strategii economice-graduale s-a concentrat ministrul român al Industriei
şi Comerţului, Virgil Madgearu, aprofundând unele teze susţinute de
ministrul de Externe George Mironescu. În faţa forumului mondial,
ministrul român Virgil Madgearu a vorbit în calitate de reprezentant
oficial al celor 8 ţări central – sud-est-europene (România, Cehoslovacia,
Iugoslavia, Ungaria, Bulgaria, Polonia, Estonia şi Letonia), reunite în
Blocul Statelor Agrare, care l-au mandatat să le susţină interesele în
dezbaterea privind criza economică mondială. Acest mandat i-a fost
încredinţat lui Madgearu datorită rolului său decisiv în organizarea
Blocului Statelor Agrare şi în elaborarea programului acestuia.

În discursul său oficial rostit în faţa Adunării Ligii Naţiunilor, ministrul român a susţinut energic interesele Blocului Statelor Agrare în cadrul larg al strategiei României de integrare pan europeană în etape232. Tezele acestui document oficial au fost explicate şi interpretate de Madgearu într-o serie de declaraţii de presă, conferinţe şi articole publicate fie atunci, la Geneva, fie cu alte ocazii. Scopul strategiei promovate de ministrul român în plenul Adunării Societăţilor Naţiunilor era soluţionarea crizei economice care afecta grav Europa. Madgearu se întemeia pe propria sa viziune privind cauzele şi trăsăturile crizei economice mondiale de supraproducţie din 1929-1933. El făcea o demarcaţie clară între „ţările industriale” vest-europene şi „ţările agricole” central-europene, pentru care erau vitale veniturile obţinute din exportul de produse agricole. El a combătut concepţia ministrului de externe al Belgiei, Paul Hymans, care a susținut la Liga Naţiunilor că în realitate nu se putea face această demarcaţie, întrucât ţările industriale au agricultură proprie, iar ţările agricole se industrializează233. Madgearu susţinea că, în mod tradiţional, ţările agricole central-europene trăiau din vânzarea produselor agricole către ţările industriale vest-europene. Dar statele din America, dispunând de o agricultură mecanizată, mult mai performantă, au invadat pieţele agricole vest-europene cu produse mai ieftine, făcându-le concurenţă. Statele agricole central-europene nu puteau rezista concurenţei americane şi nu mai reuşeau să-şi vândă

<footnote n="232">232 Document publicat sub titlul „La Liga Naţiunilor. Discuţiunea asupra crizei agricole. Cele 8 state agricole faţă de criză. D-l V. Madgearu documentează poziţiunea lor. (Discursul rostit la Geneva de ministrul comerţului şi al industriei)”, în Dreptatea, IV, nr. 898, 5 octombrie 1930, p. 1-3.</footnote>

<footnote n="233">233 Ibidem.</footnote>
propriile produse agricole, motiv pentru care intrau în criza de supraproducție. Mai mult, statele industriale vest-europene căutau să-și protejeze propria agricultură în fața concurenței americane printr-o politică agrară protecționistă, prin bariere vamale. Acest protecționism agrar vest-european dădea o a doua lovitură exporturilor statelor agrare central-europene. Statele Europei Centrale nu puteau să devină competitive pe piața vest-europeană, din cauza lipsei mecanizării în condițiile în care dispuneau doar de mica proprietate țărănească, nerentabilă. Aceasta pentru că, după Primul Război Mondial, în aceste țări, au avut loc reforme agrare care au fărâmițat marile latifundii în mici proprietăți țărănești lipsite de mijloace de producție, nerentabile. Statele sărace din Europa Centrală nu puteau să-și susțină agricultura prin subvenții, credite ieftine, prime la export și bariere protecționiste, așa cum făceau țările bogate occidentale. Criza era agravată de faptul că, în plus, Uniunea Sovietică exporta cereale în Europa la preț de dumping, cu scopul politic de a agrava criza economică a capitalismului<fnref n="234" />.

Statele agricole central-europene se confruntau deci cu o gravă criză, cauzată de concurența americană, de dumpingul sovietic, de protecționismul vest-european și de propria necompetitivitate. Întrucât puterea lor de cumpărare scădea, aceste state nu mai puteau absorbi produsele industriale occidentale, cauzând o criză de supraproducție industrială în țările vest-europene. Pe baza acestei percepții asupra realității, Madgearu susținea că soluția crizei economice mondiale trebuia să fie tot mondială și trebuia găsită la conferințe internaționale. El considera că soluțiile naționale, de tip protecționist, nu puteau reuși pe termen lung și duceau la escaladarea tensiunilor politice dintre state. Soluția propusă de ministrul român era ca statele vest-europene să cumpere produsele agricole aflate în stocurile statelor central-europene, aplicându-le un **regim vamal preferențial** și reluând astfel fluxul economic normal. El urmărea scopul concret ca statele vest-europene să renunțe la barierele vamale ridicate și astfel să cumpere cerealele României la prețuri „remuneratorii”<fnref n="235" />.

În spiritul doctrinei țărăniste a „porților deschise“, el dorea ca, în relațiile dintre ele, statele Europei să renunțe la protecționism și să aplice politici liber-schimbiste, mergând până la crearea unei

<footnote n="234">²³⁴ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="235">²³⁵ *Ibidem*.</footnote>
piețe comune europene și, deci, la integrarea economică pan europeană.

Madgearu a susținut în mod oficial această concepție, ca reprezentat al României, la „Conferința pentru o acțiune economică concertată“, desfășurată la Geneva, în februarie-martie 1930. El a declarat că criza economică putea fi soluționată „numai atunci când vom tinde spre o **economie europeană unitară**, în care **circulația capitalurilor, a lucrătorilor și produselor** să asigure stabilitatea și libertatea caracteristice **unităților economice**“. Dându-și seama că această „unitate economică“ pan europeană nu se putea înfăptui dintr-o dată, el a propus Conferinței (din martie 1930) aplicarea unei strategii graduale, în etape, cerându-i să pună „cel puțin bazele unor **acorduri economice regionale**, impuse de situația geografică a statelor europene, ca o **primă etapă în drumul stabilirii unității economice europene**”<fnref n="236" />. Considerăm că, prin vocea lui Madgearu, statul român s-a pronunțat în mod oficial, în martie 1930 pentru ideea de uniune economică europeană, de comunitate economică europeană, de piață comună cu libera circulație a persoanelor, bunurilor, serviciilor și capitalurilor, de piață unică europeană, de integrare economică pan europeană în etape, pornind de la un grup restrâns de state dintr-o regiune a Europei. Madgearu este, astfel, un precursor al conceptiilor lui Jean Monnet și ale Raportului Spaak (1957) aplicate în practică în integrarea vest-europeană postbelică<fnref n="237" />.

„Conferința pentru o acțiune economică concertată“, la nivel de miniștri, s-a desfășurat sub egida Ligii Națiunilor, dar a avut un caracter preponderent european. Statele europene au semnat convenția prin care se angajau să nu mărească tarifele vamale vreme de un an (1 aprilie 1930-1 aprilie 1931), precum și „protocolul negociațiunilor ulterioare“ prin care se angajau să continue tratativele vizând realizarea unei înțelegeri economice între țările agricole și cele industriale privind tarifele vamale și comerțul cu produse agricole. Statele industriale

<footnote n="236">²³⁶ Virgil Madgearu, „Spre realizarea Europei Federale“, în *Dreptatea*, IV, nr. 882, 17 septembrie 1930, p. 1, articol preluat din ziarul francez *L'Europe Nouvelle*. Articolul a fost conceput ca o variantă - proiect a discursului oficial susținut de Madgearu la Liga Națiunilor.</footnote>

<footnote n="237">²³⁷ D. M. Harrison, *The organisation of Europe*, London, New York, 1995, p. 1-36.</footnote>
vest-europene nu au renunțat la protecționism, iar conferința a fost un semi-eșec<fnref n="238" />.

În aceste condiții, Madgearu a proiectat o înțelegere a statelor agrare central – sud-est-europene cu scopul ca aceste state să-și armonizeze politicile de comerț exterior, să elimine concurența dintre ele la exportul de cereale și să impună înlăturarea protecționismului agrar practicat de statele vest-europene. Înfăptuirea acestei înțelegeri central – sud-est-europene s-a încercat la „conferințele agrare“ din vara anului 1930 de la București (româno-iugoslavo-ungară), Sinaia (româno-iugoslavă) și Varșovia (cuprinzând 8 state). Aceste demersuri au fost concepute de Madgearu ca primele etape în strategia României de integrare economică central-europeană și pan europeană, strategie promovată concomitent și convergent cu susținerea „Proiectului Briand de Uniune Europeană“.

Astfel, la Conferința Micii Antante de la Strbske Pleso (iunie 1930), miniștrii de externe Mironescu, Marinkovici și Beneș au aprobat Proiectul Briand, au aprofundat alianța politică a celor trei state prin semnarea Statutului Micii Înțelegeri și au hotărât dublarea alianței politice cu o înțelegere economică. Mica Antantă economică și politică era menită să constituie un nucleu al integrării central-europene și pan europene<fnref n="239" />.

Primul pas, în aplicarea acestor decizii, a fost Conferința economică româno-iugoslavă de la Sinaia, de la începutul lunii august 1930, desfășurată la nivelul miniștrilor agriculturii, comerțului și finanțelor ai celor două țări, în care Madgearu a avut un rol esențial. Conferința a hotărât instituirea unei „uniuni vamale“ româno-iugoslave în jurul căreia trebuia să se structureze treptat înțelegerea economică central-europeană și apoi integrarea economico-politică pan europeană, înfăptuindu-se, pe această cale, Proiectul Briand. În viziunea lui Madgearu, „faptul că s-a ajuns la convingerea că o **uniune vamală** este utilă interesează în primul rând economiile naționale ale celor două țări, dar el pune în evidență în același timp, tendința de a **se crea unități economice mai mari** și - pe

<footnote n="238">²³⁸ *Dreptatea*, 5 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="239">²³⁹ George G. Mironescu, *Cuvântări*, vol. II, București, 1937, p. 24-27.</footnote>
calea înțelegerilor economice regionale - de a se ajunge la realizarea Uniunii Economice Europene"<fnref n="240" />.

În această strategie, România a inclus și Conferința economică româno-iugoslavo-ungară de la București, la nivel de experți, din iulie 1930. Obiectivul concret al Conferinței a fost elaborarea unui răspuns comun la chestionarul Ligii Națiunilor cu privire la programul „negociațiunilor ulterioare“ proiectat la „Conferința pentru o acțiune economică concertată“ de la Geneva din martie 1930²⁴¹. Conferința de la București a adoptat, într-adevăr, un „răspuns“ comun al celor trei state, urmărind asigurarea modalităților concrete de export al cerealelor lor în Occident, la prețuri „remuneratorii“. Răspunsul propunea ca statele vest-europene să renunțe la protecționismul lor agricol și 1) să cumpere produsele agricole din țările central-europene într-un regim de „tratament vamal preferențial“; 2) să reducă taxele vamale la import, pentru a da posibilitatea producătorilor agricoli central-europeni să obțină un profit; 3) un regim liber-schimbist în comerțul agricol european, cu „suprimarea integrală a restricțiilor și a oricăror altor măsuri având ca scop ridicarea artificială a prețului“ la produsele agricole de import. Răspunsul propunea ca statele vest-europene să renunțe la măsurile de „protecționism indirect“ și a) să abolească măsurile administrative (veterinare și fitopatologice) cu caracter de protecționism deghizat; b) să nu mai favorizeze produsele agricole americane în detrimentul celor central-europene, prin tarifele de transport pe calea ferată sau fluvială; c) să nu mai favorizeze produsele industriale în detrimentul celor agricole, prin diferențele de tarife vamale aplicate importurilor. De asemenea, Conferința a decis ca statele agrare central-europene exportatoare să elimine concurența dintre ele, organizând „vânzarea concertată a produselor lor agricole“ în Occident<fnref n="242" />. În plus, cele trei state s-au declarat gata să aplice același tratament vamal produselor industriale importate de ele din Occident<fnref n="243" />.

<footnote n="240">²⁴⁰ Virgil Madgearu, „Spre realizarea Europei federale“, *Dreptatea*, 17 septembrie 1930.</footnote>

<footnote n="241">²⁴¹ *Dreptatea*, 5 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="242">²⁴² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="243">²⁴³ Virgil Madgearu, „Spre realizarea Europei federale“, *Dreptatea*, 17 septembrie 1930.</footnote>
Răspunsul elaborat de Conferința experților de la București a căpătat valoare politico-diplomatică oficială, fiind adoptat de guvernele celor 8 state participante la Conferința de la Varșovia din august 1930, la nivel de miniștri ai economiei, și prezentat de Madgearu la Liga Națiunilor, în septembrie 1930. El sublinia că cercul înțelegerii economice central-europene s-a lărgit treptat, de la Conferința de la Sinaia (reunind 2 țări cu 32 milioane locuitori) la cea de la București (reunind 3 țări cu 40 milioane locuitori), apoi la cea de la Varșovia (reunind 8 țări cu 100 milioane locuitori), structurându-se astfel un puternic „Bloc al Statelor Agrare“ capabil să-și impună punctul de vedere în organizarea economiei europene<fnref n="244" />. „Blocul Statelor Agrare“ (reunind cele 8 țări: România, Iugoslavia, Ungaria, Cehoslovacia, Polonia, Estonia, Letonia, Bulgaria) a adoptat la Conferința de la Varșovia un program în litera și spiritul celui elaborat de Conferința experților de la București. Programul tindea, în anumite aspecte ale sale, spre o politică economică externă comună a „Blocului“, dar acesta nu se putea realiza decât prin încheierea de convenții economice multilaterale și înfăptuirea unei reale „întelegeri economice regionale“.

Madgearu considera „Blocul Statelor Agrare“ drept „o organizație permanentă pentru colaborarea țărilor agricole ale Europei și pentru coordonarea continuă a politicii lor economice“. „Blocul“ dispunea de două instituții: „Conferințele periodice“, întrunite cel puțin o dată pe an, la nivel de miniștri ai economiei și „Comitetul Permanent de Studii Economice“, a cărui misiune era să urmărească executarea rezoluțiilor Conferințelor și să pregătească aceste conferințe<fnref n="245" />.

Rezoluțiile Conferinței de la Varșovia au fost dezbătute în cadrul Comisiei a doua (economice) a Ligii Națiunilor, în septembrie 1930. În comisie, Madgearu, ca exponent al „Blocului“, a susținut aceste rezoluții promovându-și totodată concepția proprie privind necesitatea înlăturării protecționismului. Pornind de la doctrina țărănistă a porților deschise, ministrul român se pronunța pentru un regim vamal de „tratament preferențial“ în Europa, prin „derogări de la clauza națiunii celei mai favorizate“. Madgearu a avertizat chiar că, dacă statele vest-europene resping rezoluțiile Conferinței de la Varșovia privind „tratamentul preferențial“ pan european, atunci „vom păși singuri la organizarea unei

<footnote n="244">²⁴⁴ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="245">²⁴⁵ *Dreptatea*, 5 octombrie 1930.</footnote>
unități economice a țărilor care au fost la Varșovia", adică la „creațiunea unei unități economice a Europei Centrale și a sud-estului european". Madgearu a susținut o polemică vie cu reprezentantul Australiei, care respingea propunerile „Blocului Statelor Agrare"<fnref n="246" />. Ministrul român a repurtat însă un succes diplomatic, când Comisia a doua a Ligii Națiunilor a adoptat un raport în care declara că „propunerile statelor agricole întrunite la Varșovia intră în cadrul organizării economice a Europei și ele trebuie să fie discutate între statele semnatare ale Protocolului negociațiunilor ulterioare de la 24 martie 1930“ (de la „Conferința pentru o acțiune economică concertată“ de la Geneva)<fnref n="247" />.

Prin urmare, în cadrul dezbaterilor în plen ale Adunării Generale a Ligii Națiunilor din septembrie 1930, „Blocul Statelor Agrare“ a adoptat o atitudine politică unitară, expusă de însuși Virgil Madgearu în calitate de reprezentant al celor 8 state central-europene. În discursul său oficial, ministrul român a pledat pentru înfăptuirea rezoluțiilor Conferinței de la Varșovia, propunând statelor vest-europene să cumpere cerealele central-europene în regim preferențial, prin „derogațiune de la clauza națiunii celei mai favorizate“. Această „derogațiune“ era considerată drept condiționată de consecințele crizei economice, temporară (adică doar pentru durata crizei) și limitată exclusiv la cereale. Observăm că formula „tratamentului preferențial“, propusă de „Blocul“ celor 8 state, era o formulă limitată, moderată, care nu ajungea nici pe departe la integrarea europeană, dar care era motivată de necesitatea urgentă a vânzării excedentului de cereale al statelor central-europene. Dar Madgearu avertiza că, în cazul neacceptării propunerii sale, statele central-europene vor opta pentru alternative mai radicale, precum „o înțelegere economică“ paneuropeană, „organizată pe baza unui acord vamal plurilateral cu statele industriale europene“ sau, din contră, protecționismul național și industrializarea forțată“<fnref n="248" />.

Pe de altă parte, el își exprima sprijinul pentru „Programul domnului Flandin“ (ministrul francez al comerțului), constând în alimentarea cu credit ieftin a producătorilor agricoli din Europa Centrală,

<footnote n="246">²⁴⁶ „Declarațiile d-lui V. Madgearu făcute în Comisia economică a Ligii Națiunilor în numele celor 8 state agricole“, în *Dreptatea*, IV, nr. 888, 24 septembrie 1930, p. 4.</footnote>

<footnote n="247">²⁴⁷ *Dreptatea*, 5 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="248">²⁴⁸ *Ibidem*.</footnote>
menit să reducă prețul de cost al cerealelor. În plus, ministrul român sugera ca o echipă de experți ai Ligii Națiunilor să studieze realitățile din statele central-europene pentru a identifica modalitățile unui acord economic dintre aceste state și cele vest-europene.

În concluzia discursului său, Madgearu a încadrat Conferințele Agrare și rezoluțiile acestora într-o strategie de înfăptuire a Proiectului Briand de Uniune Europeană. El evidenția că în Comisia Economică a Ligii Națiunilor s-a dezbătut Proiectul Briand, iar raportul acestei comisii recomanda inițierea unei colaborări între organizația economică a Ligii Națiunilor și Comisia de Studii pentru Uniunea Europeană. Madgearu susținea această idee și sublinia că „acțiunea economică concertată“ va contribui la modelarea și structurarea „Uniunii Europene“. De aceea, el considera că, în scopul înfăptuirii „Proiectului Briand“, adeptii ideii paneuropene trebuiau să susțină mai întâi realizarea efectivă a unei solidarități economice europene, prin continuarea negocierilor de la Geneva. Urmărindu-și propriile interese economice naționale de depășire a crizei, statele central-europene își exprimau, prin reprezentantul lor, V. Madgearu, suportul politic pentru ideea unei cooperări economice paneuropene, care să conducă la realizarea Proiectului Briand de Uniune Europeană<fnref n="249" />. Această strategie graduală de integrare paneuropeană a fost explicată de Madgearu în articolul publicat în ziarul francez *L'Europe Nouvelle*, în care susținea, cu toată claritatea, că „din punct de vedere european, acțiunea începută la București, continuată la Sinaia și al cărei program de îndeplinit și etape succesive de parcurs au fost în mod amplu delimitate la Varșovia, este un pas spre realizarea Europei federale“<fnref n="250" />.

Așadar, în cadrul dezbaterilor Ligii Națiunilor asupra crizei economice din 1929-1933, Virgil Madgearu a promovat soluția României, de înțelegere economică central – sud-est-europeană (inițiată în domeniul agrar), care să conducă spre integrarea economică și politică paneuropeană. Discursul lui Madgearu (ministrul industriei și comerțului) era complementar celui al lui G. G. Mironescu (ministrul de externe), care în cadrul dezbaterilor Ligii Națiunilor asupra Proiectului Briand, a exprimat suportul politic oficial al României pentru Proiectul

<footnote n="249">²⁴⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="250">²⁵⁰ Virgil Madgearu, „Spre realizarea Europei federale“, *Dreptatea*, 17 septembrie 1930.</footnote>
Briand de Uniune Europeană, precum și aceeași strategie graduală de integrare central-europeană și pan europeană.

Madgearu și-a explicat poziția oficială expusă la Liga Națiunilor, într-o declarație politică făcută ziarului francez *Petit Journal*. În acest context mai puțin solemn, el și-a exprimat dorința transformării Blocului Statelor Agrare într-o organizație de integrare economică central – sud-est-europeană interguvernamentală, desemnată prin conceptul radical de „Federație Agrară a Europei Centrale și Orientale“. El a lansat proiectul „Federației Agrare“ la „Conferința vamală“ din martie 1930 cu scopul de a impune statelor vest-europene să acorde o excepție de la clauza națiunii celei mai favorizate, adoptând tarife preferențiale pentru statele central-europene exportatoare de produse agricole. După lansarea Memorandului Briand privind organizarea Uniunii Europene (la 1 mai 1930), Madgearu a dorit ca „guvernele dunărene să se sfătuiască în vederea unui răspuns comun“ la acest memorandum. În acest context, conferințele de la București, Sinaia și Varșovia au structurat „Federația Agrară a Europei Centrale și Orientale“, cu 100 milioane de locuitori, în spațiul „de la Marea Baltică la Marea Adriatică și Marea Neagră“, concepută ca „unul dintre stâlpii Europei viitoare“. Scopul acestei „Federații Agrare“ era de a înlătura „concurența ruinătoare și zadarnicele certuri“ dintre statele exportatoare central-europene. Madgearu concepea „Federația Agrară a Europei Centrale și Orientale“ nu ca „o foarte mare națiune“ și nici ca scop în sine, ci ca „o federație agrară puternică, gata a intra în sistemul european al d-lui Briand“<fnref n="251" />.

Declarațiile lui Madgearu găseau ecouri favorabile în presa occidentală, după cum remarca atașatul de presă Lucian Blaga de la Legațiunea României din Berna, către Eugen Filotti, directorul Departamentului presei și informațiilor<fnref n="252" />.

În cadrul dezbaterilor Parlamentului României asupra mesajului tronului (în decembrie 1930), Madgearu a susținut că propunerea sa de la Liga Națiunilor, privind acordarea de „tratament preferențial cerealelor europene“, a reprezentat „singura idee europeană“ realistă în discuția

<footnote n="251">²⁵¹ Virgil Madgearu, „Federația Agrară a Europei Centrale și Orientale“, *Dreptatea*, IV, nr. 889, 25 septembrie 1930, p. 4, articol preluat din *Petit Journal*.</footnote>

<footnote n="252">²⁵² A.N.I.C., *fond Ministerul Propagandei Naționale*, dosar nr. 270/1930, raportul nr. 303 din Berna, 20 octombrie 1930, Blaga către Filotti.</footnote>
asupra Proiectului Briand de Uniune Europeană. Aceasta deoarece „Federația Statelor din Europa nu poate să fie o realitate“ înainte de restabilirea unor „raporturi economice normale“ între aceste state, prin deschiderea debușeurilor vest-europene în fața exporturilor agricole ale țărilor central-europene. El considera că Europa se afla în fața a două alternative: fie înfăptuirea unui „solidarism economic european“ (și a Uniunii Europene), fie declanșarea celui de-al doilea război mondial<fnref n="253" />. De altfel, atât mesajul tronului, cât și răspunsurile ambelor camere ale Parlamentului României la mesaj au exprimat opțiunea fermă pentru Proiectul Briand de Uniune Europeană și pentru Blocul Statelor Agrare. Parlamentul României și regele Carol II și-au asumat opțiunea pentru integrarea central-europeană și pan europeană în 1930.

Semnificația pragmatică a strategiei românești, promovată de Madgearu și Mironescu la Liga Națiunilor, a fost relevată de Grigore Gafencu (în calitate de subsecretar de stat la președinția Consiliului de Miniștri) într-o conferință susținută la Radio București<fnref n="254" />. Gafencu aprecia că sesiunea Ligii Națiunilor din septembrie 1930 a fost „o sesiune europeană“, deoarece a ales în fruntea Adunării un președinte european, în persoana lui N. Titulescu și a luat în dezbatere Proiectul Briand de Uniune Europeană. El se pronunța pentru „Proiectul Federației Europene“, considerându-l drept soluție atât pentru criza politică postbelică, cauzată de revizionismul Rusiei, Ungariei, Italiei și Germaniei, cât și pentru criza economică. Într-o conjunctură de instabilitate, „ideea unei Europe Federale este ideea de pace, de pace solid așezată și serios îngrădită“. Gafencu era convins că Proiectul Briand reprezenta „soluția firească, o soluție ce pare himerică numai celor ce nu-și dau seama cât e de logică și de necesară“, semănând „germenii Europei unitare de mâine“. Prin faptul că a susținut Proiectul Briand la Liga Națiunilor, delegația română (Mironescu și Madgearu) „și-a făcut deplina datorie atât față de țară, cât și față de ideea europeană“. În viziunea lui Gafencu, „prin adeziunea noastră categorică

<footnote n="253">²⁵³ „Discursul d-lui V. Madgearu la mesaj“, în *Dreptatea*, IV, nr. 968, 25 decembrie 1930, p. 13-14.</footnote>

<footnote n="254">²⁵⁴ Grigore Gafencu, „Ideea păcii la Societatea Națiunilor“ (conferință), în *Dreptatea*, IV, nr. 896, din 3 octombrie 1930, p. 1.</footnote>
la propunerea d-lui Briand, am dovedit credința noastră de stat tânăr și plin de avânt în Europa unitară care trebuie să fie"<fnref n="255" />.

Așadar, în 1930 România și-a exprimat credința în înfăptuirea unității europene. Mai mult, ea a aplicat o strategie, concretă, „mai eficace“ de integrare pan europeană, prin Conferințele Statelor Agrare. România a prezentat concluziile Conferinței de la Varșovia în fața Ligii Națiunilor, Madgearu vorbind „în numele celor 100.000 agricultori europeni“. La Liga Națiunilor, într-un mediu în care se vehiculau de obicei „idealuri generoase, deseori atât de neprecise“ (cum a fost și Proiectul Briand), România a propus o „formulă precisă“, care era menită să limpezească problema colaborării economice a statelor europene. A fost meritul lui Madgearu că a promovat o metodă concretă de colaborare economică pe calea integrării europene, o „formulă precisă“ constând în propunerea „ca țările industriale europene să se aprovizioneze de preferință cu produsele agricole ale vechiului continent“. România a promovat o concepție pragmatică, punând „astfel la dispoziția Europei ideale a d-lui Briand, o noțiune nouă: un teritoriu propriu, un teritoriu european“ economic unitar, de fapt o piață comună bazată pe un liber-schimbism transnațional pan european și pe un protecționism pan european față de concurența extraeuropeană<fnref n="256" />.

În opinia lui Grigore Gafencu, „formula precisă propusă“ de Madgearu în numele Blocului Statelor agrare avea două avantaje însemnate. În primul rând era o formulă de soluționare a crizei economice prin înlăturarea concurenței americane și ruse față de exportul de cereale central-europene în Europa Occidentală. „În al doilea rând, formula de preferință în favoarea produselor continentale înseamnă un pas înainte spre realizarea practică și simțită a Federației Europene“, deci o etapă într-o strategie pragmatică de integrare pan europeană. Ministrul Gafencu aprecia pe bună dreptate strategia României ca pe un demers practic concret, eficient, deosebit de alte proiecte grandioase, de valoare doar moral-teoretică. „Propunerea delegației românești nu cuprinde un plan măreț de viitor. Ea pune însă la dispoziția Europei un instrument util de unificare. Şi sunt împrejurări când asemenea

<footnote n="255">²⁵⁵ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="256">²⁵⁶ *Ibidem*.</footnote>
instrumente pot fi mai folositoare și mai eficace decât cele mai mărețe planuri"<fnref n="257" />.

Planul Briand de Uniune Europeană părea să-și urmeze drumul spre realizare, după cum sugera cu optimism preşedintele Adunării Ligii Națiunilor, Nicolae Titulescu, în discursul său de închidere a sesiunii forumului mondial, la 4 octombrie 1930. Titulescu sugera că Planul Briand era cea dintâi și cea mai însemnată problemă abordată de Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1930. Examinarea acestui subiect în cadrul Adunării a determinat discuții importante, din care a rezultat că problema Uniunii Europene interesa întreaga Societate a Națiunilor. Preşedintele Titulescu declara solemn că problema Uniunii Europene va rămâne pe ordinea de zi a lucrărilor Ligii Națiunilor pe același plan cu problemele arbitrajului, securității și dezarmării, până când se va adopta „o soluție fericită și definitivă”<fnref n="258" />. Ca urmare a prestației sale remarcabile, Titulescu va fi reales preşedinte al forumului mondial și în anul următor, fapt unic în istoria acestei instituții.

<footnote n="257">²⁵⁷ Ibidem.</footnote>

<footnote n="258">²⁵⁸ N.T.D.D., doc. 196, p. 332-333, *Discurs ținut de N. Titulescu în calitate de preşedinte, la închiderea celei de-a 11-a sesiuni ordinare a Adunării Societății Națiunilor*, Geneva, 4 octombrie 1930.</footnote>
## 2.8. TITULESCU ȘI PROMOVAREA PLANULUI BRIAND

În fața opiniei publice internaționale, în repetate rânduri, Titulescu a pledat pentru o integrare economică pan europeană. Încă din iulie 1930, răspunzând ziariștilor occidentali care efectuau o anchetă în lumea diplomatică pe tema viitorului Europei, Titulescu își exprima convingerea că Proiectul Briand „nu este o utopie“ și sugera că Uniunea Europeană va deveni cândva o realitate. Totuși, cu realism, el înțelegea dificultățile înfăptuirii planului francez. Încercând să atenueze unele dintre aceste dificultăți, reprezentate de suspiciunile anglo-americane, ministrul plenipotențiar al României la Londra ținea să accentueze faptul că Proiectul „Statelor Unite Europene“ nu era ostil Americii sau Marii Britanii. Propunând o Uniune Europeană destinată să garanteze pacea politică și economică, Planul Briand avea o însemnătate mondială benefică și nu era îndreptat împotriva nimănui<fnref n="259" />.

În viziunea lui Titulescu, „Uniunea propusă trebuie să aibă mai întâi un caracter economic“. Ca metodă, el considera că „primul pas spre unirea statelor europene trebuie făcut pe terenul economic“ și abia apoi, treptat, urma evoluția spre comunitatea politică. Remarcăm că opinia lui Titulescu intra în contradicție cu Memorandumul Briand, recent lansat, care propunea metoda integrării prioritar-politice. Dar Titulescu punea în evidență faptul că, acum, însuși Briand recunoștea prioritatea economicului. Deci în cadrul acestei anchete jurnalistice, Titulescu și Briand împărtășeau aceeași concepție. Ca procedură concretă pentru construirea economică a Uniunii Europene, ministrul român propunea mai întâi precizarea problemelor economice comune ale națiunilor interesate, apoi raționalizarea producției, unificarea valutei și încheierea unor tratate comerciale avantajoase<fnref n="260" />.

O opinie apropiată de cea a lui Titulescu a exprimat și ministrul de Externe al Belgiei, Paul Hymans, care a declarat ziariștilor că era posibilă o înțelegere economică europeană, care trebuia să înceapă cu un armistițiu vamal. Ca și Madgearu, Hymans se pronunța pentru

<footnote n="259">²⁵⁹ *Universul*, nr. 154, din 8 iulie 1930, p. 1, articolul „Viitorul Europei. O anchetă în lumea diplomatică“.</footnote>

<footnote n="260">²⁶⁰ *Ibidem*.</footnote>
construirea Uniunii Europene economice pornind de la grupările regionale ale țărilor agricole și ale țărilor industriale.

Ministrul de Externe al Poloniei, August Zaleski declara că, deși nu era ușor de realizat, planul „Statelor Unite ale Europei“ trebuia sprijinit pentru asigurarea păcii și soluționarea crizei economice. Zaleski punea două condiții: 1) menținerea suveranității statelor și 2) egalitatea între state, în sensul ca țările agricole să nu ajungă sub hegemonia statelor industriale occidentale.

Prin contrast, delegatul Italiei la Liga Națiunilor, Scialoja, le-a dat ziariștilor un răspuns evaziv și eurosceptic. Iar sir Josiah Stamp, economist britanic și expert financiar internațional, a afirmat că realizarea unei confederații europene economice sau politice era imposibilă din cauza divergențelor dintre state și a incompatibilității sale cu Imperiul Britanic<fnref n="261" />.

Titulescu a discutat cu Iuliu Maniu despre „chestiunea federalizării Europei“, la începutul lunii august 1930. După întâlnirea sa cu primul-ministru Iuliu Maniu și cu regele Carol II la Sinaia, în 11 august 1930, Titulescu a acordat un interviu ziarului „Adevărul“, subliniind „importanța epocală“ a Planului Briand de Uniune Europeană. În opinia lui Titulescu, „Europa se găsește în fața unei dileme“: fie își înțelege interesele comune și formează Uniunea Europeană, fie ajunge la „dezorganizarea complectă“. El credea că toate statele au acceptat principiul Uniunii Europene, chiar dacă existau divergențe privind modalitățile de realizare. El identifica două idei acceptate de toate țările în răspunsurile lor: 1) „necesitatea de a examina în comun interesele europene“ în conferințe europene și 2) demersul european nu trebuia să contravină cu nimic Societății Națiunilor și pactului acesteia. Nu era însă de așteptat un consens unanim și imediat pentru toate detaliile unei opere de o asemena amploare. În viziunea lui Titulescu, „problema ridicată de dl. Briand n-a fost depășită până astăzi în importanță și prin urmare necesită studiu, timp și multă comprehensiune reciprocă“. De aceea, Memorandumul Briand era „un model de artă diplomatică, de o suplețe desăvârșită. El nu impune soluțiuni de detaliu și prin urmare nu exclude nici una“. Poziția guvernului și poporului român era categorică: „România va colabora din toată inima, pe baza

<footnote n="261">²⁶¹ *Ibidem*.</footnote>
principiilor Memorandumului Briand, la realizarea unei înţelegeri integrale economice şi politice"<fnref n="262" />.

În septembrie 1930, într-un articol publicat în ziarul parizian „Petit Journal“ (reprodus şi în presa românească), Titulescu îşi exprima credinţa că „Statele Unite ale Europei vor exista“, dar numai ca organizaţie economică. Titulescu era conştient că în calea edificării „Federaţiei Europene“ se ridicau atâtea dificultăţi, încât nu se putea prezice dacă aceasta se va înfiinţa sau nu în următorii 20 de ani. Construcţia europeană se putea înfăptui prin continuarea demersurilor în direcţia reconcilierii intereselor economice ale diferitelor ţări, a reglementării tarifelor vamale, a raţionalizării producţiei şi a facilitării comerţului internaţional. Construcţia europeană era posibilă cu o condiţie: respectarea Tratatelor de Pace care consacra graniţele în Europa, avertiza Titulescu. El aprecia că în 1930 „s-a ajuns la o cotitură a istoriei“, Europa având două alternative pentru perioada celor 20 de ani până în 1950. Fie, prin revizionism se ajungea la un nou război mondial, fie, prin respectarea graniţelor şi a Pactului Briand-Kellogg, se înfăptuia treptat integrarea economică europeană<fnref n="263" />.

Considerăm că realitatea istorică a confirmat prognoza lui Titulescu, atât în privinţa declanşării celui de-al Doilea Război Mondial, cât şi a demarării integrării europene, cu caracter economic, întâmplător chiar în anul 1950 (prin Planul Schuman).

Personalitate proeuropeană recunoscută în Occident, Titulescu a fost membru în comitetul pentru studierea Proiectului Briand de Uniune Federală Europeană, numit de Academia Diplomatică Internaţională din Paris. Comitetul, constituit în iunie 1930, cuprindea personalităţi ale diplomaţiei, precum Eduard Beneş, Vojislav Marinkovici, contele Apponyi, contele Czernin. Comitetul trebuia să prezinte rapoarte în faţa plenului Academiei<fnref n="264" />.

Dispunând de prestigiul conferit de înalta funcţie de preşedinte al Adunării Ligii Naţiunilor, Titulescu a susţinut atât interesele

<footnote n="262">²⁶² D. Th. Valahu, „România şi federalizarea Europei. Interviul nostru cu d. Titulescu“, în *Adevărul*, 12 august 1930, p. 4.</footnote>

<footnote n="263">²⁶³ *Argus*, 22 septembrie 1930, p. 3, articolul „Interesele Europei peste 20 de ani“.</footnote>

<footnote n="264">²⁶⁴ *Universul*, nr. 147, 30 iunie 1930, p. 1.</footnote>
naționale ale României, cât și Planul Briand de Uniune Europeană în cadrul unui turneu diplomatic în Italia, Franța și Marea Britanie. El a efectuat o vizită la Vatican, unde, la 30 octombrie 1930 (între orele 12 și 12.30), s-a întâlnit cu Papa Pius al XI-lea, amândoi exprimându-și satisfacția pentru votarea în Parlamentul României a Concordatului dintre România și Sfântul Scaun. Papa l-a încurajat pe Titulescu să-și continue politica de pace, de patriotism fără ură și de rezistență în fața ostilității regimului sovietic ateist<fnref n="265" />.

În după-amiaza aceleiași zile, Titulescu s-a întâlnit la Roma, în Palazzo Venezia, cu Grandi și cu Mussolini, care s-au arătat foarte amicali. Titulescu le-a expus îngrijorarea sa cu privire la repercusiunile posibile ale politicii revizioniste italiene asupra României. Ideea centrală a guvernului Italiei era că Franța a părăsit amiciția italiană și prin urmare Italia era nevoită să-și caute puncte de sprijin în altă parte și să accepte ca pe o fatalitate să ducă o politică pe care ar fi repudiat-o în urmă cu doar câțiva ani. În privința temerii României în fața amenințării sovietice în 1930, Mussolini și Grandi considerau că Uniunea Sovietică nu va ataca România. Cu privire la revizuirea Tratatelor, Mussolini a spus categoric că „România este în afară de cauză. Revizuirea nu vizează România“. Italia nu acorda atunci sprijin Ungariei pentru o revizuire a granițelor României. Dar Titulescu a răspuns că revizuirea granițelor Iugoslaviei și Cehoslovaciei era la fel de păgubitoare pentru România, „căci granițele sunt solidare: începi cu una și sfârșești cu alta. Acesta este războiul. Revizuirea nu este o soluție de pace“. În replică, Mussolini a spus că el se gândea la revizuirea politică și economică, nu la revizuirea teritorială și că, în orice caz, România era „în afară de cauză“. Titulescu era însă îngrijorat că politica Italiei determina o stare de spirit periculoasă în statele revizioniste. Pentru detensionarea relațiilor internaționale, Mussolini a propus ca soluție încheierea grabnică a unui acord franco-italian. Mussolini credea că Briand era singurul om politic francez cu care se putea înțelege, deoarece era

<footnote n="265">²⁶⁵ Jacques de Launay, *A cincea valiză. Titulescu şi Europa*, Ed. Agni, Bucureşti, 1993, p. 61-63.</footnote>
Mussolini susținea insistent paritatea navală interzicând Franței pentru veșnicie să depășească nivelul de înarmare al Italiei. Briand nu putea accepta aceasta, deși dorea să se ajungă la un acord franco-italian, acord dorit și de Titulescu. Briand i-a spus lui Titulescu că el a propus planul de Uniune Europeană pentru a combate bolșevismul și pentru a pune resursele financiare ale Franței în slujba păcii, prin intermediul Societății Națiunilor. Franța își va ajuta financiar țările prietene, apoi celelalte țări ale Europei Centrale. Briand era dispus să ajute și Germania prin credite pe termen lung. De aceea el dorea un acord cu Italia, în cadrul programului său<sup>269</sup>. Briand ducea o politică de construire a păcii, bazată pe " patru coloane", reprezentate de Franța, Anglia, Germania și Italia. Dar Titulescu se temea că aceste patru mari puteri, reunite în Comitetul executiv al Uniunii Europene, puteau să revizuiască tratatele în detrimentul țărilor Micii Antante<sup>270</sup>.

După aceste întâlniri, Titulescu s-a întors la postul său, la Legația Regală a României din Londra, iar la 19 noiembrie 1930, la Universitatea din Cambridge a susținut faimoasa conferință intitulată „Progresul ideii de pace”. Conferința, susținută în limba engleză în fața profesorilor și studenților prestigioasei universități, a publicului și presei, adresată opiniei publice engleze și internaționale, a constituit o pledoarie a preşedintelui Adunării Ligii Națiunilor pentru opera de pace înfăptuită de forumul de la Geneva, pentru soluționarea crizei economice prin cooperare internațională, pentru menținerea granițelor existente și pentru construirea Uniunii Europene<sup>271</sup>.

Ca soluție pentru gravele diferende etnice și teritoriale dintre națiunile europene, Titulescu propunea menținerea suveranității și integrității statelor naționale create sau întregite în 1918 și a granițelor lor consacrate prin Tratate, renunțarea la revizionism, schimbarea vechilor mentalități naționalist-șovine, asigurarea drepturilor omului (inclusiv ale persoanelor aparținând minorităților naționale), „spiritualizarea frontierelor” prin înlăturarea barierelor vamale din calea liberei circulații a persoanelor și a fluxurilor

<footnote n="269"><sup>269</sup> J. de Launay, *op. cit.*, p.66-67 și Dan Berindei, *op. cit.*, p. 470.</footnote>

<footnote n="270"><sup>270</sup> Traian Sandu, *op. cit.*, p. 357-358.</footnote>

<footnote n="271"><sup>271</sup> N.T.D.D., *doc*. 198, p. 337-355, „*Progresul ideii de pace*”, conferință ținută de N. Titulescu la Universitatea din Cambridge, 19 noimebrie 1930.</footnote>
economice și construirea, pe această bază, a Uniunii Europene propuse de Proiectul Briand. Titulescu și-a exprimat această concepție într-o formă memorabilă: „fruntaria, așa cum a fost concepută în trecut, e o grea povară, oriunde ai așeza-o, căci ea separă oamenii. Așadar, nu mutând frontiera cu câțiva kilometri mai la est sau la vest se servește mai bine pacea. Ceea ce trebuie făcut pentru a asigura pacea este ca popoarele să lucreze pentru a spiritualiza frontiera prin acorduri de tot felul, în special prin acorduri economice în interesul comun. Nu de revizuirea frontierelor are nevoie omenirea, ci de revizuirea propriilor ei judecăți. Şi când viața internațională va începe să devină ceea ce trebuie să fie, când ea va asigura omului, oriunde s-ar găsi, drepturile sacre care derivă pur și simplu din ființa lui de om, când noi generațiuni care nu cunosc nimic din urile și prejudecățile noastre ne vor lua locul, fruntaria nu va mai avea importanța exagerată ce are astăzi. O sforțare plină de semnificație în această direcție a făcut-o domnul Briand cu proiectul lui de Uniune Europeană”<fnref n="272" />.

Dar guvernul englez și presa britanică au întâmpinat Proiectul Briand cu ostilitate, aducându-i o serie de critici și de interpretări negative. Combătând aceste critici pe care le considera doar deformări ale ideilor lui Briand, ministrul plenipotențiar român făcea, la Universitatea Cambrigde și în fața opiniei publice engleze și internaționale, o pledoarie în favoarea planului francez de Uniune Europeană.

S-a spus mai întâi că prin subordonarea economicului față de politic, Memorandumul Briand implica renunțarea la unele dintre drepturile pe care unele state le posedau în temeiul Tratatelor de Pace. Dimpotrivă, sublinia Titulescu, Memorandumul Briand avea la bază respectarea Tratatelor și nu se putea ca aceste tratate să fie respectate doar pentru unele state și pentru altele nu. Mai mult, în dezbaterile de la Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1930, toate statele europene s-au pronunțat pentru prioritatea economicului în construirea Uniunii Europene, susținând că cel mai important obiectiv de urmărit era rezolvarea crizei economice. Așa fiind, în fața Adunării, cancelarul Schober al Austriei a recomandat aranjamente economice între statele Europei Centrale, iar contele Appony

<footnote n="272">²⁷² *Ibidem*, p. 352.</footnote>
(reprezentantul Guvernului de la Budapesta) a afirmat că concepțiile politice ale Ungariei nu o împiedicau să colaboreze pe terenul economic cu vecinii ei, așa cum o și făcuse de altfel. Această clarificare a situației era „dintre cele mai satisfăcătoare“, aprecia ministrul român. România dorea, în 1930, o integrare economică europeană.

S-a mai spus apoi că Planul Briand urmărea ca Europa să fie contopită într-un singur stat, ca de pildă Statele Unite ale Americii. Aceasta era o eroare cu privire la propunerea lui Briand, a declarat categoric Titulescu. El arăta că Planul Briand a sugerat o înțelegere între statele europene după modelul înțelegerilor regionale, prevăzute de articolul 21 din Pactul Ligii Națiunilor, în care fiecare stat își păstra deplina suveranitate<fnref n="273" />.

Afirmația că Uniunea Europeană propusă era îndreptată contra Marii Britanii și a statelor americane, a fost combătută de ministrul român, care răspundea că aceste state erau invitate să colaboreze la înfăptuirea planului. Titulescu ironiza suspiciunile diplomației engleze față de Planul Briand, apelând la o exprimare plastică: „Curios complotist mai e și domnul Briand! El invită pe victima lui, pe domnul Henderson, să fabrice împreună bomba destinată a-l ucide!“.

Cu autoritatea sa de preşedinte al Adunării Ligii Națiunilor, Titulescu a contestat ferm afirmația că Uniunea Europeană era îndreptată împotriva Societății Națiunilor. El releva că, în răspunsurile lor la Memorandumul Briand, toate statele europene au exprimat aceeași idee: „nimic din ce se face nu trebuie să afecteze Pactul Societății Națiunilor; tot ce se face trebuie întreprins în cadrul Societății Națiunilor!“. În același sens, Titulescu punea în evidență un punct important al Memorandumului Briand, care fusese totdeauna lăsat în umbră până atunci: Uniunea Europeană nu avea nici o putere de decizie în chestiunile care erau de competența Ligii Națiunilor. „Și care chestiune nu este de competența Societății Națiunilor, când ea are dreptul să cunoască tot ce afectează pacea lumii?“, întreba retoric preşedintele forului genevez<fnref n="274" />.

<footnote n="273">²⁷³ Ibidem.</footnote>

<footnote n="274">²⁷⁴ Ibidem.</footnote>
Dar ce era Proiectul Briand în concepția lui Titulescu? El considera Planul Briand de Uniune Europeană drept o inițiativă generoasă destinată să apropie popoarele europene, pentru a-și rezolva problemele între ele, pe cale amiabilă, pentru a se consacra apoi cu mai multă tărie împlinirii obligațiilor lor de membri ai Ligii Națiunilor. „Din punctul de vedere al prezentului, Uniunea Europeană, astfel concepută, este singura soluție pentru a menține pacea între popoare. Din punctul de vedere al viitorului, ea poate să constituie germenul unei vieți internaționale noi și atât de binefăcătoare, încât mintea noastră actuală, produs al luptei și al suferinței, nu o poate cuprinde încă“, exclama profetic omul de stat român, în 1930.

În viziunea sa, întreaga lume trebuia să conștientizeze „adevărul că, în ciuda confruntărilor, în ciuda divergențelor, omenirea formează un singur trup“, iar „ceea ce leagă pe om de om este mai important decât ceea ce îl poate despărți pe terenul intereselor naționale“.

Mesajul pacifist și paneuropenist al Preşedintelui Adunării Ligii Națiunilor, adresat opiniei publice engleze și internaționale, a fost receptat și în România, fiind publicat și de presa centrală de la București<fnref n="275" />.

<footnote n="275">²⁷⁵ Adevărul din 16 decembrie 1930, N. Titulescu, op. cit., p. 355.</footnote>
## 2.9. OPȚIUNEA PARLAMENTULUI ROMÂNIEI ȘI A REGELUI CAROL II PENTRU UNIUNEA EUROPEANĂ

Parlamentul României, cu o majoritate parlamentară PNȚ, a susținut politica externă paneuropenistă a guvernului Maniu. Un moment semnificativ în acest sens a fost primirea făcută în 27-30 mai 1930 delegației diplomatice franceze care a promovat Proiectul Briand în turneul său efectuat în unele state ale Europei Centrale, între care Germania, Cehoslovacia, Jugoslavia, România. Delegația franceză, formată din ministrul Louis Loucheur, generalul Henri Mathias Berthelot și contele de Saint-Aulaire, personalități foarte populare în România datorită colaborării lor cu românii în anii Primului Război Mondial și ai Marii Uniri, a fost primită la București cu un entuziasm extraordinar. Cei trei delegați au fost primiți ca „misionari ai crezului politic francez cristalizat în Memorandul domnului Briand“. Presa românească sublinia legătura între lupta din Primul Război Mondial pentru înfăptuirea „idealului național“ al României și demersurile pentru integrarea paneuropeană, susținute de aceleași personalități. Misiunea paneuropenistă a lui Loucheur s-a bucurat de un succes deplin în România, țară în care „opinia publică și guvernul și-au manifestat din primul moment adeziunea la un act [Proiectul Briand n.n.] al cărui scop este ca, respectând întru totul suveranitatea statelor membre, să creeze un organism internațional care să asigure o strânsă cooperare economică și politică a țărilor europene“. România dorea să fie un membru fondator al „Uniunii Federale Europene“ pentru a obține beneficii economice și de securitate<fnref n="276" />.

În declarația de presă făcută la sosirea sa în București, Louis Loucheur a ținut să sublinieze că, în Uniunea Europeană proiectată, „Franța nu dorește hegemonia“. El dorea să înlăture temerile, deja exprimate în Germania, privind posibilele intenții hegemoniste franceze ale Proiectului Briand“<fnref n="277" />.

La 27 mai 1930, Loucheur a ținut un discurs paneuropenist în fața Camerelor reunite ale Parlamentului României, întrunite în ședință festivă în onoarea sa, sub preşedinția lui Ștefan Cicio Pop. El

<footnote n="276">²⁷⁶ *Dreptatea*, an IV, nr. 788 din 29 mai 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="277">²⁷⁷ *Dreptatea*, nr. 787 din 28 mai 1930.</footnote>
a fost însoțit de toți membrii guvernului român, în frunte cu premierul Maniu și cu ministrul de extrene G. G. Mironescu, cărora li se alătura diplomatul Nicolae Titulescu (ministrul plenipotențiar al României la Londra), sosit la dorința expresă a lui Loucheur. În discursul său, Loucheur a prezentat Proiectul Briand ca pe o consecință logică a politicii externe franceze de reconciliere franco-germană și central-europeană<sup>278</sup> . Statele naționale, reconciliate, trebuiau să se integreze într-o „federație europeană“ care să asigure pacea și prosperitatea. Era „nevoie de o organizație economică a Europei, așa cum o proiectează Memorandul Briand“ pentru a soluționa criza economică de supraproducție. Loucheur a explicat de ce Memorandul Briand susținea integrarea mai întâi politică și apoi economică; el considera că integrarea economică nu putea să devină realitate decât după ce primea o garanție politică. Eșecul conferințelor economice recente era un argument în acest sens.

Discursul paneuropenist al lui Loucheur a întrunit susținerea unanimă a Parlamentului României, exprimată prin aplauze și ovații prelungite. Este adevărat că grupurile parlamentare ale unor partide de opoziție (în primul rând PNL) erau absente, din cauza unei greve parlamentare declarate de acestea, din motive de politică internă. Dar aceste partide și-au trimis totuși reprezentanții oficiali la această ședință, exprimându-și susținerea față de misiunea lui Loucheur. De pildă, PNL a fost reprezentat prin Constantin Dissescu. Au participat, de asemenea, membrii corpului diplomatic, reprezentanții presei și un numeros public<sup>279</sup>.

Cuvântările de răspuns la discursul lui Loucheur au fost ținute de ministrul de externe G. G. Mironescu și de președintele Camerei Deputaților, Ștefan Cicio Pop. Mironescu a exprimat sprijinul României pentru Proiectul „federalizării statelor Europei“, lansat de Briand, considerându-l ca o modalitate de menținere a păcii și statu-quo-ului bazat pe sistemul Tratatelor de la Versailles<sup>280</sup>.

Apoi, la banchetul organizat în onoarea sa, Loucheur a susținut din nou Proiectul Briand, întrunind aprobarea reprezentanților tuturor

<footnote n="278"><sup>278</sup> *Dreptatea*, nr. 788 din 29 mai 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="279"><sup>279</sup> *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="280"><sup>280</sup> *Ibidem*; G. G. Mironescu, *Cuvântări*, vol. I, București, 1930, p. 397-399.</footnote>
partidelor parlamentare. El s-a întâlnit şi cu liderul PNL (în opoziție), Vintilă Brătianu, şi cu exponenții Casei Regale (regele Mihai I minor şi principesa-mamă Elena), după care a făcut declarații presei. Loucheur a acreditat ideea că Uniunea Europeană, politică şi economică era soluţia pentru depăşirea crizei economice şi menţinerea păcii. Desigur, în cadrul turneului său central-european, ministrul francez s-a bucurat în România de cea mai bună primire<fnref n="281" />.

În 30 mai 1930 s-a desfăşurat, în mod asemănător, o nouă şedinţă solemnă a Camerelor reunite ale Parlamentului, în onoarea contelui de Saint-Aulaire şi a generalului Berthelot. Vorbind în numele guvernului, G. G. Mironescu a evocat prietenia româno-franceză încă din perioada războiului, eforturile Franţei de consolidare a tratatelor şi menţinere a păcii, concretizate în Acordurile de la Locarno, Pactul Briand-Kellogg, Acordurile de la Haga, Proiectul Briand de Uniune Europeană. Susţinând „proiectul de federalizare a Europei", ministrul de externe român a făcut un apel „să urmăm cu hotărâre această cale luminoasă şi să începem să-i aducem pe această cale şi pe ei care ezită încă". Oaspeţii francezi au fost elogiaţi de liderii partidelor parlamentare, Al. Averescu, N. Lupu, N. Iorga, A. C. Cuza. Saint-Aulaire s-a întâlnit şi cu Vintilă Brătianu, a fost primit de Regenţă şi în onoarea sa s-a organizat o şedinţă festivă a Academiei Române<fnref n="282" />.

La 8 iunie 1930 s-a produs Restauraţia regelui Carol II al României, care se bucura de o mare popularitate în momentul respectiv. După scurt timp, la 1 iulie 1930, în numele regelui Carol II, primul ministru Iuliu Maniu a citit, în faţa Camerelor reunite ale Parlamentului României, „Mesajul tronului la închiderea Corpurilor Legiuitoare", în care şi-a exprimat sprijinul ferm faţă de Proiectul Briand de Uniune Europeană <fnref n="283" />. Urmând linia tradiţională de politică externă a României, şeful guvernului aprecia încheierea şi ratificarea Acordurilor de la Haga privind reparaţiile germane (Planul Young) şi orientale ca o etapă în procesul de consolidare a Tratatelor, de menţinere a păcii, de reconciliere între

<footnote n="281">²⁸¹ *Dreptatea*, nr. 789 din 30 mai 1930, p. 11.</footnote>

<footnote n="282">²⁸² *Dreptatea*, nr. 790 din 1 iunie 1930, p. 1; G. G. Mironescu, *op. cit.*, p. 407-408.</footnote>

<footnote n="283">²⁸³ *Dreptatea*, nr. 816 din 2 iulie 1930, p. 1.</footnote>
națiuni, de pregătire a integrării europene. În viziunea sa, premisele înfăptuirii Proiectului Briand erau: „o atmosferă de destindere și solidaritate internațională, prielnică uitării trecutului și apropierii mai strânse a popoarelor“. Primul ministru a declarat oficial că România susținea „Memorandul domnului Briand privitor la proiectul de organizare federală a Europei“, în înfăptuirea căruia el credea, calificându-l drept „marea operă de colaborare internațională a viitorului apropiat“. Prin înfăptuirea acestei integrări paneuropene, România, ca și alte țări, își urmărea propriul interes național de securitate și bunăstare, „de o pace trainică și de o așezare economică prosperă“. Maniu declara că Proiectul Briand de Uniune Europeană era susținut de „opinia noastră publică și reprezentanții ei“, adică de națiunea română în ansamblul său și de instituțiile democratice reprezentative ale statului român<fnref n="284" />.

Regele României și-a exprimat poziția favorabilă privind ideea de Uniune Europeană și în fața opiniei publice românești și internaționale. Prestigiosul ziar vienez „Neue Freie Presse“ a publicat în iunie 1930, în locul editorialului un interviu în care monarhul de la București declara că Planul Briand „înseamnă, fără îndoială, un progres în pacificarea Europei“. Carol II se pronunța pentru prioritatea economicului în construirea Uniunii Europene: „vreau să subliniez că, după părerea mea, cele mai mari progrese în sensul propunerilor domnului Briand s-ar putea realiza prin cooperația economică și socotesc realizarea bazei economice drept foarte fericită pentru alianțele politice“. El era partizanul unei largi colaborări economice regionale central – sud-est-europene cu precădere în domeniul agrar, în convergență cu Planul Briand<fnref n="285" />.

Aceste declarații proeuropene despre menirea și posibilitățile de înfăptuire ale Memorandumului francez îi confereau prestigiu lui Carol II, aducându-l în atenția cercurilor politice conducătoare ale Europei. Atitudinea publică a suveranului României, împreună cu cea a Conferinței Micii Înțelegeri din iunie 1930, reprezentau „prima

<footnote n="284">²⁸⁴ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="285">²⁸⁵ „Regele României și federalizarea Europei“, în *Argus*, XXI, nr. 5156, 25 iunie 1930, p. 1.</footnote>
piatră de sprijin la temelia marii case care trebuie să fie Europa federalizată“, scria un important ziar din Bucureşti<fnref n="286" />.

Carol II şi-a reafirmat opţiunea paneuropenistă şi în Mesajul tronului la deschiderea Corpurilor Legiuitoare, pe care l-a prezentat în şedinţa festivă a Camerelor reunite ale Parlamentului României la 15 noiembrie 1930. Regele a declarat solemn că „România a aprobat ideea unei legături federale între statele europene“ în cadrul politicii sale externe tradiţionale, „întemeiată pe respectul tratatelor în vigoare, pe alianţele şi amiciţiile având ca scop păstrarea păcii şi pe principiile Societăţii Naţiunilor“. Documentul menţiona consolidarea Micii Antante prin adoptarea Statutului acesteia la Conferinţa de la Strebski Pleso şi releva că România a avut un rol de prim ordin în Conferinţele agrare internaţionale (de la Bucureşti, Sinaia şi Varşovia.) care au pus bazele colaborării economice a opt state din centrul şi răsăritul Europei în scopul remedierii crizei. România spera ca criza economică mondială să poată fi soluţionată prin măsuri internaţionale (inclusiv prin integrarea central-europeană şi pan europeană), dar preconiza şi o politică internă destinată remedierii crizei şi pregătirii ţării pentru integrarea ce se preconiza, prin Blocul Statelor Agrare şi Uniunea Europeană <fnref n="287" />.

Mesajul tronului a fost citit de Carol II personal. Regele era însoţit de Mihai, Mare Voievod de Alba Iulia şi urmat de întregul guvern. Documentul era semnat de regele Carol, de preşedintele Consiliului de Miniştri G.G. Mironescu şi de toţi miniştrii: ministrul de Finanţe Mihai Popovici; ministrul de Stat Pan Halippa; ministrul de Interne Ion Mihalache; ministrul Justiţiei Grigore Iunian; ministrul Agriculturii şi Domeniilor Virgil Madgearu; ministrul Instrucţiunii Publice şi Cultelor Nicolae Costăchescu; ministrul Lucrărilor Publice şi Comunicaţiilor Voicu Niţescu; ministrul Armatei generalul Condeescu; ministrul Industriei şi Comerţului Mihail Manoilescu; ministrul Muncii, Sănătăţii şi Ocrotirilor Sociale, Emil Haţieganu<fnref n="288" />. Mesajul regal exprimă programul guvernamental şi stabileşte

<footnote n="286">²⁸⁶ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="287">²⁸⁷ *Dreptatea*, nr. 936 din 17 noiembrie 1930, p. 3.</footnote>

<footnote n="288">²⁸⁸ *Monitorul Oficial*, partea a III-a, *Dezbaterile Senatului*, nr. 1, 3 decembrie 1931, p. 1, şedinţa de sâmbătă, 15 noiembrie 1930.</footnote>
orientarea generală a activității forului legislativ, dar reprezintă și poziția monarhului<fnref n="289" />.

Iată deci că regele Carol II și-a asumat ideea de integrare pan europeană, promovând-o în mod oficial, deliberat și programatic în Parlament, ca politică de stat a României, în 1930. În plan simbolic, prin aceasta, Carol II devine un precursor al actualei integrări europene.

În toamna anului 1930, cele două Camere ale Parlamentului României au adoptat răspunsuri la Mesajul tronului în care susțîneau opțiunea paneuropenistă a lui Carol II. Astfel, în Răspunsul Camerei Deputaților (al cărei președinte era Ștefan Cicio Pop), citit în plen de Nicolae Polizu-Micșunești, se confirmau atât obiectivele politicii externe a României de menținere a păcii prin respectarea tratatelor și colaborarea cu Societatea Națiunilor, cât și mijloacele acesteia, anume „menținerea și intensificarea relațiilor noastre existente cu marii aliați, cu aliații noștri din Mica Înțelegere și cu Polonia“, cu disponibilitatea de a „dezvolta rețeaua noastră de alianțe“. Unul dintre „roadele culese până acum din această politică externă“ tradițională era tocmai „,aderarea la ideea unei legături federale între statele europene“. Se adăugau „aderarea la jurisdicția obligatorie a Curții Permanente de la Haga, precum și toate tratatele de comerț încheiate cu Anglia, Cehoslovacia, Franța, Letonia, Norvegia și Polonia“, apoi alegerea lui Titulescu ca președinte al Adunării Generale a Societății Națiunilor, în septembrie 1930²⁹⁰.

Răspunsul Senatului (al cărui președinte era Traian Bratu) la Mesajul tronului, citit în plen de Ștefan Graur, era aproape identic cu cel al Camerei Deputaților. Documentul încadra ideea de integrare europeană între mijloacele politicii externe tradiționale a României, urmărind același scop de apărare a securității țării prin menținerea statu-quo-ului versaillez. Răspunsul declara oficial că „,Senatul dorește înfăptuirea neîntârziată a unei legături federale între statele europene, realizând o conlucrare pentru prosperitatea tuturor“. Apoi era avansată ideea că „,poporul românesc este santinela civilizației latine aici, la porțile Orientului“, „misiune“ pe

<footnote n="289">²⁸⁹ Ion Mamina, *Monarhia constituțională în România. Enciclopedie politică 1866-1938*, Ed. Enciclopedică, București, 2000, p. 191.</footnote>

<footnote n="290">²⁹⁰ *Dreptatea*, nr. 940 din 22 noiembrie 1930, p. 3.</footnote>
care și-o îndeplinea „fără jignirea intereselor culturale ale neamurilor conlocuitoare”<fnref n="291" />.

Documentul a fost citit în plenul Senatului în ședința din 20 noiembrie 1930 de către senatorul PNȚ Ștefan Graur, raportorul comisiei senatoriale alese să redacteze proiectul răspunsului Senatului la Mesajul tronului. Răspunsul a fost adoptat prin vot, fără amendamente, în ședința din 17 decembrie 1930. O delegație senatorială (din care făceau parte, între alții, și patriarhul Miron Cristea, episcopul Iuliu Hossu, Gyárfás Elemer, Max Aușnit, C. Argetoianu și Victor Antonescu) i-a remis regelui Carol Răspunsul Senatului<fnref n="292" />.

Dezbaterile parlamentare asupra răspunsurilor Corpurilor Legiuitoare la Mesajul tronului au fost folosite de unii deputați și senatori pentru a-și exprima opiniile proprii inclusiv despre ideea de Uniune Europeană. Astfel, senatorul PNȚ Quintiliu Viciu, reprezentând un județ ardelean de la hotarul vestic al țării, considera că Uniunea Europeană era o idee de viitor. „Din ideea federalizării statelor europene nu este a se privi cu atâta neîncredere pentru viitor, deoarece, din necesitatea de interdependență economică, mentalitatea popoarelor se poate schimba și ele pot să ajungă, mai degrabă decât s-ar crede, la ideea federalizării pe care o găsim înscrisă în cel dintâi mesaj adresat Parlamentului de Majestatea sa Carol al II-lea", declara profetic senatorul ardelean întrunind aplauzele colegilor săi în ședința din 9 decembrie 1930. Deși recunoștea cu realism că „realizarea acestei idei nu are sorți de izbândă apropiată, el sublinia faptul că România a câștigat prestigiu internațional aderând la ideea de Uniune Europeană. Acest prestigiu câștigat a permis alegerea lui Titulescu în fruntea Adunării Societății Națiunilor. Senatorul Viciu exprima dorința românilor ardeleni de construire a Uniunii Europene pentru a se realiza o reconciliere româno-maghiară atât la nivel interstatal cât și la nivel interetnic, pentru asigurarea păcii și a bunei conviețuiri. Desigur, ideea națională este compatibilă cu ideea de Uniune Europeană. În viziunea senatorului ardelean, ideea de Uniune Europeană „nu exclude ideea națională, ci dimpotrivă, state

<footnote n="291">²⁹¹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="292">²⁹² *Monitorul Oficial*, partea a III-a, *Dezbaterile Senatului*, nr. 13, 13 ianuarie 1931, p. 251, ședința de miercuri, 17 decembrie 1930.</footnote>
perfect închegate în ideea de naționalitate pot să-și dea mâna și să înfăptuiască această federalizare"<fnref n="293" />.

O concepție paneuropenistă a exprimat și senatorul averescan Mihail Vlădescu, profesor de botanică la Universitatea București (fost rector și decan al Facultății de Științe, fost ministru al Domeniilor în guvernul Take Ionescu din 17 decembrie 1921-19 ianuarie 1922). El îndemna guvernul să acționeze energic pentru ca România să-și asume o contribuție decisivă la construirea UE<fnref n="294" />.

Făcând un bilanț al politicii executivului, ministrul Costăchescu a menționat în fața Senatului că „guvernul a răspuns afirmativ la memoriul domnului Briand“, a consolidat Mica Antantă și a sporit prestigiul țării de peste hotare<fnref n="295" />.

În Adunarea Deputaților, s-a bucurat de o apreciere deosebită discursul din 3 decembrie 1930 al deputatului PNȚ Grigore Gafencu (fost subsecretar de stat la Preşedinţia Consiliului de Miniștri). El a subliniat între principiile politicii externe a României „colaborarea hotărâtă la ideea de comunitate europeană, apărare hotărâtă a tratatelor de pace“ etc<fnref n="296" />.

Aprobându-l pe Gafencu, ministrul Virgil Madgearu a prezentat eforturile României de structurare a Blocului Statelor Agrare, în perspectiva construirii Uniunii Europene. El sublinia semnificația metodei propuse de România în fața Adunării Ligii Națiunilor care a discutat Planul Briand: „când am cerut tratamentul preferențial al cerealelor europene, am venit cu singura ideea europeană, acolo unde se vorbea de Uniunea Europeană, pentru că Federația Statelor din Europa nu poate să fie o realitate decât în ziua când aceste state se vor fi consolidat economicește, pe baza unor raporturi economice normale. Am arătat la Geneva că sau ajungem la un solidarism

<footnote n="293">²⁹³ MO, D.S., nr. 7, 2 ianuarie 1931, şedinţa de marţi, 9 decembrie 1930, p. 138-139.</footnote>

<footnote n="294">²⁹⁴ MO, D.S., nr. 11, 9 ianuarie 1931, şedinţa de sâmbătă, 13 decembrie 1930, p. 201.</footnote>

<footnote n="295">²⁹⁵ MO, D.S., nr. 13, 15 ianuarie 1931, şedinţa de marţi, 16 decembrie 1930, p. 241.</footnote>

<footnote n="296">²⁹⁶ M O, Dezbaterile Adunării Deputaților, nr. 12, 20 decembrie 1930, şedinţa din 3 decembrie 1930, p. 158.</footnote>
economic european, sau mergem cu siguranţă la război. Nu există o altă alternativă”<fnref n="297" />.

Preşedintele Camerei Deputaţilor, Ştefan Cicio Pop (fostul preşedinte de facto al Marii Adunări Naţionale de la Alba Iulia, din 1 Decembrie 1918, care a hotărât Marea Unire) a expus opţiunea paneuropenistă a Parlamentului României la cea de-a 26-a Conferinţă a Uniunii Interparlamentare, desfăşurată la Londra (iulie 1930). În discursul său, arătând că ţara sa ducea o politică de pace şi urmărea un „Locarno oriental“, Ştefan Cicio Pop sublinia faptul că „România a primit ideea unei Uniuni Federale Europene“ cu „entuziasm“. El a definit „Uniunea Federală Europeană“ drept „comunitatea europeană“ organizată „pe baza principiilor egalităţii, independenţei şi siguranţei tuturor statelor, atât în domeniul politic, cât şi în cel economic“, şi drept „organizaţie continentală a Ligii Naţiunilor“, având ca scop „înlăturarea războiului“ şi servind „nu numai Europa, dar şi întreaga umanitate“<fnref n="298" />.

Prin instituţiile sale democratice (parlament, guvern, monar-
hie), România şi-a asumat opţiunea integrării paneuropene încă
din 1930.

<footnote n="297">²⁹⁷ M O, D.A.D., nr. 23, 14 ianuarie 1931, şedinţa de miercuri, 17 decembrie 1930, p. 386.</footnote>

<footnote n="298">²⁹⁸ *Dreptatea*, 25 iulie 1930.</footnote>
## 2.10. ROMÂNIA – STAT MEMBRU AL COMISIEI DE STUDIU PENTRU UNIUNEA EUROPEANĂ (1930-1932)

La Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1930, România a pledat pentru Planul Briand și în favoarea înființării Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană. Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană era o comisie a Societății Națiunilor, compusă din cele 27 de state europene membre ale Ligii Națiunilor, dar putând invita și alte state. România se număra între cele 27 de state membre fondatoare ale Comisiei, participând la sesiunea de constituire a Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană care a avut loc la Geneva, la 23 septembrie 1930. Comisia i-a ales în fruntea sa ca preşedinte pe Briand (propus de Henderson) și ca secretar general pe sir Eric Drummond (propus de Briand) 299. În anii 1930-1932, România a fost membru cu drepturi depline și membru activ al Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană, în cadrul căreia a susținut energic tentativa de construcție economică europeană, la toate sesiunile sale.

A doua sesiune a Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană s-a desfăşurat la Geneva între 16 și 21 ianuarie 1931, sub preşedinţia lui Aristide Briand. Ostile politicii franceze și Planului Briand de Uniune Europeană, Germania, Italia și Imperiul Britanic au cerut insistent ca URSS și Turcia să fie invitate să devină imediat membre cu drepturi depline ale Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană. Propunerea avea scopul de „a zădărnici orice Uniune" deoarece politica sovietică antieuropeană era binecunoscută. Dimpotrivă, Franţa, România, Norvegia și Jugoslavia s-au pronunţat categoric pentru amânarea invitării URSS<fnref n="300" />. Comisia a hotărât să invite URSS Islanda și Turcia să participe la sesiunea următoare.

<footnote n="299">²⁹⁹ AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f. 4, *Commission d'Étude pour l'Union Européenne. Procès verbal de la première session de la Commission*, tenue à Genève le mardi, 23 septembre 1930.</footnote>

<footnote n="300">³⁰⁰ AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f. 7, *Commission d'Étude pour l'Union Européenne. Procès-verbal de la deuxième session de la Commission*, Ibidem, vol. 202, f. 260-268, Raportul nr. 65 din Geneva, 30 ianuarie 1931, Antoniade către Mironescu. N. Titulescu, *Documente diplomatice*, Bucureşti, 1967,</footnote>
Comisia a întreprins demersuri pentru o înţelegere economică europeană în faţa crizei economice mondiale. România şi Franţa doreau să determine adoptarea unor decizii concrete de combatere a crizei economice printr-o cooperare europeană care să conducă spre construirea Uniunii Europene. Titulescu a propus soluţii economice concrete în interesul ţărilor agrare din Europa Centrală şi de Sud-Est, pentru depăşirea crizei de supraproducţie. El a propus ca ţările industriale vest-europene să cumpere supraproducţia de grâu a ţărilor agrare central – sud-est europene într-un regim vamal preferenţial şi să se înfiinţeze Creditul Agricol Internaţional care să determine ţările vest-europene să investească capital în ţările central – sud-est europene. Comisia a adoptat aceste soluţii<fnref n="301" />.

La 20 mai 1931, Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană a votat înfiinţarea Societăţii Internaţionale de Credit Ipotecar Agricol în cea de-a treia sesiune a Comisiei, ce s-a desfăşurat la Geneva, în 15-21 mai 1931³⁰². Convenţia de înfiinţare a Societăţii Internaţionale de Credit Ipotecar Agricol a fost semnată la 21 mai 1931 la Geneva de 16 state: România, Franţa, Germania, Italia, Belgia, Luxemburg, Elveţia, Portugalia, Grecia, Bulgaria, Jugoslavia, Cehoslovacia, Ungaria, Polonia, Estonia şi Letonia<fnref n="303" />. Titulescu insista că pentru România era „o chestiune de viaţă şi de moarte“ să se ajungă la un rezultat pozitiv foarte urgent în adoptarea tarifului preferenţial pentru cereale, pentru vânzarea cerealelor româneşti<fnref n="304" />. Prin urmare, în

<footnote>doc. 199, p. 355-356, *Intervenţiile lui N. Titulescu în Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană*, Geneva, 17 ianuarie 1931.</footnote>

<footnote n="301">³⁰¹ AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f. 7, *Commission d'Étude pour l'Union Européene. Procès-verbal de la deuxième session de la Commission*, p. 40-42, şi N.T.D.D., doc. 200, p. 358-360, tel nr. 4,din Geneva, 22 ianuarie 1931, *Discurs ţinut de N. Titulescu în Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană*, Geneva, 20 ianuarie 1931.</footnote>

<footnote n="302">³⁰² AMAE, *fond Geneva*, vol 168, f. 6, *Commission d'Étude pour l'Union Européene. Procès-verbal de la troisième session de la Commission*, tenue à Genève du 15 au 21 mai 1931, p. 56; N.T.D.D., doc. 209, p. 371-372, tel înreg MAS nr. 30055, din Geneva, 20 mai 1931, *N. Titulescu către Ghika, ministrul de Externe*.</footnote>

<footnote n="303">³⁰³ AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f. 37, *Raportul nr. 386* din Geneva, 26 mai 1931, Antoniade către Ghika.</footnote>

<footnote n="304">³⁰⁴ N.T.D.D., doc. 210, p. 372, tel înreg MAS nr. 30056, din Geneva, 20 mai 1931, *N. Titulescu către Ghika, ministrul de Externe*.</footnote>
rezoluţia sa, Comisia declara că, în afară de creditul ipotecar agricol,
„stabilirea unui regim de preferinţă agricolă ar fi de natură să asigure
un preţ mai bun exportatorilor de cereale din Europa Centrală şi
Orientală“<fnref n="305" />. Rezoluţiile Comisiei nu s-au aplicat din lipsa de voinţă
politică a marilor puteri.

Ţările Europei central – sud-estice sufereau din cauza măsurilor protecţioniste şi a scăderii catastrofale a preţului produselor lor agricole (cu până la 70% în unele cazuri), fapt recunoscut de raportul George Bonnet către Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană<fnref n="306" />. Iar ţările agrare central – sud-est-europene produceau doar 10-15% din necesarul produselor agricole al ţărilor industriale vest-europene. Aşadar ţările industriale (mai ales Germania) puteau acorda derogarea de la clauza naţiunii celei mai favorizate, dar puneau condiţii politice. Perpetuarea alianţei politice româno-franceze va influenţa refuzul Germaniei de a acorda României o derogare de la clauza naţiunii celei mai favorizate de-a lungul negocierilor eşuate din 1931-1932.

A patra sesiune a Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană s-a desfăşurat la Geneva în 3-5 septembrie 1931. În deschiderea sesiunii, Germania şi Austria au declarat că renunţau la planul lor de uniune vamală (Anschluss economic), condamnat cu două zile mai târziu de Curtea Permanentă de Justiçaţie Internaţională. Nu s-au făcut însă progrese pe calea înţelegerii europene<fnref n="307" />.

La Adunarea Ligii Naţiunilor din septembrie 1931, România a adoptat aceeaşi poziţie ca Briand, susţinând energic prelungirea mandatului Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană. Adunarea, prezidată de Titulescu, a votat prelungirea mandatului Comisiei.

În cea de-a cincea sesiune, din 26 septembrie 1931, Comisia de
Studiu pentru Uniunea Europeană a aprobat principiul coexistenţei

<footnote n="305">³⁰⁵ N.T.D.D., doc. 209, p. 371-372, tel înreg MAS nr. 30055, din Geneva, 20 mai 1931, *N. Titulescu către Ghika, ministrul de Externe*.</footnote>

<footnote n="306">³⁰⁶ AMAE, *fond Geneva*, vol. 169, fila 24, *Commission d'Étude pour l'Union Européenne. Procès verbal de la sixième session de la Commission*, septembre 1932, p. 1-4.</footnote>

<footnote n="307">³⁰⁷ Jean Luc Chabot, *op. cit.*, 308-309. P. Bărbulescu, *op. cit.*, p. 85-86.</footnote>
paşnice între regimul comunist sovietic şi ţările capitaliste, fără a se încheia un pact.

La așasea sesiune a Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană care s-a desfăşurat la Geneva în zilele de 30 septembrie şi 1 octombrie 1932, reprezentantul României, Virgil Madgearu a luat cuvântul pentru a susține că acțiunea cea mai urgentă era încheierea convenției pentru revalorizarea cerealelor, prin crearea regimului preferențial şi prin crearea fondului pentru revalorizarea cerealelor<fnref n="308" />.

Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1932 a decis desființarea Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană, deoarece marile puteri nu doreau crearea UE.

<footnote n="308">³⁰⁸ AMAE, *fond Geneva*, vol. 169, fila 24, *Commission d'Étude pour l'Union Européenne. Procès-verbal de la sixième session de la Commission*, septembre 1932, p. 1-4. O analiză aprofundată a Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană realizăm în cartea Simion Costea, *Ideea de Europă unită şi construcţia Europeană* (sec.XIX-XX), aflată în curs de elaborare.</footnote>
Cap. 3: RECEPTAREA
PROIECTULUI BRIAND ȘI A
IDEII DE UNIUNE EUROPEANĂ ÎN
SOCIETATEA ROMÂNEASCĂ INTERBELICĂ

3.1. PARTIDELE POLITICE DIN OPOZIȚIE ȘI
IDEEA DE UNIUNE EUROPEANĂ

3.1.1. Partidul Național Liberal și Planul Briand de Uniune Europeană: Conceptiile lui I. G. Duca, Mircea Djuvara, C. Argetoianu și V.V. Pella. Ziarul „Viitorul”

Este semnificativă atitudinea PNL, cel mai important partid al țării în epoca interbelică, ce dominase viața politică în „decada brătienistă“ (1918-1928) era principala forță de opoziție față de guvernul PNȚ și reprezenta alternativa reală de guvernare (revenind la putere în 1933-1937)<fnref n="1" />. În ciuda divergențelor de politică internă, PNL în opoziție avea aceeași doctrină de politică externă ca și PNȚ aflat la putere, exprimând în 1929-1930 aceeași opțiune pentru integrarea pan europeană. Această concepție a fost expusă public de însuși vicepreședintele PNL, I. G. Duca, (fostul ministru de externe al României în guvernul Ionel Brătianu (1922-1926), cel care va prelua preşedinţia PNL peste un an, (în decembrie 1930) şi a guvernului peste 3 ani, în noiembrie 1933), la o conferință de presă, sub titlul semnificativ de „Statele Unite ale Europei“. I. G. Duca şi-a exprimat cu fermitate, fără echivoc convingerea pan europeanistă: „Eu cred, eu am încredere în Statele Unite ale Europei“ și „sunt un partizan al înființării Statelor Unite ale Europei“<fnref n="2" />.

Liderul PNL considera integrarea pan europeană ca „o necesitate
practică, un mijloc de salvare, de întărire şi de regenerare a Europei“ și
făcea un apel entuziast, pentru înfăptuirea acesteia. El se adresa presei în

<footnote n="1">¹ Keith Hitchins, *România 1866-1947*, Bucureşti, 1997, p. 441-445.</footnote>

<footnote n="2">² I. G. Duca, „Statele Unite ale Europei“, in *Observatorul politic și social*, an I, nr. 7-8, 20 decembrie 1929, p. 8, *reprodus şi în Ovidiu Pecican, Europa - o idee în mers*, Cluj-Napoca, 1997, p. 123-126.</footnote>
dorința ca ideea pan europeană „să pătrundă în conștiința popoarelor, ca să cucerească spiritele, ca să se poată realiza”. Considerându-se unul dintre „apostolii ideii”, prea îndrăznețe pentru acea epocă, I. G. Duca era gata să-și asume toate riscurile și „decepțiile”, angajându-se într-o luptă de durată pentru schimbarea unor mentalități tradiționale. În numele PNL, el a promovat realmente un program politic de integrare pan europeană politico-economică, încadrat în curentul general pan europenist al epocii, dar exprimând și nuanțe proprii, specifice.

În programul său, I. G. Duca utiliza conceptele pan europeniste lansate de contele R. Coudenhove-Kalergi, care aveau o largă circulație în epoca Proiectului Briand: „Statele Unite ale Europei”, „federațiunea europeană”, „federația economică”, „federalizare”, „paneuropean”, „guvern federal”, „parlament federal”, „suprastat”. Conceptul-cheie de „federalizare” (prin agregare) avea atunci o accepțiune similară într-un anumit sens cu noțiunile de „construcție” și „integrare” europeană (care vor fi consacrate ulterior în realitatea postbelică)<fnref n="3" />.

Sub aspect structural, I. G. Duca a conceput „Statele Unite ale Europei” ca „un fel de suprastat” de tip „federal”, având ca instituții un „guvern federal” și un „parlament federal”. Această „federație” pan europeană trebuia să se întemeieze pe statele naționale întregite în 1918, pe suveranitatea, integritatea și consimțământul lor reciproc. El susținea că „aceste State Unite nu implică desființarea statelor și a unităților etnice din care Europa se compune astăzi. Ele se pot perfect concepe, și chiar nu se pot concepe decât cu respectul deplin al autonomiei fiecăruia din aceste state. Va trebui în plus pe deasupra lor și în vederea unor anume interese bine definite să se creeze un fel de suprastat”<fnref n="4" />. Într-un limbaj actual, se poate spune că I. G. Duca promova o Europă a statelor naționale, o Europă a unității în diversitate, în conformitate cu obiectivul fundamental de politică externă al României interbelice, de apărare a integrității și securității țării. Dar el mergea și mai departe, preconizând limitarea suveranității statului național și delegarea unei părți a acestei suveranități către instituții supranaționale de tip „federal” (guvern și parlament federale) și crearea unei organizații suprastatale. Statul național trebuia să-și mențină integritatea și „autonomia”, dar nu suveranitatea absolută ca până atunci.

<footnote n="3">³ I. G. Duca, *op. cit.*, p. 8.</footnote>

<footnote n="4">⁴ *Ibidem*.</footnote>
Sub acest aspect, planul lui I. G. Duca era mult mai radical decât Proiectul Briand, care sublinia menținerea suveranității absolute a statelor naționale și se limita la instituții interguvernamentale, fără a ajunge la organisme suprastatale. Este adevărat că I. G. Duca a urmat modelul Proiectului Briand, preconizând pentru „Statele Unite ale Europei“ instituții după modelul Ligii Națiunilor<fnref n="5" />. Dar liderul PNL mergea mai departe, proiectând transformarea modelului acestor instituții interguvernamentale mondiale în instituții supranaționale paneuropene: Consiliul Ligii Națiunilor era „embrionul unui atare guvern federal“, iar Adunarea Generală a Ligii Națiunilor era „embrionul parlamentului federal al viitoarelor State Unite ale Europei“. Asemeni lui Briand, I. G. Duca nu dorea desființarea Ligii Națiunilor, ci doar organizarea în cadrul său și după modelul său, a unei organizații paneuropene mai puternice, mai eficiente<fnref n="6" />.

I. G. Duca dorea ca această integrare politică suprastatală să fie dublată de o integrare economică, de „federația economică“. În viziunea sa, această „federație economică“ trebuia să se întemeieze pe „înțelegerile capitaliste“ („carteluri“, trusturi), și pe „unificarea regimului muncii“, ajungându-se la „stabilirea unei vieți economice paneuropene“. „Federația economică“ pan europeană era menită să facă față concurenței americane și ostilității Rusiei Sovietice, pentru a scoate Europa din criza economică de supraproducție din 1929-1933.

În plan spațial, I. G. Duca a preconizat o integrare de dimensiuni „paneuropene“, incluzând de la început **România ca membru fondator al „Statelor Unite ale Europei“**, dar excluzând cele două puteri europene care refuzau să participe: Rusia Sovietică, din cauza ostilității sale față de statele capitaliste, și Anglia, deoarece nu dorea să se separe de dominioanele sale de pe alte continente. De fapt, ca și guvernul Maniu, liderul PNL nici nu dorea o federație cu Rusia comunistă. În fața refuzului Angliei (pe care el ar fi dorit-o în „federație“), I. G. Duca preconiza o lume multipolară, în care „Anglia și dominionurile ei să constituie o federație aparte și să avem, cel puțin deocamdată, în lume trei mari federațiuni: Statele Unite ale Europei, Statele Unite ale Americii și Statele Unite ale Imperiului Britanic“<fnref n="7" />. În acest sens, fostul

<footnote n="5">⁵ J. B. Duroselle, *op. cit.*, p. 272-281.</footnote>

<footnote n="6">⁶ I. G. Duca, *op. cit.*, p. 8.</footnote>

<footnote n="7">⁷ *Ibidem*.</footnote>
ministru de externe român împărtășea viziunea globală a lui R. Coudenhove-Kalergi<fnref n="8" />.

În plan procedural, I. G. Duca a constatat că „după părerea generală se susține că Statele Unite ale Europei nu se vor putea alcătui politicește decât după ce se va fi ajuns la o înțelegere, la un fel de federație economică“. Într-adevăr, această procedură, de integrare prioritar-economică a fost promovată de însuși Briand la Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1929 și susținută permanent de guvernele Maniu și Mironescu. Dar I. G. Duca era convins că, în realitate „se va petrece tocmai contrariul: închegarea politică va preceda pe cea economică. Motivul? Ca să realizezi politicește Statele Unite ale Europei ai nevoie să lupti numai cu câteva prejudecăți, pe când ca să realizezi economicește aceste State Unite trebuie să lupti cu interese, cu mari și aprige interese“<fnref n="9" />.

El opta deci pentru o integrare politico-economică pan europeană în două etape: **mai întâi integrarea politică, instituțională, apoi cea economică**, funcțională. Argumentul său era de ordin pragmatic, el apreciind că integrarea politică era mai ușor de înfăptuit, având drept principal obstacol mentalitățile tradiționale, pe care le credea mai ușor de depășit decât divergențele de interese economice. El minimaliza divergențele politice dintre state, precum și rezistența vechilor mentalități, temându-se mai mult de divergențele economice. Opțiunea procedurală a lui I. G. Duca devenea concordantă cu Memorandul Brinad din 1 mai 1930, care preconiza integrarea prioritar-politică (deci contrariul celei susținute în septembrie 1929), dar era opusă celei a guvernului Maniu. Realitatea integrării postbelice va valida însă integrarea prioritar-economică<fnref n="10" />.

În viziunea lui I. G. Duca, **necesitatea istorică impunea mai întâi triumful ideii naționale, prin desăvârșirea unității statelor naționale în forma din 1918, apoi integrarea lor politică într-o nouă organizație, de tip supranațional**. În situația de dinainte de 1918, „o asemenea federalizare nu ar fi fost posibilă“. Însă după 1918, „azi, când unitatea etnică a diferitelor state europene este un fapt împlinit, a venit și

<footnote n="8">⁸ Richard Coudehove-Kalergi, *Pan-Europa*, Tg. Mureș, 1997.</footnote>

<footnote n="9">⁹ I. G. Duca, *op. cit.*, p. 8.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ J. B.Duroselle, *op. cit.* p. 272-281.</footnote>
momentul prielnic pentru federalizarea lor"<fnref n="11" />, prin agregare, adică o integrare europeană supranațională a statelor, cu sens centripet, nicidecum reorganizarea lor internă. Fostul ministru de externe român aprecia că participarea statelor naționale la acțiunile Ligii Națiunilor era de natură să schimbe „mentalitatea“ tradițională, pregătind „terenul în vederea creațiunii unor State Unite ale Europei“. Mergând mai departe, prin crearea unor instituții paneuropene după modelul celor ale Ligii Națiunilor, dar cu atribuții lărgite, în mod „firesc se ajunge la constituirea federațiunii europene“<fnref n="12" />. Ca și Iuliu Maniu, I. G. Duca prelua moștenirea ideologică a naționalismului romantic, ilustrat de G. Mazzini, V. Hugo, Napoleon III, N. Bălcescu, D. Brătianu, care militau pentru formarea statelor naționale și integrarea lor ulterioară în „Statele Unite ale Europei“<fnref n="13" />. Pentru I. G. Duca, ideea națională (concretizată în statul național unitar român) era perfect compatibilă cu ideea de unitate europeană.

Integrarea economică era considerată de I. G. Duca mult mai dificil de realizat, din cauza concurenței dintre economiile naționale. Totuși, el credea că, după înfăptuirea integrării politice și sub presiunea crizei economice, agravată de concurența americană și de ostilitatea Rusiei comuniste, o „federație economică“ „paneuropeană“ devenea necesară și posibilă. Desigur, doctrina economică protecționistă a PNL l-a determinat pe I. G. Duca să nu acorde prioritate integrării economice, fapt pe care el nu l-a mărturisit direct. Comparativ, guvernul Maniu, urmând doctrina PNȚ a porților deschise, acorda prioritate tocmai integrării economice<fnref n="14" />.

Așadar, ca exponent autorizat al PNL, I. G. Duca a susținut în 1929-1930 ideea pan europeană din perspectiva interesului național al României, el situându-se astfel în galeria iluștrilor precursori ai actualei integrări europene. PNL în ansamblul său și-a asumat ideea integrării pan europene în programul oficial adoptat la Congresul său din luna mai 1930, într-o exprimare lapidară, în termeni generali<fnref n="15" />.

<footnote n="11">¹¹ I. G. Duca, *op. cit.*, p. 8.</footnote>

<footnote n="12">¹² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="13">¹³ J. B. Duroselle, *op. cit.*, p. 272-281.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ I. G. Duca, *op. cit.*, p. 8.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ „Programul Partidului Național-Liberal“ (mai 1930), în *Viitorul*, 6 mai 1930, reprodus și în Ioan Scurtu, Constantin Mocanu, Doina Smârcea, *Documente privind istoria României între anii 1918-1944*, București, 1985, p. 378-381.</footnote>
Mai mult, începând din iunie 1930, PNL a analizat cu seriozitate Memorandumul Briand în cadrul instituțional al cercului de studii al PNL, și a elaborat chiar o doctrină paneuropenistă proprie. În septembrie 1930, când Proiectul Briand și răspunsurile guvernelor erau dezbătute oficial în Adunarea Generală a Ligii Națiunilor, PNL și-a făcut cunoscută propria concepție pan europeană, expusă de Mircea Djuvara în paginile principalului ziar liberal, „Viitorul“. Mircea Djuvara contribuise în mod esențial la structurarea „doctrinei paneuropeniste liberale, astfel încât el își expunea, de fapt, chiar propria viziune<fnref n="16" />.

Membru marcant al PNL, *Mircea Djuvara* făcuse parte din delegația României la Conferința de Pace de la Paris din 1919, condusă de Ionel Brătianu, care a obținut recunoașterea internațională a Marii Uniri, a fost ales deputat în repetate rânduri și președinte al grupului interparlamentar român, apoi vicepreședinte al Camerei Deputaților (1933-1936) și ministru al Justiției (august 1936 - februarie 1937). Personalitate culturală de prim rang, Mircea Djuvara era licențiat al facultăților de Drept și de Litere din București (1908), doctor în Drept și în Filosofie la Paris (1912), profesor universitar la Facultatea de Drept din București și autor al unor valoroase lucrări de științe juridice și de filosofie, membru al Academiei Române (1936). Mircea Djuvara apartinea unei familii ilustre, care a dat țării și alte personalități, dintre care îi menționăm pe Alexandru Djuvara, fost ministru de Justiție (1897), de Industrie și Comerț și de Externe (1909), poet și publicist, pe Trandafir Djuvara, diplomat la Belgrad și Sofia, ministru plenipotențiar la Constantinopol (1896-1899), precum și pe istoricul Neagu Djuvara<fnref n="17" />.

Expunând concepția pan europeană a PNL la 17 septembrie 1930, Mircea Djuvara susținea că fiecare partid politic de guvernământ avea datoria să examineze cu toată atenția Memorandumul Briand și să-și exprime opinia asupra acestuia, pentru a contribui la îndrumarea demersului paneuropenist pe calea cea bună a înfăptuirii sale. Astfel, partidele trebuiau să urmeze dorința guvernului francez de a culege și

<footnote n="16">¹⁶ Mircea Djuvara, „Memorandumul domnului Briand“, în *Viitorul*, an 22, nr. 6784, din 17 septembrie 1930.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Lucian Predescu, *Enciclopedia României. Cugetarea*, București, 1999, p. 275-276.</footnote>
înregistra păreri, pentru a cunoaște totalitatea intereselor care trebuiau armonizate<fnref n="18" />.

În acest context, fruntașul liberal afirma interesul național al României întregite de a-și apăra propria integritate teritorială în fața statelor revizioniste, prin menținerea păcii și a ordinii juridice internaționale consacrate prin Tratatele de Pace din 1919-1920. Era deci în interesul României orice demers privind asigurarea păcii, a cooperării și solidarității între statele europene. De altfel, în toată istoria lor, românii au avut de suferit din cauza izolării și au aspirat spre „solidaritatea europeană“, fiind, într-o anumită măsură, „precursorii acestei idei“, scria Djuvara. El aducea drept argumente apelurile domnitorilor români Ștefan cel Mare și Mihai Viteazul la solidaritate europeană în fața amenințării otomane precum și solicitarea făuritorilor României moderne de a obține garanția puterilor europene și sprijinul acestora în fața agresivității Rusiei<fnref n="19" />.

Analizând cu realism contextul internațional concret în care a fost lansat Planul Briand de Uniune Europeană, profesorul Djuvara averiza că **politica revizionistă** și revanșardă a unor state europene (Rusia, Germania, Italia, Ungaria, Bulgaria) împiedica „solidaritatea europeană“. Uniunea Europeană nu putea fi creată atâta vreme cât anumite state europene duceau o politică de revendicări teritoriale față de altele și de amestec în afacerile interne ale altor țări. Djuvara afirma cu tărie că „dezarmarea sufletească“, intangibilitatea tratatelor și asigurarea menținerii statu-quo-ului consacrat de Tratatele de Pace din 1919-1920 constituiau „condiția esențială“ a înfăptuirii Uniunii Europene<fnref n="20" />.

El sublinia cu satisfacție teza din Memorandul Briand care afirma, în termeni clari și categorici, că Uniunea Europeană se întemeia pe „**suveranitatea absolută**“, independența și egalitatea statelor naționale europene, excluzând orice gând de dominație politică și respectând astfel principiile Ligii Națiunilor. Ideea lui Briand conform căreia Uniunea Europeană trebuia înfăptuită în cadrul și în spiritul Ligii Națiunilor, contribuind la eficientizarea acțiunilor organizației geneveze, se bucura de aceeași aprobare călduroasă din partea juristului Djuvara. Aceasta cu atât mai mult cu cât Liga Națiunilor a stabilit că chestiunea

<footnote n="18">¹⁸ Mircea Djuvara, *op. cit.*, p. 1-2.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ M. Djuvara, *art. cit.*, II, în *Viitorul* nr. 6785 din 18 septembrie 1931, p. 1.</footnote>
minorităților constituia o afacere de ordin intern a statelor și că minoritățile trebuiau să-și rezolve problemele prin colaborarea cu statul pe teritoriul căruia se aflau. Însă statele revizioniste instrumentau chestiunea minorităților pentru a crea agitații în interiorul altor state suverane și pentru a se amesteca în afacerile lor interne, cauzând tensiuni în relațiile internaționale. Omul de stat român spera ca aceste politici revizioniste să fie stopate în cadrul proiectatei Uniuni Europene<fnref n="21" />.

De asemenea, Djuvara dorea ca Uniunea Europeană să se întemeieze pe principiul egalei îndreptățiri a statelor. El critica Memorandul Briand care nu aplica în plan instituțional acest principiu, preconizând „pentru conducerea permanentă a noii organizațiuni europene un comitet redus, în sânul căruia desigur marile puteri vor avea, ca și la Societatea Națiunilor, cuvântul hotărâtor“. El se temea că în Uniunea Europeană, ca și la Liga Națiunilor și în alte organizații internaționale, vor fi neglijate interesele fundamentale ale statelor mici, în fața influenței precumpânitoare a marilor puteri. Faptul că Memorandumul prevedea posibilitatea dobândirii prin rotație a preşedinției comisiilor Uniunii Europene nu era considerat suficient, de analistul român. El dorea ca în cadrul Uniunii Europene să se garanteze „putința pentru orice stat, oricât de mic ar fi, să-și apere cu eficacitate interesele în cazul în care acestea ar fi primejduite“. Ca și guvernul Maniu, liderul liberal respingea categoric comitetul marilor puteri propus de Briand. În schimb, Djuvara preconiza conducerea Uniunii Europene printr-un mecanism „asemănător sufragiului universal din viața internă a statelor“. El dorea ca în Uniunea Europeană să se evite anacronismul perpetuat în Comisia Europeană a Dunării, în care marile puteri loveau în interesele economice ale României<fnref n="22" />.

Din perspectiva doctrinei protecționiste a PNL, Djuvara releva dificultățile pe care „chestiunea acestei organizări federale a Europei“ le ridica din punct de vedere **economic**. El întreba retoric cum putea Europa să alcătuiască o organizare economică separată, când statele europene aveau importante interese economice și politice pe alte continente. Marile puteri posesoare de imperii **coloniale** trebuiau să țină cont de interesele domeniilor lor de pe alte continente. De aceea Anglia, Belgia și Olanda manifestau rezerve față de planul de Uniune

<footnote n="21">²¹ *Ibidem*, p. 1-2.</footnote>

<footnote n="22">²² M. Djuvara, *art. cit.*, III, în *Viitorul* nr. 6786 din 19 septembrie 1930, p. 1.</footnote>
Europeană. Franţa însăşi, iniţiatoarea Memorandumului Briand, avea imperiu colonial. Chiar şi România, ţară fără colonii, trebuia să ţină cont de interesul său în tranzitul intercontinental, aprecia Djuvara<fnref n="23" />.

Pe de altă parte, el se temea că într-o Uniune Europeană fără bariere vamale, ţările occidentale puternic industrializate vor falimenta **economiziile** ţărilor central – sud-est europene mai sărace, care nu vor putea face faţă competiţiei economice. Pe această cale economică, ţările mici din Europa Centrală şi de Sud-Est riscau să ajungă sub dominaţia marilor puteri occidentale. De aceea, Djuvara atrăgea atenţia că nu era posibilă o egală îndreptăţire între state, în condiţiile în care ţările central sud-est europene erau mai sărace. El propunea ca soluţie stabilirea unei perioade de **tranziţie** pentru normalizarea economică şi asigurarea şanselor egale pe piaţă, „într-o cinstită şi egal îndreptăţită federalizare europeană”<fnref n="24" />.

În viziunea profesorului Djuvara, România avea interese speciale în procesul structurării Uniunii Europene. El considera că directivele esenţiale ale Planului Briand, privind subordonarea problemei economice celei politice, concepţia organizării politice şi cea a organizării economice, trebuiau să îngrijoreze România, stat slab dezvoltat economic. Experienţele trăite de România în relaţiile internaţionale determinau teama fruntaşului liberal „ca ajutorul politic să nu fie acordat decât în schimbul concesiunilor economice“, fapt care ar fi în contradicţie flagrantă cu principiile „de desăvârşită egalitate a tuturor statelor şi de egală posibilitate de dezvoltare a fiecăruia“, principii proclamate de Memorandumul Briand<fnref n="25" />.

Djuvara aprecia că, în cadrul viitoarei Uniuni Europene, România trebuia să aibă garanţia consolidării unităţii sale naţionale şi a dezvoltării economice „prin ea însăşi“. În viitoarea „comunitate europeană“, România trebuia să-şi dezvolte economia naţională, prin valorificarea bogăţiilor solului şi subsolului şi prin dezvoltarea industriilor care erau bazate pe aceste bogăţii sau care erau impuse de nevoia apărării ei naţionale. Necesara reducere a tarifelor vamale trebuia să se realizeze în aşa fel încât să nu pericliteze dezvoltarea economiei româneşti<fnref n="26" />.

<footnote n="23">²³ *Ibidem*, p. 2.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ *Ibidem*, p. 2.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ M. Djuvara, *art.cit.*, IV, în *Viitorul* nr. 6789, din 23 septembrie 1931, p. 1.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ *Ibidem*, p. 2.</footnote>
În construirea căilor de comunicație internațională trebuiau protejate interesele organizațiilor românești în fața celor străine mai puternice. România avea nevoie de ajutor financiar pentru depășirea crizei economice cauzate de război, dar nu putea accepta să fie supusă acelorași condiții de tutelare ca țările învinse, condiții care i-ar limita suveranitatea. România dorea o cooperare financiară, implicând o participare activă din partea sa, ca stat direct interesat<fnref n="27" />.

În concluzie, pentru înfăptuirea Uniunii Federale Europene, Djuvara punea două condiții: 1) recunoașterea statu-quo-ului postbelic și „dezarmarea sufletească“ și 2) cooperarea economică și financiară să se înfăptuiască pe etape și ținându-se cont de inegalitățile de pornire dintre state, unele state amânând cooperarea lor până se vor consolida politic și economic.

În viziunea profesorului român, integrarea europeană trebuia să se realizeze: 1) treptat și cu asigurarea securității, împiedicând statele revizioniste să se amestece în afacerile interne ale statelor învingătoare, 2) asigurând consolidarea și dezvoltarea statelor „întârziate“ economic din cauza dominației străine, 3) ținând cont de interdependența intercontinentală.

Djuvara propunea un program al cooperării europene, care să înceapă cu normalizarea condițiilor de producție și desfacere. Pentru agricultură, el preconiza raționalizarea producției, standardizarea și organizarea exportului, înlesnindu-l prin depozitare și „warantare“. De asemenea, el prevedea facilitarea transporturilor internaționale și îndeosebi a celor navale, precum și stabilizarea regimurilor vamale și normalizarea comerțului exterior. El dorea ca economia europeană lovită de criză să se normalizeze și să se încadreze mai bine în cea mondială, nu să se izoleze.

Frunțașul PNL respingea clasificarea în țări agricole și industriale, cu care opera guvernul PNȚ în politica sa externă. Dimpotrivă, Djuvara credea că fiecare stat trebuie să se dezvolte normal în toate direcțiile<fnref n="28" />.

Potrivit doctrinei PNL, România trebuia să ducă o politică protecționistă de dezvoltare a industriei naționale și a burgheziei naționale, nu să rămână o țară agrară și nici să ducă o politică a porților deschise, cum preconizau țărăniștii. În spiritul doctrinei PNL, Djuvara

<footnote n="27">²⁷ M. Djuvara, *art.cit.*, V, în *Viitorul* nr. 6792, din 26 septembrie 1931, p. 1.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ *Ibidem*, p. 2.</footnote>
punea toate aceste condiții de salvgardare și promovare a interesului economic național al României în construcția proiectatei Uniuni Europene. Concepția liberală a lui Djuvara intra într-o contradicție ireductibilă cu concepția țărănistă a ministrului Virgil Madgearu privind modalitățile concrete de organizare a uniunii economice europene. Dar opoziția liberală era de acord cu guvernul țărănist în susținerea integrării României într-o Uniune Europeană, concepută în cadrul și în spiritul Ligii Națiunilor și mai ales care să garanteze suveranitatea națională, independența, neamestecul în treburile interne, egalitatea între state și stoparea revizionismului.

Opțiunea paneuropenistă a lui I.G.Duca și Mircea Djuvara era împărtășită de **Constantin Argetoianu**, unul dintre liderii de frunte ai PNL în anii 1927-1930. Ministru al Agriculturii în guvernele Stirbey și Brătianu (1927-1928), Argetoianu era numărul 3 în PNL în 1929-1930 și aspira la preşedinţia partidului. Politician abil, pragmatic, experimentat și oportunist, Argetoianu a fost membru marcant, pe rând, al principalelor partide de guvernământ ale țării: Partidul Conservator (1913-1918), Partidul Poporului (1918-1923), Partidul Naționalist Democrat (1924) care a fuzionat temporar cu Partidul Național Român din Transilvania (1924-1926), PNL (1927-decembrie 1930). Argetoianu a fost ministru de Justiție (19 ianuarie - 6 martie 1918), de Finanțe (13 martie - 13 iunie 1920) și de Interne (13 iunie 1920 - 17 decembrie 1921), în guvernele Averescu. După stagiul său de trei ani în PNL, Argetoianu va ajunge din nou la putere în guvernul Iorga-Argetoianu, în cadrul căruia a fost ministru de Finanțe (18 aprilie 1931 - 6 iunie 1932) și ministru ad-interim de Interne (27 mai 1931 - 6 iunie 1932) și de Externe (18 - 27 aprilie 1931). Fondator și preşedinte al Uniunii Agrare (1932-1938), Argetoianu a fost un apropiat al regelui Carol II, pe care la susținut în instaurarea regimului de dictatură regală. În timpul regimului monarhic autoritar, el va fi consilier regal (1938-1940), ministru de Industrie și Comerț (10 februarie - 30 martie 1938) și chiar prim-ministru (28 septembrie - 23 noiembrie 1939). Intelectual de formație franceză, licențiat în Drept și Litere și doctor în medicină la Paris, Argetoianu era și scriitor și om de afaceri<fnref n="29" />.

<footnote n="29">²⁹ Lucian Predescu, *Enciclopedia României, Cugetarea*, București 1999, p. 47; Marin Nedelea, *Compendiu de curente și personalități politice*, București, 1992, p. 118-125.</footnote>
Preocuparea sa pentru relațiile internaționale și aderența la ideea de Uniune Europeană nu erau întâmplătoare. El era francmason (atestat din 1929, ajungând mare patron al Ordinului Masonic Român în 1935)<fnref n="30" />, a fost diplomat de carieră vreme de 14 ani (1898-1913) îndeplinind funcții în legațiile României de la Constantinopol, Roma, Viena, Sankt-Petersburg și Paris, a fost ministru de externe de trei ori: 4 august – 3 noiembrie 1928, în guvernul Vintilă Brătianu, în 18-26 aprilie 1931, în guvernul Iorga, în 28 iunie- 3 iulie 1940.<fnref n="31" />

În calitate de lider PNL și deputat, Argetoianu s-a pronunțat public de mai multe ori, oral și în scris, pentru integrarea pan europeană. Încă înainte de lansarea Planului Briand, Argetoianu a ținut o conferință la Turnu-Severin la 2 februarie 1929, în care și-a exprimat convingerea că integrarea pan europeană se va înfăptui. Pentru a asigura un impact mai mare ideilor sale, Argetoianu și-a publicat conferința în același an (1929) la Craiova (orașul său natal) sub forma unei broșuri intitulate *Naționalism și internaționalism*<fnref n="32" />.

În viziunea liderului liberal, Paneuropa era o întrupare a „internaționalismului politic“ constructiv, a cărui înfăptuire era posibilă după realizarea aspirațiilor naționale în 1918. Procesul de formare și de întregire a statelor naționale era o expresie a ideii naționale, pe care Argetoianu o definea drept „naționalism“. El proclama solemn că „secolul XIX este secolul naționalismului, după cum secolul XX este secolul internaționalismului“. Argetoianu distingea trei tipuri de internaționalism: socialist, diplomatic și politic. „Internaționalismul socialist“ era exprimat prin activitatea Internaționalei partidelor socialiste și a Internaționalei Comuniste, care negau suveranitatea statelor naționale. „Internaționalismul diplomatic“ era reprezentat de tratatele internaționale și culmina cu Pactul Societății Națiunilor, care transforma internaționalismul diplomatic într-unul politic. „Internaționalismul politic“ era unul „constructiv care, cu toate aparențele contrare, nu este incompatibil cu doctrina naționalistă“. Internaționalismul politic constructiv se concretiza prin instituirea

<footnote n="30">³⁰ Horia Nestorescu-Bălcești, *Ordinul Masonic Român*, București, 1993, p. 217.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Ion Pătroiu, „Constantin Argetoianu în diplomație“, în *Diplomație și diplomati români*, Focșani, 2001, p. 70-78.</footnote>

<footnote n="32">³² Constantin Argetoianu, *Naționalism și internaționalism*, Editura Ramuri, Craiova, 1929.</footnote>
Societății Națiunilor și a Pan-Europei. La 2 februarie 1929, Argetoianu își exprima public convingerea că „chestiunea Pan-Europei este la ordinea zilei de mâine“ și va deveni o realitate. Înăpătuirea sa era stimulată atât de curentul „umanitarist“, pornit „de jos în sus“, care dorea reconcilierea între popoare, cât și de un alt curent, „de sus în jos, pornit din sferele financiare și industriale, a căror activitate și influență domină viața politică a lumii întregi“, scria fostul ministru de Finanțe<fnref n="33" />.

Care trebuia să fie conduita României în fața tendinței paneuropeniste? Românii nu trebuiau să renunțe la „naționalismul nostru tradițional și la politica pe care am urmat-o până acum, politică ce a culminat cu războiul pentru întregirea neamului“ și trebuia să continue cu „întărirea unității noastre naționale“. Aceasta deoarece „internaționalismul constructiv de la Geneva nu exclude câtuși de puțin ideea națională“, ci preconizează doar „îndulcirea granițelor“, afirma Argetoianu. În opinia sa, România trebuia să-și însușească „noul crez european“ care era perfect compatibil cu țelurile sale naționale. Căci „un internaționalism politic european sănătos nu poate fi conceput decât între popoare egale în drepturi și conștiente de personalitatea lor“, susținea fostul ministru de Interne. El chema poporul român „să pregătim azi pentru ziua de mâine încadrarea entității noastre etnice în marele sindicat de interese alcătuit de toate popoarele civilizate ale lumii“<fnref n="34" />.

Considerăm că, încă înainte de lansarea Planului Briand, Argetoianu chema România să se pregătească pentru a deveni membru fondator al viitoarei Uniuni Europene și pentru a se afirma în comunitatea internațională a popoarelor civilizate.

După dezbaterea Planului Briand la Liga Națiunilor și după înființarea Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană, Argetoianu și-a reiterat concepția paneuropenistă, la un interval de aproape doi ani de la conferința susținută la Turnu-Severin. La 30 noiembrie 1930, la Institutul Social Român din București, Argetoianu a rostit prelegerea intitulată „Încadrarea curentelor naționaliste în Federația Europeană“, redată pe larg în ziarul „Argus“ din 3 decembrie 1930³⁵. Peste doar câteva luni, el va ajunge la guvernare în cabinetul Iorga-Argetoianu.

<footnote n="33">³³ *Ibidem*, p. 1-21.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ *Ibidem*, p. 22.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ „Federația Europeană și curentele naționaliste. Conferința domnului C. Argetoianu“, în *Argus* din 3 decembrie 1930, p. 3.</footnote>
În prelegerea sa, Argetoianu a pornit din nou de la ideea că, după ce „curentele naționaliste“ au dominat secolul XIX ducând la formarea statelor naționale (fenomen benefic) și după catastrofa Marelui Război, evoluția pe calea progresului impunea instituirea Societății Națiunilor și a „Federației Europene“. El a menționat vechimea istorică a ideii de Uniune a statelor europene, promovată de Sully și Henric IV al Franței, de Voltaire și de enciclopediști. Spiritul colaborării statelor naționale în cadrul Societății Națiunilor a făcut posibil succesul mișcării paneuropene a contelui R. Coudenhove-Kalergi și lansarea Planului Briand „prin care este pusă la ordinea zilei Federația Europeană“, remarca liderul liberal. El aprecia că sub aspect politic, activitatea unor instituții internaționale oficiale, oficioase și private crea premisele construcției europene federative. Sub aspect economic, aceste premise erau create de numeroasele tratate economice, de plănuita Uniune vamală europeană și de cartelurile private. Structurarea Uniunii Federale Europene presupunea raționalizarea economiei europene și armonizarea intereselor politice<fnref n="36" />.

În opinia lui Argetoianu, se va ajunge la „o Europă federalizată“ nu „pe calea unui protocol global, ci pas cu pas în fiecare zi, până ne vom trezi cu starea de fapt, care atunci va trebui consacrată formal“. El credea că dificultățile vor fi înlăturate cu timpul. Considerăm că viitorul premier român preconiza, pentru construirea Uniunii Europene, nu metoda instituționalistă, ci metoda pragmatică, funcționalistă, de integrare treptată, prin înțelegeri economice și politice.

Argetoianu definea Uniunea Federală Europeană drept „asociația de state suverane unde este nevoie numai de o abandonare parțială a suveranității în schimbul unei compensații inexorabile“. În opinia sa, în „Federația Europeană“ se încadrau în mod necesar statele naționale cu interesele lor naționale<fnref n="37" />.

Remarcăm că Argetoianu punea semnul egal între interesul național, ideea națională pe de o parte și „curentele naționaliste“, „ideologia naționalistă“ pe de altă parte. El făcea confuzii terminologice. Vorbind despre „curentele naționaliste“, Argetoianu se referea la mișcările de eliberare națională din secolul XIX și la interesele naționale specifice ale fiecărui stat suveran. În acest sens liderul liberal era un

<footnote n="36">³⁶ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ *Ibidem*.</footnote>
adept al așa-zisului „naționalism”, ca și al paneuropenismului. Din această perspectivă el preconiza „încadrarea curentelor naționaliste în federația europeană”. Vorbind despre „curentele naționaliste”, liderul liberal și mason nu avea în vedere nicidecum partidele naționalist-extremiste (de tip legionar, cuzist, fascist sau nazist), a căror ideologie o respingea. Argetoianu era adeptul unei ideologii naționale moderate, specifică mentalității general-europene a vremii, în țările cu regim democratic. Această ideologie era compatibilă cu instituirea unei Uniuni Europene interguvernamentale. De aici și concluzia proeuropeană a viitorului prim-ministru al României.

Cunoscutul jurist și diplomat român **Vespasian V. Pella** a analizat Proiectul Briand de Uniune Europeană într-un studiu amplu și consistent, publicat într-un serial de 12 articole în cotidianul de mare tiraj „Universul”, în luna iunie 1930. Studiul lui VV Pella, intitulat „Uniunea Federală Europeană”, a fost prelat din ziar de Ministerul Afacerilor Externe pentru documentare în vederea elaborării răspunsului României la Memorandumul Briand<fnref n="38" />.

Vespasian V Pella definea Uniunea Federală Europeană propusă de Briand drept un mijloc de apărare a omenirii împotriva „criminalității războiului” și de asigurare a propășirii popoarelor europene. El știa că ideea în sine de Uniune Europeană nu era nouă și realiza mai întâi o investigare critică a originilor ideologice ale Planului Briand. El releva că, încă din Evul Mediu, Pierre Dubois și domnitorii români Ștefan cel Mare și Mihai Viteazul au cerut o solidarizare a creștinătății europene împotriva expansiunii islamice. În secolul XVII, ducele de Sully a preconizat o Republică a Statelor creștine ale Europei, având o serie de idei validate de Planul Briand: o uniune cu menținerea suveranității statelor, o adunare a statelor europene evitând preponderența vreunui stat, excluderea Rusiei și Turciei din organizația europeană<fnref n="39" />.

În secolul XVIII, abatele de Saint-Pierre și Jean Jacques Rousseau au elaborat proiecte pentru o asociație a statelor europene care să se întemeieze pe respectarea clauzelor teritoriale ale tratatelor existente atunci. Juristul român considera că ar fi fost de dorit ca și Proiectul

<footnote n="38">³⁸ VV Pella, „Uniunea Federală Europeană” în *Universul*, an XLVIII, nr. 124-138 din 5-18 iunie 1930 și AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 208, f. 207-219.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 208, f. 207 (VV Pella, *art.cit.*, I, în *Universul*, nr. 124, joi, 5 iunie 1930).</footnote>
Briand să precizeze că „intangibilitatea Tratatelor de Pace în ce privește clauzele lor teritoriale constituie o condiție esențială a realizării Uniunii Federale Europene“. Aceasta deoarece, deși Uniunea Federală Europeană era o înțelegere regională în cadrul Societății Națiunilor și articolul 10 din Pactul Ligii Națiunilor asigura integritatea teritorială a statelor, exista tendința de a se revizui Tratatele de Pace prin aplicarea articolului 19 din același Pact<fnref n="40" />.

În secolul XIX, Napoleon a reușit o efemeră „federalizare europeană“ prin forță, iar alte personalități au preconizat crearea „Statelor Unite ale Europei“ după modelul Statelor Unite ale Americii. Analistul român aprecia însă că o federalizare europeană impusă prin forță nu putea să dăinuie. Prin violență și prin nesocotirea națiunilor nu se putea construi o Uniune Europeană durabilă. Iar reorganizarea Europei după modelul SUA era imposibilă din cauza condițiilor istorice diferite în care s-au dezvoltat popoarele vechiului continent. În viziunea lui VV Pella, ideea de Uniune Europeană a fost promovată de-a lungul secolelor ca o utopie, dar a devenit o „idee-forță“ care se impunea în conștiința politică contemporană. După o serie de „utopiști“, de la Sully încoace, Briand părea să fie un „realizator“ al ideii de Uniune Europeană<fnref n="41" />.

Asemenea lui Dimitrie Gusti, Vespasian Pella cunoștea, evoca și populariza istoria ideii de Uniune Europeană, inspirat fiind de opera ideologului paneuropenist Richard Coudenhove-Kalergi. Această viziune istorică este astăzi validată de specialiști consacrați, precum Jean-Baptiste Duroselle, Denis de Rougemont, Bernard Voyenne<fnref n="42" />.

În contextul realităților epocii sale, Proiectul Briand ridica o serie de probleme. Mai întâi se punea întrebarea dacă înființarea Uniunii Federale Europene era un progres sau un regres în condițiile în care exista deja organizația mondială a Societății Națiunilor. VV Pella considera că Societatea Națiunilor tindea să devină o organizație europeană, pierzându-și influența mondială. Aceasta din cauză că SUA au refuzat să facă parte din Liga Națiunilor, Imperiul Britanic și Japonia refuzau să-și asume noi obligații pentru întărirea organizației, iar acțiunile cele mai importante ale forumului mondial priveau doar

<footnote n="40">⁴⁰ *Ibidem*, f. 208 (VV Pella, art. cit., II, în *Universul*, nr.125, 6 iunie 1930).</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="42">⁴² Jean-Baptiste Duroselle, *L'idée d'Europe dans l'histoire*, Paris 1965.</footnote>
problemele Europei. În fața acestei tendințe, nu existau decât două soluții: fie continuarea procesului de europenizare a Ligii Națiunilor, fie crearea de organizații continentale pe care să se sprijine edificiul organizației mondiale. Înființarea Uniunii Federale Europene era singurul mijloc de consolidare a Societății Națiunilor, deci era un progres, aprecia VV Pella. Desigur, ar fi fost de dorit ca Societatea Națiunilor să fi fost precedată de o Uniune Europeană, care să îi asigure soliditatea. Crearea ulterioară a Uniunii Federale Europene va consolida fundamentul Societății Națiunilor. În viziunea lui Pella, Societatea Națiunilor nu putea fi solidă dacă nu se baza pe uniuni continentale, după cum Uniunea Federală Europeană trebuia să fie o asociație de state naționale<sup>43</sup>.

Existența în epocă a curentului de organizare a continentelor era incontestabilă, fiind dovedită de Uniunea Panamericana, inițiată de Simon Bolivar încă din 1826, de Congresul Panasiatic de la Nagasaki din august 1926, de Uniunea Paneuropeană (condusă de R Coudenhove-Kalergi) și de Federația pentru Înțelegerea Europeană (condusă de Emile Borel). Aceste organizații contribuia la dezvoltarea unor conștiințe continentale, care trebuiau îndreptate pe căile pacifismului, iar organizațiile continentale trebuiau să contribuie la cooperarea mondială în cadrul Societății Națiunilor. Numai astfel se înlătura pericolul apariției războaielor între continente, în locul celor dintre națiuni, aprecia profesorul român<sup>44</sup>.

Apreciem că promovând aceste teze, ca și Dimitrie Gusti, Vespasian Pella se manifesta ca un adept al teoriilor continentaliste și federaliste concepute de juriști occidentali de renume, în frunte cu George Scelle și Alejandro Alvarez<sup>45</sup>.

VV Pella considera că Uniunea Federală Europeană constituia soluția depășirii crizei economice și politice internaționale, fiind astfel menită să asigure „a doua renaștere a Europei“. Criza politică era cauzată de revizionism, de încurajarea atitudinii subversive a minorităților, de agresivitatea Uniunii Sovietice. Criza economică era

<footnote n="43"><sup>43</sup> AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 208, f. 209, (VV Pella, art. cit., III, în *Universul*, nr. 126, 7 iunie 1930).</footnote>

<footnote n="44"><sup>44</sup> *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="45"><sup>45</sup> Jean-Luc Chabot, *L'idée d'Europe unie, de 1919 à 1939*, Grenoble, 1978, p. 215-221.</footnote>
agravată de fragmentarea Europei în 35 de state care reprezentau unități
vamale separate, cu taxe vamale mai mari decât în 1914, care stânjeneau
circulația internațională a mărfurilor. Ponderea Europei în economia
mondială era mult mai mică decât în 1914. Rusia Sovietică amenința să
cucerească Europa și să o supună dictaturii roșii. SUA amenința să
cumpere Europa și să o supună dictaturii sale financiare, după cum
credeau numeroși economiști și politicieni ai vremii. Europa nu putea fi
salvată decât prin înființarea unei Uniuni Europene care să respecte
principiul egalității între state, să evite orice hegemonie politică sau
economică a marilor puteri și să nu stânjenească dezvoltarea economică
a statelor rămase în urmă din cauza secolelor de dominație străină,
susținea diplomatul român<fnref n="46" />.

În dezbaterea privind înființarea mai întâi a uniunii politice sau a
uniunii economice europene, VV Pella se pronunța categoric pentru
„prioritatea înțelegerii morale politice“. Încă din septembrie 1926,
„Federațiunea pentru înțelegerea europeană“ a lansat un manifest care
chema la cooperarea în Europa preconizând prioritatea înțelegerii morale
și politice. Manifestul era semnat de o serie de personalități europene,
precum Briand, Stresemann, MacDonald, Beneș, Vandervelde, Zaleski,
Barthelemy, Borel, Rappard și de românii I.G. Duca, Constantin
Argetoianu, dr. Nicolae Lupu, Alexandru Vaida-Voevod, Mircea
Djuvara și Vespasian V Pella<fnref n="47" />.

După lansarea Planului Briand în septembrie 1929, numeroși
oameni politici au optat pentru prioritatea înțelegerii economice
europene, în scopul soluționării gravei crize economice mondiale. Dar
încercările de organizare a cooperării economice, întreprinse în cadrul
Ligii Națiunilor au eșuat.

În România, opțiunea pentru prioritatea înțelegerii morale și politice
în construcția Uniunii Europene a fost promovată de I.G. Duca
(vicepreședintele PNL) în conferința sa de la Sindicatul Ziariștilor, la
sfârșitul anului 1929. I.G. Duca credea că o uniune politică necesita doar
învingerea unor prejudecăți, în timp ce o uniune economică trebuia să
învingă interese economice majore ireconciliabile. Această opțiune a
fost consacrată de Memorandumul francez din 17 mai 1930, deși în

<footnote n="46">⁴⁶ AMAE, fond Dosare speciale, vol. 208, f. 211, (VV Pella, *art. cit.*, V, în *Universul*, nr. 128, 10 iunie 1930).</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ *Ibidem*, f. 212, (VV Pella, *art. cit.*, VI, în *Universul*, nr. 129, 11 iunie 1930).</footnote>
septembrie 1929 Briand promovase ideea priorității economicului. Memorandumul Briand prevedea că problema economică trebuia subordonată celei politice, că trebuia creată mai întâi o uniune politică menită să garanteze securitatea, condiție necesară pentru orice uniune economică<fnref n="48" />.

Teza Memorandumului Briand era împărtășită cu convingere de Vespasian Pella, care o considera greu de contestat. Era imposibil de conceput o suprimare a barierelor economice fără o înțelegere moral-politică între state, iar cooperarea economică era imposibilă în starea de insecuritate în care se găsea Europa. Starea de insecuritate a cauzat eșecul încercărilor Ligii Națiunilor de organizare a cooperării economice internaționale prin conferințele din anii 1927-1930. Mai mult, chiar statele care au încheiat între ele acorduri politice nu au reușit să înfăptuiască și înțelegeri economice între ele. De pildă statele baltice, deși legate între ele printr-o solidaritate politică, nu au reușit o uniune economică. Iar statele Micii Înțelegeri au încheiat un puternic acord regional politic și moral, dar nu au ajuns la un acord regional economic. „Mica Înțelegere economică a rămas un simplu deziderat“, constata, pe bună dreptate, diplomatul român. El considera că starea de insecuritate determina atât încheierea înțelegerilor politice de securitate regionale, între state cât și adoptarea unor politici economice protecționiste de către fiecare stat în parte. Insecuritatea favoriza protecționismul, nu uniunile economice<fnref n="49" />.

În opinia lui VV Pella, terenul politic al Uniunii Europene, preconizate în 1930 de Briand, a fost pregătit prin seria de acorduri și de proiecte de acorduri vizând garantarea securității statelor europene. Deoarece Societatea Națiunilor nu era în măsură să asigure pacea printr-un sistem de sancțiuni efective, unele state europene au încercat să încheie pacte limitate de neagresiune. Reprezentanții României au încercat să dea țării o garanție de securitate cel puțin prin pacte limitate de neagresiune, contribuind astfel și la pregătirea terenului politic pentru o Uniune Europeană. Ideea unor pacte de neagresiune a fost susținută pentru prima dată în Europa de premierul român Ionel Brătianu, la Conferința de la Genova din 1922. Ideea a fost promovată apoi de miniștrii de Externe ai României, I.G. Duca și Mitilineu la

<footnote n="48">⁴⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ *Ibidem*, f. 212.</footnote>
Adunările Ligii Națiunilor. România a semnat Acordul de la Moscova din 9 februarie 1929 pentru punerea în vigoare a Pactului Briand-Kellogg înainte chiar de ratificarea pactului de către celelalte puteri. Acordul, semnat și promovat de ministrul de Externe G.G. Mironescu, a fost aprobat în Parlamentul României de toate partidele politice. De asemenea, în numele României, atât Mircea Djuvara la Conferința de la Varșovia a Asociațiilor pentru Societatea Națiunilor și la Conferința Uniunii Interparlamentare de la Berlin, cât și VV Pella la Biroul Internațional al Păcii au făcut propuneri pentru încheierea unui pact de neagresiune între țările balcanice<fnref n="50" />.

Protocolul de la Geneva din 1924 a stabilit principiul unei securități generale, dar a eșuat. Acordurile de la Locarno din 1925 s-au aplicat efectiv, dar au nesocotit principiul că „securitatea este una indivizibilă“ la nivelul Europei cel puțin, și au organizat „două păci în Europa, o pace occidentală garantată de Marea Britanie și Italia (Pactul Rinului) și o pace orientală negarantată de aceste două mari puteri“. În consecință, s-a încercat, fără succes, realizarea unui Locarno Mediteranean, a unui Locarno Balcanic și a unui Locarno între toate statele formate în urma dezmembrării Austro-Ungariei. Apoi încheierea Acordurilor de la Haga din 1930 prin care se soluționa delicata problemă a reparațiilor de război și intrarea în vigoare a Pactului Briand-Kellogg (1928) contribuia la consolidarea păcii și la pregătirea terenului politic pentru Uniunea Federală Europeană, aprecia VV Pella<fnref n="51" />.

Însă în Comitetul de Experți al Ligii Națiunilor, chemat în februarie 1930 să elaboreze proiectul de revizuire a Pactului Ligii Națiunilor spre a-l armoniza cu Pactul Briand-Kellog, s-a manifestat tendința de a se renunța la aplicarea principiului fundamental al unanimității, în cazuri excepțional de grave. România, reprezentată de VV Pella în Comitet, a reacționat energic împotriva acestei tendințe. VV Pella era sigur că aceeași tendință se va manifesta și la viitoarea conferință care trebuia să elaboreze Pactul Uniunii Europene. El credea că, în situația de atunci, România nu putea admite ca principiul unanimității, pe care se sprijinea edificiul contractual al Societății Națiunilor să nu fie și la baza Uniunii

<footnote n="50">⁵⁰ *Ibidem*, f. 214, (VV Pella, art. cit., VII, în *Universul*, nr. 130, 12 iunie 1930).</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ *Ibidem*.</footnote>
Federale Europene. Pe această bază, el definea natura juridică a Uniunii Europene: „stat federal sau confedrație de state”<fnref n="52" />?

Faimosul jurist român definea Uniunea Federală drept o **confedrație de state suverane egale** în care deciziile să se ia în unanimitate. În viziunea sa, Uniunea Federală Europeană nu putea fi în nici un caz un stat federal înzestrat cu acea „plenitudo potestatis” și în care minoritatea să se supună voinței majorității, ci o confedrație sui-generis de state. Uniunea preconizată de Briand nu putea fi decât o confedrație condusă prin norme de drept internațional public, o confedrație izvorâtă dintr-un acord între state care își păstrau întreaga lor independență. Prin încheierea acestui acord, statele urmăreau să asigure împreună propășirea morală și materială a întregii „comunități europene”. Egalitatea între toate aceste state independente impunea menținerea principiului unanimității în adoptarea rezoluțiilor de fond în cadrul Uniunii Europene<fnref n="53" />.

Edificiul Uniunii Federale Europene trebuia să se întemeieze pe **principiile fundamentale ale egalității, independenței și securității**, sublinia VV Pella. El declara că nu se putea concepe o adevărată cooperare politică și economică între statele europene, dacă ele vor continua să fie împărțite în state mari și state mici, sau state „cu interese nelimitate” și state „cu interese limitate” (cum se întâmplase la Conferința de Pace de la Paris, din 1919-1920). Era „absolut necesar” ca principiul egalității între toate statele din Europa să se aplice ferm în compunerea și în funcționarea organului executiv al Uniunii Europene (care era Comitetul politic permanent).

Potrivit lui VV Pella, toți românii trebuiau să împărtășească teza Memorandumului Briand care prevedea respectul absolut al suveranității statelor membre ale Uniunii Europene. Juristul român definea suveranitatea ca fiind dreptul statului de a-și conduce singur politica externă în cadrul raporturilor de solidaritate și interdependență care îl leagă de alte state. Suveranitatea nu se definea ca dreptul statului de a tulbura ordinea și armonia internațională, ci dimpotrivă, de a-și autolimita politica externă. În realitatea vremii, suveranitatea internă a multor state era atinsă prin unele imixtiuni care nu erau justificate de interesele superioare ale „comunității europene”. În acest sens, el

<footnote n="52">⁵² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ *Ibidem*.</footnote>
reamintea „jignirile continue“ la care erau expuse statele central-europene (inclusiv România), cărora li s-au impus prin Tratatele de Pace anumite clauze în materie de minorități, în timp ce alte state nu au fost supuse acestor clauze. Deci, în opinia lui VV Pella, statele Europei au fost împărțite în două categorii: „state suspectate și state nesuspectate“. Faptul era interpretat „ca o violare a principiului egalității dar și ca o atingere gravă adusă principiului suveranității“. De asemenea, Comisia Europeană a Dunării, anacronică, avea competențe atât de largi, încât reprezentau „o nesocotire vădită“ a principiului suveranității statelor, inclusiv a României. Considerăm că, încadrându-se în mentalitatea generală a epocii, românii erau nemulțumiți de preponderența marilor puteri, de limitările aduse suveranității naționale și de amestecul din afară în treburile interne ale României, sperând totodată ca aceste practici să nu se perpetueze în Uniunea Europeană proiectată<fnref n="54" />.

În conceptia lui VV Pella, al treilea principiu fundamental pe care trebuia să se întemeieze Uniunea Europeană era acela al securității, prin garantarea integrității statelor în granițele consacrate prin Tratatele din 1919-1920. Memorandumul Briand nu prevedea expres respectarea clauzelor teritoriale ale Tratatelor, așa cum ar fi dorit VV Pella și românii în general. De aceea, VV Pella demonstra că Briand promova acest principiu în mod implicit. Întrucât Memorandumul Briand prevedea extinderea la scară continentală a sistemului de arbitraj și de securitate consacrat prin Pactul de la Locarno din 1925, diplomatul român reamintea în mod sugestiv nota din 24 august 1924 care a precedat încheierea Pactului, notă în care Briand proclama că „respectul scrupulos al Tratatelor constituie baza dreptului public al Europei“. Acest punct de vedere trebuia reiterat cu tărie în privința respectării clauzelor teritoriale ale Tratatelor de Pace, susținea VV Pella. El credea că nu se putea concepe o Uniune Federală Europeană dacă statele membre nu recunoșteau toate „principiul securității posesiunilor teritoriale ale fiecărui stat din Europa“, posesiuni statornicite prin Tratatele de Pace<fnref n="55" />.

Profesorul român spera ca prin Uniunea Federală Europeană, frontierele tuturor statelor Europei să fie tot atât de bine garantate ca

<footnote n="54">⁵⁴ *Ibidem*, f. 217 (VV Pella, art. cit X)</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ *Ibidem*.</footnote>
frontiera franco-germană prin Pactul de la Locarno, considerând că astfel
ar fi început o eră de pace şi de înflorire pentru toate națiunile europene.
În cazul în care nu se reuşea înființarea unei Uniuni Europene care să
garanteze graniţele, VV Pella prognoza în 1930 că „în curând vom asista
la cel mai îngrozitor război pe care l-a cunoscut vreodată omenirea!"
Constatăm că previziunea lui s-a împlinit<fnref n="56" />.

VV Pella reținea că Memorandumul Briand prevedea două instituții ale Uniunii Federale Europene: un organ executiv (Comitetul politic permanent) și un organ legislativ (Conferința europeană). El nu reținea și instituția secretariatului, deoarece nu o considera relevantă sub aspect juridic. El arăta că funcțiile organelor executive și legislative ale Uniunii Europene nu trebuiau confundate cu funcțiile îndeplinite de guverne și parlamente în interiorul statelor. Instituțiile unei confederații de state aveau roluri diferite de instituțiile unui stat federal sau ale unui stat unitar<fnref n="57" />.

Reputatul jurist român considera că Uniunea Federală Europeană nu prezenta similitudine juridică cu trei dintre „federațiile“ existente: Imperiul Britanic, Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste și Uniunea Pan-Americană. Astfel, Imperiul Britanic s-a reorganizat într-o federație de dominioane în scopul menținerii unității sale politice. Acesta era Commonwealh-ul, în care dominioanele aveau doar o autonomie redusă, nu erau state independente, spre deosebire de statele membre ale Uniunii Europene proiectate. Imperiul Britanic nu a avut la origine un caracter contractual și nu a ajuns niciodată să aibă un caracter pur contractual. „Dimpotrivă, Uniunea Europeană va fi un organism contractual, alcătuit numai din state independente care vor fi libere să se retragă oricând din Uniune“, drept pe care nu îl aveau dominioanele Imperiului Britanic. Rolul Conferinței europene va fi total diferit de rolul Conferinței imperiale care se întrunea periodic la Londra<fnref n="58" />.

Apoi, VV Pella afirma categoric că „Uniunea Europeană nu poate fi în nici un caz un super-stat“ și nu putea avea un guvern federal, deci nu se putea compara cu Uniunea Sovietică. El sugera că, în condițiile epocii, nu se puteau concepe instituții europene cu caracter supranațional, ci doar interguvernamental. Pe de altă parte, Uniunea

<footnote n="56">⁵⁶ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ *Ibidem*, f. 218 (VV Pella, *art. cit* XI).</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ *Ibidem*.</footnote>
Europeană trebuia să fie mai mult decât Uniunea Pan-Americană existentă, care nu avea nici un caracter juridic, fiind numai un embrion al unei confederații de state<fnref n="59" />.

Realist, VV Pella considera că, din punct de vedere juridic, Uniunea Federală Europeană se asemăna mai mult cu Societatea Națiunilor. În opinia sa, singura deosebire consta în faptul că Uniunea Federală Europeană trebuia să fie o confederație exclusiv de state, pe când Liga Națiunilor era „o confederație“ formată nu doar din state, ci și din „alte persoane de drept internațional, public (precum Dominioanele)“. Uniunea Europeană va fi o înțelegere regională în cadrul Ligii Națiunilor și va fi organizată după modelul acesteia<fnref n="60" />.

Astfel, după modelul Consiliului Societății Națiunilor, Uniunea Europeană va avea un Comitet politic permanent, compus numai dintr-un număr redus de state. VV Pella prevedea că Uniunea Europeană va repeta astfel și experiența negativă a funcționării Ligii Națiunilor. În viața reală, Consiliul Ligii Națiunilor, format doar din marile puteri, a ajuns să domine Adunarea, formată din toate statele membre ale organizației, înlăturând adesea statele mici din procesul decizional. El avertiza că Uniunea Europeană „va fi în realitate condusă de marile puteri europene, care își vor rezerva locuri permanente în Comitetul politic, în timp ce așa zisele puteri cu «interese limitate» se vor găsi, ca și în Societatea Națiunilor, într-o stare de inferioritate“. Pentru evitarea acestui risc, diplomatul român propunea ca orice stat mic nemembru al Comitetului politic să aibă dreptul de a participa la lucrările Comitetului, de fiecare dată când se vor studia acolo probleme privind interesele vitale ale respectivului stat. El dorea ca orice stat mic să participe la procesul decizional al Comitetului în problemele care îl interesau. El respingea prevederea din Memorandumul Briand care lăsa la latitudinea Comitetului dacă să invite sau să nu invite statele direct interesate de o problemă. El cerea să nu se lase Comitetului marilor puteri dreptul de a hotărî asupra unei probleme ce privea un stat mic fără să invite acel stat la deliberări<fnref n="61" />.

Constatăm că rezervele formulate de VV Pella față de Comitetul Politic erau împărtășite de aproape toți reprezentanții României și ai altor

<footnote n="59">⁵⁹ *Ibidem.*</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ *Ibidem.*</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ *Ibidem.*</footnote>
țări mici, care se temeau de un Directorat al marilor puteri în Uniunea Europeană. Românii se temeau că un astfel de Directorat ar putea lua hotărâri împotriva integrității teritoriale și a suveranității naționale a unor țări mici. De aceea, răspunsul oficial al guvernului Maniu a respins ideea înființării Comitetului Politic al Uniunii Europene<fnref n="62" />.

Celălalt organ al Uniunii Europene era Conferința europeană, care semăna foarte mult cu Adunarea Ligii Națiunilor. VV Pella dorea o mai largă reprezentativitate pentru Conferința europeană, propunând ca aceasta să cuprindă nu numai delegații tuturor guvernelor europene, ci și reprezentanții tuturor parlamentelor naționale și ai anumitor organizații economice și culturale din fiecare stat. El dorea ca în Conferința europeană să fie astfel reprezentate toate „curentele care stăpânesc comunitatea europeană“, nu doar guvernele. Totodată, el susținea cu tărie să se precizeze cel puțin atribuțiile Conferinței europene, delimitându-le de cele ale Comitetului politic permanent. El dorea ca în Pactul viitoarei Uniuni Europene să nu se repete confuzia voită de atribuții existentă în Pactul Societății Națiunilor între Consiliu și Adunare<fnref n="63" />.

Apreciem că deputatul liberal sugera să se confere instituțiilor Uniunii Europene o amplă dimensiune democratică și reprezentativă. Conform propunerii sale, Conferința Europeană ar fi devenit o instituție nu doar interguvernamentală ci și interparlamentară și, mai mult, asigurând reprezentarea unor organizații nonguvernamentale, economice și culturale. Astfel, în cadrul Conferinței Europene aveau să fie reprezentate și să se exprime atât interesele partidelor de opoziție (cum era și PNL în acel moment), cât și interesele unor forțe economice și instituții culturale care puteau contribui la construcția europeană. Credem că în formularea acestei propuneri, Vespasian Pella era inspirat și de experiența sa de delegat al congresele Uniunii Interparlamentare, unde reprezenta legislativul român ca deputat al opoziției liberale<fnref n="64" />.

În privința justiției internaționale, VV Pella era de acord cu Memorandumul Briand care nu dădea Uniunii Europene decât un rol consultativ în rezolvarea litigiilor între statele europene, aceste litigii continuând să fie soluționate după procedura stabilită de Pactul Societății

<footnote n="62">⁶² AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f.1, *Reponse du gouvernement roumain*.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 208, f.218 (VV Pella, art. cit XI).</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Argus, 25 iunie 1930.</footnote>
Națiunilor. Însă pentru garantarea securității statelor europene, reputatul jurist propunea completarea Pactului Ligii Națiunilor prin încheierea unui acord special obligatoriu numai pentru statele europene. Acordul trebuia să prevadă atât organizarea unui sistem de sancțiuni efective împotriva agresorului, cât și stabilirea unor criterii obiective de definire a agresorului, sau cel puțin crearea unui organism care să-l desemneze. România, care dorea pacea, dar avea vecini agresivi, dorea stabilirea unei proceduri cât mai eficiente și cât mai rapide de reprimare a agresiunilor internaționale<fnref n="65" />.

VV Pella împărtășea concepția Memorandumului Briand care proiecta Uniunea Federală Europeană atât ca organizație politică, cât și ca organizație economică. Însă el sublinia că uniunea economică trebuia să se întemeieze pe aceleași principii fundamentale, ale egalității, independenței și securității, ca și uniunea politică. El dorea ca Uniunea Europeană să nu fie dominată ecou de marile puteri industrializate, să nu se perpetueze starea de inferioritate economică a unor țări europene, să li se garanteze tuturor statelor „independența și securitatea economică“. Pentru aceasta, măsurile adoptate de Uniunea Europeană trebuiau să nu fie uniforme, ci să asigure excepțiile și tranzițiile necesare, care să permită statelor mai slab dezvoltate să își continue politica de dezvoltare a propriilor economii naționale. Uniunea Europeană trebuia să respecte dreptul acestor state, între care și România, de a-și proteja industriile „tinere“, de a-și pune în valoare propriile bogății naturale, de a preveni șomajul, de a-și asigura apărarea națională. De asemenea, Uniunea Europeană trebuia să cuprindă și dimensiunea socială, soluționând probleme precum șomajul, condițiile de muncă, migrațiile, comunicațiile și tranzitul<fnref n="66" />.

Adept al doctrinei liberale, VV Pella dorea, asemeni lui I.G. Duca și Mircea Djuvara, ca, în Uniunea Europeană, România să își poată continua politica protecționistă, de dezvoltare industrială „prin noi înșine“, limitând influența capitalului străin asupra țării<fnref n="67" />.

Fără discuție, România trebuia să fie membru fondator al Uniunii Federale Europene, după cum preconiza Memorandumul Franței, iar VV

<footnote n="65">⁶⁵ AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 208, f.218 (VV Pella, art. cit XI).</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ *Ibidem*, f. 219 (VV Pella, art. cit XII, în *Universul*, nr. 136, 19 iunie 1930).</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Mircea Djuvara, *Memorandumul domnului Briand*, în *Viitorul*, 17 septembrie 1930.</footnote>
Pella era perfect de acord. Se punea doar problema dacă Uniunea Europeană va cuprinde sau nu Rusia, Turcia şi Marea Britanie.

VV Pella susținea concepția Memorandumului Briand care prevedea excluderea Rusiei și Turciei dintr-o eventuală Uniune Europeană, pentru că aceste state nu făceau parte din Liga Națiunilor. Iar Uniunea Europeană era un mijloc de coordonare a activităților europene ale Societății Națiunilor și deci nu putea cuprinde decât statele europene membre ale areopagului de la Geneva. Însă acest argument avea valoare, aprecia VV Pella, numai până când Rusia și Turcia rămâneau în afara Societății Națiunilor<fnref n="68" />.

Excluderea Rusiei și Turciei din Uniunea Europeană putea fi justificată și prin argumente geografice, deoarece aceste țări aveau teritorii întinse în Asia. Dar VV Pella credea că aceste argumente nu aveau mare importanță, căci era suficient ca un stat să aibă o parte din teritoriul său în Europa, pentru a putea face parte din Uniunea Europeană. Același argumente se puteau aduce și împotriva unor state vest-europene care aveau colonii în Africa. De pildă Franța considera Algeria ca o prelungire a teritoriului său<fnref n="69" />.

În opinia analistului român, „mult mai serioase“ erau argumentele politice. Dacă era admisă în Uniunea Europeană, Uniunea Sovietică putea să își promoveze mai ușor politica subversivă de pregătire a revoluției mondiale bolșevene. Diplomatul român respingea admiterea Turciei în Uniunea Europeană, din cauza solidarității ruso-turce, dovedită și de Protocolul de amiciție și neutralitate între Uniunea Sovietică și Turcia, semnat la 17 decembrie 1929, la Ankara. Conform Protocolului, Turcia nu putea întreprinde nici o acțiune importantă pe arena internațională fără consimțământul Rusiei. România avea toate motivele să se teamă de amenințarea Uniunii Sovietice vecine<fnref n="70" />.

Diplomatul român dorea ca Anglia să fie membru fondator al Uniunii Europene, dar făcând o analiză serioasă a relațiilor internaționale interbelice, ajungea la concluzia realistă că Marea Britanie va refuza acest lucru. În fața necesității imediate de consolidare a Imperiului Britanic (amenințat de tendințele separatiste), pentru Anglia organizarea Europei trecea pe planul doi. De aceea Anglia a refuzat sistematic să își

<footnote n="68">⁶⁸ AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 208, f.215 (VV Pella, *art. cit* VIII).</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ *Ibidem*.</footnote>
asume noi obligații în Europa, torpînd numeroase inițiative franceze de
securitate. Anglia va refuza să-și asume obligația de a participa la
garantarea securității fiecărui stat european, pe care trebuia să o asigure
Uniunea Europeană. VV Pella credea că Imperiul Britanic va rămâne
independent față de Pan-Europa și de Pan-America, și va îndeplini rolul
de mediator între cele două organizații continentale. Imperiul Britanic va
contribui la cooperarea intercontinentală și la încadrarea economiei
europene în economia mondială. Anglia avea nevoie de o Europă
pacificată și prosperă pentru a-și putea consacra întreaga activitate operei
de consolidare a Imperiului Britanic. De aceea Marea Britanie avea
interesul să sprijine construirea unei Uniuni Europene fără Anglia,
credea VV Pella<sup>71</sup>.

Remarcăm că ideea era împărtășită din perspectivă britanică de însuși Winston Churchill, care declara în 1930: „Suntem cu Europa, dar nu în Europa”. Churchill era însă în opoziție, iar guvernul Ramsay MacDonald va torpila planul francez de Uniune Europeană<sup>72</sup>.

PNL și-a promovat politica proeuropeană și prin intermediul ziarului „Viitorul”, principalul său organ de presă. Cotidian central cu o vechime de 22 de ani în 1930 și cu un tiraj de 27.000 de exemplare în 1934, „Viitorul” era recunoscut ca unul dintre cele mai importante ziare de partid ale țării. (Comparativ, totuși gazetele independente „Universul”, „Adevărul”, „Dimineața”, „Curentul” aveau un tiraj mai mare decât ziarele de partid.) „Viitorul” era preocupat mai mult de problemele interne ale țării, cum era și firesc pentru ziarul unui partid de opoziție, care critica măsurile guvernului și căuta să-și atragă electoratul pentru a reveni la putere. Promovând politica PNL în fața opiniei publice românești, „Viitorul” a insistat asupra pericolului revizionist și sovietic la adresa suveranității naționale și a aprobat Planul francez de Uniune Europeană în totalitate, fără prea multe comentarii.

Ziarul liberal aproba Planul Briand ca parte a politicii externe
franceze de asigurare a păcii pe baza Tratatelor de la Paris - Versailles.
Răspunsurile oficiale ale statelor europene erau interpretate într-o
manieră optimistă, relevându-se necesitatea unei Uniuni Europene.

<footnote n="71">71 *Ibidem*, f. 216, (VV Pella art.cit IX).</footnote>

<footnote n="72">72 André Miroir, „Winston Churchill et la construction européenne”, în *Pensée et construction européennes*, Bruxelles, p. 171.</footnote>
Realizarea sa întâmpina două dificultăți: pretențiile statelor revizioniste și rezervele Angliei datorate intereselor ei coloniale<fnref n="73" />.

Oficiosul opoziției liberale susținea politica guvernului Maniu de organizare a unei înțelegeri central – sud-est europene în perspectiva înfăptuirii Planului Briand. Această concepție era exprimată inclusiv de fruntașul liberal Mitiță Constantinescu, fost secretar general la Ministerul Agriculturii (1922-1926), viitor guvernator al Băncii Naționale (1935-1938) și Ministru al Industriei și Comerțului (1938-1939)<fnref n="74" />. În viziunea sa, organizarea Blocului Statelor Agrare era impusă de o necesitate economică evidentă, mai ales în condițiile concurenței americane pe piața agricolă europeană. Blocul Statelor Agrare inițiat de România trebuia să ajungă la o înțelegere cu Europa Occidentală pentru a rezista presiunii economice americane<fnref n="75" />.

Dezbaterea Planului Briand la Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1930 era comentată de liberalul Dimitrie Drăghicescu, profesor de sociologie, etică și estetică la Universitatea București<fnref n="76" />. El constata „antagonismul“ dintre teza lui Briand și teza lui Henderson. Briand concepea UE ca o organizație individualizată în subordinea Societății Națiunilor. Henderson nu dorea o „uniune federală“, ci numai o colaborare între state și accepta doar înființarea unei comisii specializate a Ligii Națiunilor, care să se ocupe de Europa. Drăghicescu susținea teza lui Briand în fața opiniei publice românești și dorea ca fiecare continent să se unească într-o federație aparte, astfel încât Liga Națiunilor să devină o federație de federații<fnref n="77" />.

Drăghicescu dezvolta teoria conform căreia un proces sociologic și istoric obiectiv conducea statele spre „federalizarea Europei“. Aici concepția sa se întâlnea cu cea a academicianului Dimitrie Gusti. După acordul de la Liga Națiunilor privind instituirea Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană, Drăghicescu se arăta încrezător în şansele

<footnote n="73">⁷³ „Viitorul“, an XXI, 30 iulie 1930, p. 1 (art. „Propunerea Briand și răspunsul Europei“).</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ L. Predescu, *op. cit.*, p. 217.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ Mitiță Constantinescu, „Conferințele Blocului Agrar“ în *Viitorul*, 30 iulie 1930, p. 1</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ L. Predescu, *op. cit.*, p. 287</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ D. Drăghicescu, „Politica Externă. D. Briand și ideea federalizării Europei“, în *Viitorul*, an 22, nr. 6.787, 20 septembrie 1930, p. 1.</footnote>
Planului Briand<sup>78</sup>. El era convins că „Ideea federalizării Europei este acum asigurată că nu va deveni un obiect depus la muzeul vechiturilor. Societatea Națiunilor o va întreprinde, birourile ei o vor studia, formula și concretiza într-un obiect precis. Personalități de frunte din satele europene și de aiurea au adoptat-o și se vor pune în serviciul ei. Instituțiile și personalitățile în care ea se va încorpora îi vor da vigoarea de a se realiza”<sup>79</sup>.

Într-un moment în care dezbaterea ideii de Uniune Europeană și de „Statele Unite ale Europei“ era la ordinea zilei, „Viitorul“ trăgea un semnal de alarmă privind dezbinarea statelor europene în fața ofensivei politico-economice sovietice. „Statele dez-Unite ale Europei“ acceptau „dumpingul sovietic“, care agrava criza de supraproducție a lumii capitaliste, scria ziarul liberal. Statul sovietic dispunea de mari cantități de produse agricole obținute din rechiziții și „munca forțată a poporului rus“, înrobit. De aceea, URSS vindea aceste produse la prețuri derizorii în Occident, iar țările occidentale le cumpărau. Prin urmare, țările agrare central-europene nu mai reușeau să-și vândă produsele în Occident, iar criza de supraproducție se agrava. Lipsa de solidaritate în fața dumpingului sovietic submina statele capitaliste ale lumii și favoriza propaganda comunistă în lume<sup>80</sup>.

Relevând acest pericol real la adresa României și a lumii capitaliste, „Viitorul“ sugera necesitatea formării Statelor Unite ale Europei<sup>81</sup>.

Citând un articol apărut în ziarul parizian „Le Figaro“, liberalii români relevau că puterea sovietică își înfometa propriul popor în timp ce exporta cereale la preț de dumping pentru a submina capitalismul și a pregăti revoluția socialistă mondială. În loc să riposteze, statele europene reunite la Geneva ignorau primejdia, ba mai mult, unele mari puteri au cerut chiar invitarea URSS în Uniunea Europeană. Aceasta deși sovieticii disprețuiau dezbaterile de la Geneva și subminau Europa capitalistă. Considerăm că, asemenea guvernului Maniu, PNL respingea

<footnote n="78"><sup>78</sup> Idem, „Politica externă. Problema federalizării Europei“ în *Viitorul*, an 22, nr. 6.790, 24 septembrie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="79"><sup>79</sup> *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="80"><sup>80</sup> „Statele dez-Unite ale Europei și dumpingul sovietic“, în *Viitorul*, 6.796, 1 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="81"><sup>81</sup> „Boșoveia și Statele dez-Unite ale Europei“, în *Viitorul*, 19 octombrie 1930.</footnote>
categoric integrarea URSS în UE<fnref n="82" />. Guvernul francez a luat măsuri de protejare a propriei agriculturi în fața dumpingului sovietic, observau liberalii români<fnref n="83" />.

Ei trăgeau alarma privind primejdia bolşevică în toamna lui 1930. Primejdia era dovedită şi de descoperirea unei vaste reţele de spionaj sovietic în România<fnref n="84" />.

În acest context, demersurile constructive ale României şi aliaţilor săi se bucurau de sprijinul PNL. Cu toate ocaziile, „Viitorul“ şi-a manifestat simpatia pentru planul francez de Uniune Europeană şi pentru politica Micii Înţelegeri. Ziarul nu a adus nici o critică ideii de Uniune Europeană, în nici unul dintre articolele sale.

### 3.1.2. Partidul Social-Democrat, Internaţionala Socialistă şi ideea de Uniune Europeană

Partidul Social-Democrat din România, s-a format în 1927 prin unificarea partidelor social-democrate din provinciile României întregite, fiind exponentul autorizat al tradiţiei mişcării muncitoreşti şi socialiste româneşti încă din secolul XIX. PSD era membru cu drepturi depline al Internaţionalei Socialiste (necomuniste). Liderii PSD erau Constantin-Titel Petrescu, Lothar Rădăceanu, Ştefan Voitec, Ilie Moscovici, Iosif Jumanca, Ion Flueraş, Gh. Grigorovici, realeşi la Congresul al II-lea al partidului, din mai 1930. Organul central de presă al PSD era săptămânalul „Socialismul“ (din Bucureşti) care în 1930 era în al 24-lea an de apariţie. PSD era cel mai important partid de stânga al ţării şi încerca să exprime interesele şi revendicările sociale concrete ale muncitorimii urbane. PSD milita pentru consolidarea democraţiei în România, pentru drepturile omului şi pentru realizarea unui program de reforme sociale. Partidul Social Democrat a participat activ la viaţa politică democratică parlamentară a României, iar în 1928 a încheiat chiar un cartel electoral cu partidul de guvernământ (PNŢ), pe listele căruia a trimis deputaţi în forul legislativ al ţării. După înăbuşirea grevei de la Lupeni (1929), PSD a trecut în opoziţia parlamentară (1929-1931).

<footnote n="82">⁸² „Presa franceză şi dumpingul sovietic“, în *Viitorul*, nr. 6.797, 2 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ *Viitorul*, 6.805, 11 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ *Viitorul*, nr. 6812, 19 octombrie 1930.</footnote>
Social-democrații români din Transilvania (în frunte cu Iosif Jumanca și Ion Flueraș) și din Bucovina (în frunte cu Grigorovici) au avut un rol major în înfăptuirea Marii Uniri din 1918. Promovând o politică națională și democratică, social-democrația românească a intrat în conflict cu Kominternul și cu minusculul Partid Comunist din România, care acționau subversiv pentru dezmembrarea țării. Este adevărat că în perioada interbelică social-democrații români și europeni aveau o ideologie marxistă și duceau o „luptă de clasă” pentru idealul utopic al transformării societății „capitaliste” în „societate democratică-socialistă”, dar pe cale „reformistă”, democratică, parlamentară. PSD dorea să ajungă la guvernare prin alegeri libere și să înfăptuiască reforme care să structureze o societate socialistă. Tactica „reformistă” (democratică) a PSD și a Internaționalei Socialiste a fost respinsă vehement de Partidul Comunist din România și de Internaționala Comunistă. Prin politica sa democratică, socială și națională, PSD s-a bucurat de onorabilitate în societatea românească, chiar dacă a rămas un partid mic, care nu a ajuns la guvernare înainte de 23 august 1944⁸⁵.

Partidul Social-Democrat din România împărtășea doctrina oficială a Internaționalei Socialiste privitoare la promovarea ideii de Uniune Europeană. Internaționala a II-a Socialistă Muncitorească s-a exprimat categoric în repetate rânduri în favoarea ideii de Europă unită. De pildă Conferința socialistă internațională de la Buxelles din 1 februarie 1926, reunind inclusiv partidele socialiste francez, german și belgian, a adoptat principiul uniunii vamale europene. În 1926 PSD German a înscris ideea Statelor Unite ale Europei în programul său<fnref n="86" />.

În toate țările continentului, stânga radicală sau socialistă necomunistă a promovat idealul unei Europe unite, în prelungirea pacifismului său internaționalist de dinainte de 1914. În acest sens s-au exprimat francezii Aristide Briand, Edouard Herriot, Paul Painlevé, Paul Boncour, Leon Blum, belgienii Vandervelde, Jules Destrée, Woytinski, Edo Fimen, austriacul Karl Renner, românul Constantin Titel Petrescu<fnref n="87" />.

În 1930 Executivul Internaționalei Socialiste Muncitorești și-a dat adeziunea oficială la Planul Briand de Uniune Europeană. Leon Blum a

<footnote n="85">⁸⁵ Nicolae Jurcă, *Social-democrația în România 1918-1944*, București, 1994; Ioan Scurtu, *Istoria României în anii 1918-1940*, București, 1996, p. 63-64.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Jean-Luc Chabot, *L'idée d'Europe unie*, Grenoble, 1978, p. 32-34.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ *Ibidem*, p. 37.</footnote>
declarat că Internaționala a creat o comisie pentru examinarea Memorandumului Briand. Internaționala susținea eforturile pentru crearea Uniunii Federale Europene atât sub aspect politic, cât și economic<fnref n="88" />.

Împărtășind opțiunea Internaționalei a II-a Socialiste Muncitorești, Partidul Social-Democrat din România, încă de la Congresul său de unificare din 1927, și-a asumat ideea agregării statelor într-o Uniune Europeană federală. În programul său oficial din mai 1927, PSD preconiza o politică de pace, democratizarea Ligii Națiunilor și „lupta alături de partidele socialiste din toate țările pentru dezarmare generală, arbitraj internațional obligator și federalizarea statelor din Europa“, dar și „independența României față de marile puteri imperialiste, spre a nu fi târâtă în conflicte războinice“<fnref n="89" />.

După lansarea Memorandumului Briand (17 mai 1930) însuși preşedintele Partidului Social-Democrat din România, Constantin-Titel Petrescu, s-a pronunțat categoric pentru „ideea unificării statelor europene“, pentru „Statele Unite ale Europei“. Într-un articol publicat în ziarul „Socialismul“ (organul central al PSD), C.-Titel Petrescu sublinia că ideea de Uniune Europeană era o veche idee a Internaționalei Socialiste, care l-a inspirat și pe Aristide Briand. Căci Briand „a trăit în tinerețe în mediul mișcărei socialiste franceze și s-a format intelectualicește, în parte și din cultura ideilor socialiste“. În 1930, Briand a lansat oficial de fapt „ideea pe care o preconizează Internaționala Socialistă, mai stăruitor de la război încoace, aceea a federalizării, a uniunei economice și politice a statelor europene“. Socialiștii români și europeni nutreau cu consecvență convingerea că „lumea va pieri în mizerie, șomaj și un mare măcel, dacă nu va găsi mijloacele imediate de organizare economică unitară, deocamdată europeană, mai apoi mondială“. Cu alte cuvinte, liderul PSD credea că edificarea Uniunii Europene era soluția necesară pentru evitarea unui al doilea război mondial. Iar mișcarea socialistă românească și internațională era de mult timp angajată în slujba acestui ideal. Mai mult, el proclama solemn că „ideea unificărei statelor europene, numai

<footnote n="88">⁸⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ „Programul de acțiune al Partidului Social-Democrat din România (mai 1927)“ în Ioan Scurtu, *Documente privind istoria României între anii 1918-1944*, București 1995, p. 330.</footnote>
mișcarea socialistă o va putea realiza". Aceasta deoarece, credea el,
„numai clasele muncitoare au interes" să asigure dezarmarea și înfrățirea
popoarelor, să reorganizeze economia europeană pe baze unitare, pentru
depășirea crizei de supraproducție. Titel Petrescu visa o Europă unită
social-democrată.

El considera că Planul Briand era expresia unei gândiri luminate a unor reprezentanți ai „burgheziei“, „care se pot ridica mai presus de interesele de moment ale clasei sau națiunei din care fac parte“, pentru a accede la un ideal superior pe care socialiștii români și europeni și-l asumaseră deja. Briand era un astfel de reprezentant al unui guvern „burghez“, dar el beneficiase în tinerețe de influențe socialiste. Titel Petrescu recomanda social-democraților români să sprijine politica internațională a guvernelor care promovau ideea de Uniune Europeană, inclusiv cea a guvernului României. Această politică ducea la „formarea unui spirit nou în burghezie“.

Pe de altă parte, C.-Titel Petrescu înțelegea dificultatea realizării planului francez de Uniune Europeană în condițiile în care marile puteri economice mondiale aveau interese divergente și refuzau să se supună unei organizații noi care să le limiteze puterea. Apelând la un limbaj marxist ideologizat, liderul PSD scria că „Azi sunt prea mari antagonismele între clasele capitaliste pentru ca ele să se supună unei organizații noi care să le scadă puterea lor de exploatare“. De aceea, deși sprijinea Planul Briand, el le transmitea social-democraților români să nu-și facă „prea mari iluzii“ privind reușita acestuia. Într-un plan ideal, el credea că Uniunea Europeană va fi cândva creată de mișcarea socialistă internațională, odată cu noua orânduire visată de aceasta. „Numai socialismul poate realiza ordinea nouă de unitate economică și de pace“, susținea președintele PSD<fnref n="90" />.

El își reitera această concepție la 21 septembrie 1930, constatând că Adunarea Societății Națiunilor a amânat înfăptuirea Planului Briand. El considera că această amânare „era de așteptat“, deoarece chiar dacă unele dintre guvernele europene ale momentului (inclusiv cel român) erau animate de convingeri democratice și pacifiste, problema era prea complexă. Planul Briand de Uniune Europeană se lovea de un obstacol fundamental : „În cadrul economiei capitaliste e foarte greu să se

<footnote n="90">⁹⁰ Constantin-Titel Petrescu, „Statele Unite ale Europei“ în *Socialismul*, 29 mai 1930, p. 3.</footnote>
realizeze dezarmarea generală, federația economică și politică a statelor europene și pacea definitivă", scria liderul PSD, din perspectiva marxistă. În viziunea sa, utopică, „Europa nu se va unifica și nu va avea asigurată pacea definitivă, decât în ziua când mișcarea socialistă va înlătura regimul capitalist, punând ordine în producție și egalitate în distribuția bogățiilor sociale". El credea că „idealul Statelor Unite al Europei" se va realiza numai dacă partidele social-democrate reuşeau să ajungă la guvernare pe cale democratică și să-și aplice programele politice în plan intern și internațional. Prin urmare, Uniunea Europeană era încă un ideal îndepărtat, în 1930, constata Titel Petrescu. El sublinia însă în fața opiniei publice că mișcarea social-democrată românească și internațională propovăduia „idealul Statelor Unite Europene" și susținea deschis Planul Briand. Într-adevăr, Internaționala Socialistă a constatat „urgenta necesitate a unei **colaborări economice** mai strânse între statele europene, fără de care se vor prăbuși toate, într-o mizerie și decadență comună", și și-a declarat simpatia pentru orice încercare a guvernanților de a încheia chiar o **înțelegere politică**, indispensabilă menținerii păcii europene<fnref n="91" />.

În concluzie, prin vocea autorizată a liderului său, mișcarea social-democrată românească a promovat idealul Uniunii Europene și a susținut Planul Briand în 1930. În afara acestor articole, oficiosul PSD nu s-a mai ocupat deloc de Planul Briand, concentrându-se asupra problemelor de politică internă.

### 3.1.3. Partidul Poporului și ideea de Uniune Europeană.
Revista „Țara noastră“

În Parlamentul României, ideea de integrare europeană a fost promovată pentru prima dată în istorie, în iulie 1926, prin vocea lui Octavian Tăslăuanu, senator averescan de Târgu Mureş (1926-1927)<fnref n="92" />. El era fiu de preot ortodox din Bilbor (lângă Topliţa), militant al mișcării naționale românești din Ardeal, cu rol important în făurirea Marii Uniri, mentorul revistelor „Luceafărul" și „Transilvania", secretar administrativ al „Astrei" (1906-1914), ofițer în Armata Română în Primul Război

<footnote n="91">⁹¹ Idem, „Societatea Națiunilor și federația europeană" în *Socialismul*, 21 sept. 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Octavian Tăslăuanu, *Obsesia europeană*, Bucureşti, 1996, p. 92, 117.</footnote>
Mondial, membru în Marele Sfat Național, deputat de Tulgheș (1919), ministru în primul guvern Averescu (1920-1921), fruntaș ardelean al Partidului Poporului alături de Octavian Goga. În timpul celui de-al doilea guvern Averescu (1926-1927), Tăslăuanu era senator al puterii, într-o majoritate parlamentară averescană<fnref n="93" />.

Rămânând profund atașat ideii naționale, Octavian Tăslăuanu a fost unul dintre primii români care au aderat la mișcarea pan europeană condusă de la Viena de contele Richard Coudenhove-Kalergi, a studiat cartea acestuia, *Paneuropa* apărută în 1923, și urmărea cu regularitate revista *Paneuropa*<fnref n="94" />. Mai mult, Tăslăuanu avea o concepție europeistă proprie pe care a susținut-o în scrierile sale, prima lucrare în acest sens publicând-o la Târgu Mureș în 1924⁹⁵.

În iulie 1926, în calitatea sa de senator averescan de Târgu Mureș, Tăslăuanu a promovat pentru prima dată ideea pan europeană în parlamentul țării, cu scopul de a determina implicarea românilor și a României în mișcarea pan europeană, în proiectarea și construirea unei Europe unite cu respectarea intereselor statului național unitar român desăvârșit prin Marea Unire din 1918. Tăslăuanu a dorit ca la primul Congres al Uniunii Paneuropene, desfășurat la Viena, în octombrie 1926, să participe o delegație a Parlamentului României, alături de cele ale altor țări. În sprijinul acestei idei, el a mobilizat încă șase senatori averescani, între care și pe filozoful Constantin Rădulescu Motru, fostul său profesor, directorul revistei Ideea europeană (1919-1928). Cei șapte senatori averescani, toți intelectuali, anume O. Tăslăuanu, Constantin Rădulescu-Motru, D. Hotinceanu, dr. Chr. Musceleanu, dr. E. Dăvanu, G. Costandache și G. Văleanu, au semnat un document în care propuneau ca o delegație a Corpurilor Legiuitoare ale României să ia parte la Congresul «Uniunii Paneuropene», convocat pentru data de 4 octombrie 1926, la Viena, cu scopul de a expune punctul de vedere al României în chestiunea pan europeană<fnref n="96" />. Această scurtă propunere a fost prezentată oficial de către inițiatorul ei, senatorul Tăslăuanu, în plenul

<footnote n="93">⁹³ Lucian Predescu, *Enciclopedia României Cugetarea*, București 1999, p. 835; Gelu Voican Voiculescu, *Tăslăuanu, contemporanul nostru*, Studiu introductiv, în O. Tăslăuanu, op. cit., p. 11-41.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ O. Tăslăuanu, op. cit., p. 98.</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Idem, *Statele Unite ale Orientului*, Târgu Mureș 1924.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ *Monitorul Oficial. Dezbaterile Senatului*, nr. 11 din 28 iulie 1926, ședința de marți, 13 iulie 1926, p. 127.</footnote>
Senatului, în şedinţa din 13 iulie 1926, fiind transmisă imediat şi Adunării Deputaţilor. Considerând că parlamentarii români înţeleageau importanţa problemei chiar fără o pledoarie în acest sens, Tăslăuanu a declarat că renunţă să mai dea explicaţii, din cauză că în acea şedinţă mai erau mulţi senatori înscrişi la cuvânt, şi nu era timp pentru un discurs sau o dezbatere. Prin urmare, propunerea nu a stârnit pe moment reacţii, iar preşedintele Senatului, generalul Coandă (averescan), i-a dat cuvântul altui senator, care a vorbit despre cu totul altceva (anume tulburările din Cadrilater)<fnref n="97" />.

Propunerea a fost trimisă spre studiere la „Comisia a II-a, judiciară şi a afacerilor străine“ a Parlamentului României, care l-a numit ca raportor în această problemă pe Octavian Tăslăuanu. Raportul conceput de el a fost dezbătut, votat şi adoptat de comisie, cu scopul de a fi prezentat în plenul Senatului<fnref n="98" />. Aşadar, în iulie 1926, pentru prima dată, o comisie parlamentară de politică externă a Parlamentului României a adoptat un raport care susţinea ideea de integrare pan europeană.

Raportul adoptat de comisia parlamentară era o sinteză a doctrinei paneuropeniste elaborate de Tăslăuanu. Pe această cale, Tăslăuanu aducea în forul legislativ al ţării, ideile fundamentale, utopice pentru acea vreme, ale studiilor sale paneuropeniste, publicate în volume şi reviste culturale şi politice<fnref n="99" />. În document, el explica mai întâi fundamentul economic al integrării paneuropene. El susţinea că faza civilizaţiei agrare, care avea drept corespondent politic statele autarhice, era depăşită istoric, fiind urmată de revoluţia industrială din secolul XIX, care determina o interdependenţă economică mondială. Noua realitate a unităţii economice mondiale trebuia să determine o nouă evoluţie politică, spre integrări ale statelor în confederaţii pancontinentale. Concretizările acestei tendinţe politice obiective erau cele 3 mişcări pancontinentale care şi-au organizat congresele în acelaşi an (1926): mişcarea panamericana care şi-a serbat centenarul la Congresul din Panama, cea panasiatică dirijată de Japonia care a organizat un prim congres la Tokyo şi cea pan europeană a lui Richard Coudenhove-Kalergi, cu Congresul său de la Viena<fnref n="100" />.

<footnote n="97">⁹⁷ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ O. Tăslăuanu, *op. cit.*, p. 92-96.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ *Ibidem*, p. 42-177.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ *Ibidem*, p. 92-96.</footnote>
În concepția senatorului de Târgu Mureș, „vremea națiunilor izolate, închise între hotarele lor, a trecut“, iar statele naționale „încearcă să se integreze în confederații politice continentale“. Tăslăuanu susținea proiectul lui R. Coudenhove-Kalergi, de a crea „Pan-Europa“, pe care o definea în plan structural, drept „confederarea statelor europene într-o unitate economică și politică, având o Constituție după modelul celei a SUA. Suveranitățile naționale ar fi respectate, dar ar fi subordonate unui Parlament European, care s-ar compune din reprezentanții tuturor statelor. Pan-Europa ar forma un grup cu interese speciale în Societatea Națiunilor“. În plan spațial, „Pan-Europa“ trebuia să excludă cele două puteri care constituiau federații aparte: Marea Britanie (cu Commonwealth-ul) și URSS<fnref n="101" />.

Tăslăuanu prezenta senatorilor români anvergura și influența politică a „Uniunii Paneuropene“, care avea secții în multe state importante, reunind personalități politice și culturale de primă mărime. Astfel, „Uniunea Paneuropeană“ dispunea de o secție franceză, având-u-i ca preşedinte pe Edouard Herriot (fostul prim-ministru), vicepreşedinte pe Barthelemy „iar membrii ei sunt cei mai de seamă conducători politici ai Franței“, de o secție engleză având-u-l ca preşedinte pe Amery (ministrul coloniilor), de o secție belgiană, cuprinzând-u-i pe Brunnet (preşedintele Camerei Deputaților) și pe Brachet (rectorul Universității din Bruxelles), de o secție maghiară, în frunte cu Rainprecht Antall, și având-u-i „printre membrii săi pe cei mai de seamă oameni politici (Lukács Gheorghe, baronul Sztereny, Hegedus Lorant, contele Teleki etc.)“. Tăslăuanu dorea ca România să susțină ideea de integrare pan europeană și să participe ca membru fondator la construirea „Pan-Europei“, în conformitate cu propriul său interes național, de apărare a securității și integrității statului național unitar român creat în 1918¹⁰².

El a identificat cel puțin 4 probleme în care interesul național al României era afectat în cadrul dezbaterilor de la primul Congres Paneuropean, din octombrie 1926. 1) Mai întâi, el credea că România trebuia să participe la mișcarea pan europeană din care făceau parte marile puteri aliate din Primul Război Mondial (Franța, Anglia, Belgia), spre care se orienta politica sa externă interbelică. 2) Apoi, el dorea să

<footnote n="101">¹⁰¹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² *Ibidem*.</footnote>
critice și să aducă amendamente chiar conceptției lui R. Coudenhove-Kalergi, care în plan spațial, excludea Asia Minoră din proiectul său pan european. Tăslăuanu susținea că, dimpotrivă, Turcia trebuia integrată în Pan-Europa pentru a nu cădea „pradă panturanismului“ instrumentat de Rusia. El considera Rusia ca un mare pericol la adresa securității României și a tuturor statelor din regiune. Senatorul făcea trimitere la proiectul său pan europenist publicat în 1924 la Târgu Mureș, în care propusese Micii Antante să inițieze „o confederație a statelor Europei Orientale și ale Asiei Minore, ce s-ar fi întins din Caucaz până în Alpi, și din Marea Baltică până la Marea Mediterană“. Acum el considera că propunerea sa „trebuie cuprinsă ca parte întregitoare a proiectelor domnului Coudenhove-Kalergi“. 3) Apoi, Tăslăuanu urmărea apărarea integrității teritoriale a României în fața revizionismului Rusiei și a conciliatorismului dovedit de R. Coudenhove-Kalergi în 1925. El arăta că, pe bună dreptate, în cartea sa „Pan-Europa“ din 1923, R. Coudenhove-Kalergi susținea aderarea României Mari la Pan-Europa, ca membru fondator, stabilind Nistrul ca frontieră estică a Pan-Europei, în timp ce Rusia era exclusă. Mai mult, R. Coudenhove-Kalergi promova un „pact de garanție european“, o arhitectură de securitate colectivă pan europeană sub forma unei alianțe care să oblige Franța, Germania și Italia să apere, împotriva Rusiei, frontiera Nistrului, ca pe propria lor frontieră. Dar contele austriac și-a modificat conceptia după numai doi ani, publicându-și în revista „Pan-Europa“ nr. 9/10 din 1925 noua sa idee, conform căreia disputa dintre Rusia și România în problema Basarabiei amenință pacea europeană, motiv pentru care propunea rezolvarea chestiunii printr-o largă implicare internațională, prin revizuirea pașnică a frontierei estice a Pan-Europei. Aceasta însemna un atentat la integritatea teritorială a României Mari, care trebuia să cedeze Basarabia Rusiei, pentru ca aderarea României la „Pan-Europa“ să nu aducă cu sine un focar de conflict. Indignat, veteranul mișcării pentru Marea Unire dorea ca o delegație românească la Congresul pan european să lămurească opinia publică europeană asupra apartenenței Basarabiei la România<fnref n="103" />. Această critică a lui Tăslăuanu la adresa conceptiei lui R.Coudenhove-Kalergi în problema Basarabiei, va fi reluată de Dimitrie Gusti în conferința sa

<footnote n="103">¹⁰³ *Ibidem*.</footnote>
paneuropenistă din 1930¹⁰⁴. 4) În sfârşit, Tăslăuanu apăra integritatea teritorială a României în faţa revizionismului Ungariei, care se manifesta şi în cadrul mişcării paneuropene. Senatorul de Târgu Mureş atrăgea atenţia că în Ungaria cei mai mari oameni politici s-au implicat activ în conducerea secţiei maghiare a „Uniiunii Paneuropene“ căreia i-au imprimat o orientare declarat revizionistă. Ungaria a instrumentalizat ideea pan europeană în scopul naţionalist al revizuirii graniţelor fixate prin tratatul de la Trianon.

În concluzie, raportul susţinea ideea ca Parlamentul României să trimită la Congresul pan european oameni de stat competenţi „pentru a apăra punctul de vedere românesc: susţinerea ideii pan europene fără ştirbirea actualelor noastre frontiere şi fără jignirea demnitaţii noastre naţionale“. Comisia parlamentară propunea ca delegaţia oficială a Senatului României la primul Congres al „Uniiunii Paneuropene“, din 4 octombrie 1926, să fie formată din: Constatin Rădulescu-Motru, Ştefan Zeletin, Onisifor Ghibu, Octavian Tăslăuanu<fnref n="105" />. Erau patru senatori averescani, personalităţi culturale de o reală anvergură, adepţi, într-o formă sau alta, ai ideii naţionale şi pan europene, dispuşi să participe la Congresul de la Viena.

Senatul a reluat dezbaterea în plen a propunerii lui Tăslăuanu, după două zile în şedinţa din 15 iulie 1926¹⁰⁶. Dar preşedintele Senatului, generalul Coandă, a declarat că, din cauză că nici Parlamentul, nici Guvernul nu dispuneau de un buget pentru deplasări, aceste instituţii nu puteau să trimită o delegaţie oficială la Congresul Pan european din Viena, pe banii statului. El sugera însă posibilitatea ca la Congres să participe ambasadorul României la Viena, în numele guvernului, alături de senatorii şi deputaţii dispuşi să meargă la Viena ca persoane particulare, pe propria cheltuială. Aceeaşi hotărâre a luar-o şi Camera Deputaţilor. Nici măcar Raportul Comisiei de politică externă nu a putut fi citit de Tăslăuanu în plenul Senatului, căci preşedintele Coandă şi mulţi alţi senatori au refuzat să-l mai asculte. Aceasta din cauză că era ultimul subiect dezbătut, în ultima şedinţă înainte de închiderea sesiunii

<footnote n="104">¹⁰⁴ Dimitrie Gusti, „Problema Federaţiei Statelor Europene“, în *Arhiva pentru Știinta și Reforma Sociala*, nr. IX, nr. 1-3 din 1930, p. 4-5.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ O. Tăslăuanu, *op. cit.*, p. 92-96.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ *Monitorul Oficial. Dezbaterile Senatului*, nr. 12 din 30 iulie 1926, şedinţa de joi, 15 iulie 1926, p. 154-155.</footnote>
Corpurilor Legiuitoare, iar senatorii nu mai aveau răbdare, fiind grăbiți să plece în vacanța parlamentară<fnref n="107" />.

Este, deci evident că prima promovare a ideii de integrare pan europeană în Parlamentul României, în iulie 1926, a avut un impact minim, dezbaterea problemei a fost cu totul anemică, iar aderența - foarte redusă. Propunerea lui Tăslăuanu a fost respinsă de preşedintele Senatului și de mulți senatori din lipsă de bani, din dezinteres și grabă, sau din lipsă de simpatie pentru politicianul Tăslăuanu, care era tot mai marginalizat. Unii politicieni și diplomați au întâmpinat propunerea lui Tăslăuanu cu ostilitate, etichetând-o drept „Utopie! Politică fantezistă!“, „mulți n-au priceput despre ce este vorba“, iar alții „ridicau din umeri și zâmbeau nedumeriți“.

Rămâne însă semnificația simbolică a lansării ideii de integrare europeană în Parlamentul României încă din 1926, de către un senator de Târgu-Mureş, precum și a adoptării acestei idei de către o comisie parlamentară și de personalități politice și culturale ilustre.

La Congresul Paneuropean din octombrie 1926, România a fost reprezentată de Ghica Dumbrăveni, care a ținut și un discurs. Tăslăuanu a eşuat în tentativa sa de a participa la congres, ca și în cea de a înființa o secție română a „Uniunii Paneuropene“ în 1926. Această secție a fost creată totuși în 1929, având-l pe Nicolae Iorga ca preşedinte de onoare<fnref n="108" />

Octavian Tăslăuanu a elaborat o concepție proprie de integrare europeană, în numeroasele sale studii și articole de politologie și economie politică. Cariera sa demonstrează că el nu a fost un visător singuratic, ci un politician realist, nu a fost un european de nicăieri, ci un luptător național. Pornind de la interesul național românesc, el a crezut în ideea europeană. Inspirat de ideologia lui R. Coudenhove-Kalergi, el s-a înscris în curentul federalist pan europenist interbelic, prin scrierile sale publicate în anii 1923-1931. O bună parte a acestor scrieri ale lui Tăslăuanu au fost reunite de Gelu Voican Voiculescu în 1996 în volumul Obsesia europeană, care reprezintă o necesară și utilă culegere de documente istorice, la îndemâna cercetătorilor. Tăslăuanu propunea,

<footnote n="107">¹⁰⁷ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ O. Tăslăuanu, *op. cit.*, p.96.</footnote>
în esență, o „integrare confederativă“ central – sud-est-europeană și pan europeană<fnref n="109" />.

În plan spațial, geopolitic, integrarea europeană preconizată de Tăslăuanu trebuia să se realizeze în două etape: mai întâi o integrare regională central – sud-est-europeană care apoi să se extindă la nivel pan european, excluzând Rusia. Comparativ, în perioada postbelică, procesul a început din cealaltă parte a continentului, cu o integrare vest-europeană. Pentru prima etapă, Tăslăuanu utiliza un concept surprinzător de „Statele Unite ale Orientului“. Dar el înțelegea prin „Orient“ = „Europa Orientală“, ca replică pentru „Occident“ = „Europa Occidentală“. Tăslăuanu preciza cu claritate că „Statele Unite ale Orientului“ reprezentau o „confederație a statelor Europei Orientale și ale Asiei Minore“ excluzând URSS, cuprinzând de fapt spațiul geopolitic central – sud-est-european, situat între Germania și URSS, dar și câteva țări asiaticce. Pentru etapa a doua, cea a integrării pan europene, el utiliza conceptele de „Statele Unite ale Europei“ sau „Pan-Europa“<fnref n="110" />.

În 1924, Tăslăuanu dorea ca Statele Unite ale Orientului să reunească 18 țări: Polonia, Estonia, Letonia, Lituania, Austria, Ungaria, Cehoslovacia, România, Jugoslavia, Albania, Bulgaria, Grecia, Italia cu coloniile sale, Turcia, Siria, Armenia, Georgia și Azerbadjan. Considер-ём că era o utopie acest vis de a atrage în confederație o asemenea diversitate de popoare, confesiuni și culturi. În plus, țările caucaziene, considerate azi europene, se aflau sub dominația URSS. Cu timpul, Tăslăuanu a devenit mai realist, restrângând aria geografică a proiectului său. La 21 august 1931, el preconiza ca Statele Unite ale Orientului să nu mai cuprindă nici țările caucaziene (Armenia, Georgia și Azerbadjan), nici Siria. El era dispus să renunțe și la Austria, care era prea legată de Germania. El ținea însă mult ca România și Turcia să fie membre fondatoare ale acestei confederații a țărilor Europei Central-orientale și Asiei Mici. Turcia se europenizase în urma reformelor lui Atatürk. Remarcăm similitudinea dintre concepția lui Tăslăuanu și concepția lui Iuliu Maniu și Virgil Madgearu în privința strategiei de integrare regională și pan europeană. Credem că proiectul lui Tăslăuanu era mai vast și mai utopic. Aderând la ideologia lui R. Coudenhove-Kalergi,

<footnote n="109">¹⁰⁹ Octavian Tăslăuanu, *Obsesia europeană*, ediție îngrijită de Gelu Voican Voiculescu, București, 1996.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ *Ibidem*, p. 48.</footnote>
Tăslăuanu dorea „Paneuropa de la Nistru la Atlantic“. România asigura granița orientală a Paneuropei<fnref n="111" />.

În plan structural, Tăslăuanu descria procesul de integrare europeană și instituțiile preconizate, prin următoarele concepte: - „Statele Unite ale Orientului“, „o confederație a statelor Europei Orientale și ale Asiei Minore“, „integrarea statelor naționale din Orientul european într-o confederație“, „confederarea Orientului“, „Confederația orientală“, „unirea Orientului“, „Marea Înțelegere a Orientului“, „organizarea Europei Orientale pe baze confederative“. El scria despre „era confederațiilor, a integrărilor de state“, „confederarea statelor“, „asocierea“ (statelor), „integrare“, „ideea de integrare prin confederarea statelor“, „integrare confederativă“, „uniune confederativă“, „unitate confederativă“; de asemenea, despre „Statele Unite ale Europei“, „Pan-Europa“, „mișcarea pan europeană“, „Uniunea Paneuropeană“, „unirea statelor europene“, „o uniune europeană împărțită în două grupuri: grupul occidental și grupul oriental“, „Confederația Europeană“, „Uniunea Federală Europeană“, „Comunitatea Europeană“, „federația statelor europene“, „uniunea statelor europene“, „Europa unită“, „Europa patria tuturora“. Acestea erau concepte cheie în gândirea politicianului averescan<fnref n="112" />.

Așadar, Tăslăuanu proiecta un proces de „integrare europeană“, utilizând cu insistență chiar acest concept, pe care îl considera sinonim cu cel de „confederare“. Statele naționale create în 1918 trebuiau să se „integreze“ („confedereze“) pentru a da naștere unei „Confederații“ de tipul „Statele Unite ale Orientului“ în Europa Centrală și de Sud-Est sau Statele Unite ale Europei. Tăslăuanu a preluat aceste concepte din limbajul federalist al vremii sale, atât cel din cadrul Imperiului habsburgic, cât și cel promovat de R. Coudenhove-Kalergi după 1922.

Care era însă structura instituțională concretă proiectată de Tăslăuanu pentru arhitectura europeană? Aceasta era o confederație de state în care se împleteau strâns trei comunități: o comunitate economică (uniunea politică și monetară), o comunitate politică (confederație) și o comunitate de apărare (arhitectura de securitate). În viziunea sa, „Confederația orientală [...] ar reprezenta o forță politică, militară și economică“.

<footnote n="111">¹¹¹ *Ibidem*, p. 54-55.</footnote>

<footnote n="112">¹¹² *Ibidem*, passim.</footnote>
Fostul ministru al industriei și comerțului considera deosebit de
importantă integrarea economică, căreia îi conferea și o prioritate
procedurală față de integrarea politică.

Astfel, în 1923, el dorea „înjhebarea unei confederații economice,
ce s-ar răzima pe trei centre: Viena, Galați și Constantinopol”, pe care o
numea „confederația economică orientală”<fnref n="113" />. În iunie 1924, el îi schița
trăsăturile de bază, între care instituirea unui „guvern al Confederației”
care să dispună de ministere economice de resort (finanțe, comerț,
comunicații). Pe lângă Ministerul de Finanțe al Confederației Central –
sud-Est Europene ar funcționa o bancă de emisiune care ar reorganiza și
băncile de emisiune naționale (după modelul celor din Statele Unite ale
Americii). Dar mai ales, „Confederația ar constitui o uniune vamală”.
Tăslăuanu avansa proiectul instituirii unui uniuni vamale, al unei piețe
comune și al unei politici economice, financiare și monetare
comunitare<fnref n="114" />. La 31 decembrie 1925, Tăslăuanu accentua ideea unei
„uniuni economice” dublată de cea politico-militară<fnref n="115" />.

La 21 august 1931, Tăslăuanu descria în detaliu comunitatea economică a Europei Orientale drept o uniune vamală asigurând libera circulație a mărfurilor în interiorul comunității și o politică comercială a statelor comunitare față de statele din afara organizației, dispunând de o bancă comunitară care să emită o monedă unică comunitară, care să circule alături de monedele naționale, standardizate însă. Statele naționale trebuiau să încheie între ele convenții care să structureze uniunea vamală și care „să asigure libera circulație a mărfurilor în sânul confederației. Raporturile de schimb cu statele din afară s-ar regla prin convenții contractuale tip, ratificate de toate statele confederate. În sânul Confederației s-ar organiza sindicate puternice de producție și desfacere a produselor agricole, industriale și minerale. În loc să concureze, cum fac astăzi, statele confederate ar apărea ca o unitate economică pe piața mondială. Confederația ar avea și o bancă de emisiune și o monedă, care s-ar putea numi rua, conținând un gram sau zece grame de aur 9/10. Băncile Naționale ale fiecărui stat confederat ar funcționa netulburate, menținând, dar uniformizând moneda națională în ceea ce privește

<footnote n="113">¹¹³ *Ibidem*, p. 72.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴O. Tăslăuanu., *Statele Unite ale Orientului*, Târgu-Mureş, 1924, p. 1-24.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Idem, *Obsesia europeană*, ..., p. 87-88.</footnote>
conținutul greutății în aur"<fnref n="116" />. Considerăm că acest proiect avea în vedere o uniune economică și monetară europeană.

În iunie 1924, Tăslăuanu descria în detaliu „Statele Unite ale Orientului“ ca o integrare politică central – sud-est-europeană într-o federație de state. În unele aspecte, această integrare politică era atât de profundă, încât depășea stadiul declarat al unei confederații de state suverane, ajungând la cel nedeclarat de stat federal multinațional.

În concepția sa, principiile constituționale ale „Confederației Orientale“ trebuiau să prevadă: suveranitatea și integritatea statelor create în 1918, egalitatea lor și integrarea prin liberul consimțământ reciproc, evitarea hegemoniei vreunui stat în interiorul confederației, respectarea drepturilor omului și ale minorităților, toleranță și armonie interetnică, democrația și statul de drept. „Ideile călăuzitoare de la temelia Confederației ar fi: desăvârșita libertate religioasă, culturală și națională a popoarelor ce ar constitui-o; pe lângă independența statelor naționale s-ar garanta și autonomiile naționalităților în cadrele suveranităților naționale, toate împreună alcătuind unități organizate pentru a presta maximul de activitate; chestiunile religioase și naționale aparținând conștiinței individuale și colective a grupurilor de popoare, confederația le-ar trata cu cea mai largă toleranță, fără să îngăduie însă agitații de ură și dușmănie. Diferendele de această natură ar fi aplanate de o instanță judecătorească“. „În confederație nu ar avea hegemonia nici un stat, confederația fiind o alianță liberă a statelor și a națiunilor libere“<fnref n="117" />. Subliniem însă că, în cadrul unei federații (cu o constituție, un monarh și un guvern central) suveranitatea se limitează, chiar dacă nu dispare.

În termenii de astăzi, „Confederația Orientală“, proiectată de Tăslăuanu, era o organizație a statelor naționale, a unității în diversitate, care nu-și propunea deloc să deznaționalizeze, ci dimpotrivă, cultiva atât identitățile naționale majoritare și minoritare cât și statul-națiune creat în 1918. În susținerea acestor principii, Tăslăuanu a fost influențat puternic de propria experiență din Imperiul Austro-Ungar unde naționalitățile au fost asuprite, de lupta pentru drepturile naționale ale românilor din Ardeal, pentru federalizarea imperiului multinațional, de principiile

<footnote n="116">¹¹⁶ *Curentul*, 21 august 1931 (interviu).</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ O Tăslăuanu, *Statele Unite ale Orientului*, Târgu-Mureș, 1924.</footnote>
generoase ale Rezoluției Marii Adunări Naționale de la Alba Iulia din 1 Decembrie 1918.

Proiectul privind „Statele Unite ale Orientului“ avea ca model declarat realitatea concretă a Statelor Unite ale Americii și ca model admis cu discreție proiectul contemporanului său, contele R. Coudenhove-Kalergi privind „Statele Unite ale Europei“ (Pan-Europa). Dar Tăslăuanu a avut, mai mult ca sigur, și un model nedeclarat, cel al proiectului lui A.C. Popovici privind „Statele Unite ale Austriei Mari“, de federalizare pe baze naționale a Imperiului Austro-Ungar. Argumente în acest sens sunt propria experiență ca fruntaș ardelean înainte de 1918 și unele elemente din proiectul său de Confederație: monarhia constituțională, cancelarul federal, parlamentul federal care să reprezinte corespunzător fiecare stat național și fiecare națiune. Sunt tot atâtea diferențe față de modelul SUA (care este republică cu președinte șef de stat și de guvern, fără cancelar, fără ministere, și care nu are în componentă state naționale, ci este o singură națiune).

În viziunea lui Tăslăuanu, „Confederația ar avea o Constituție în spiritul celei a Statelor Unite ale Americii“, din care el reținea federalismul, separația puterilor în stat și democrația. Constituția „Confederației“, trebuia votată de o Adunare Constituantă, reprezentativă, compusă din delegații Parlamentelor. Țările care n-aveau parlament ar adera la ea prin reprezentanți oficiali și ar ratifica-o ulterior prin plebiscit sau prin parlamentele ce s-ar putea alege. Adunarea Constituantă trebuia să decidă forma de guvernământ republicană sau monarhică a Confederației și capitala acesteia. Tăslăuanu opta însă pentru monarhia constituțională, pe care o considera ca fiind instituția tradițională a popoarelor central – sud-est-europene și dorea stabilirea la Constantinopole a capitalei <fnref n="118" />. Deși autorul folosește termenul de „confederație“, subliniem că el introduce elemente specifice federației: Constituția, monarhul, guvernul.

Acest om politic democrat, neoliberal, preconiza pentru conducerea „Confederației“ instituțiile moderne ale statului de drept. Astfel, în viziunea sa, Confederația trebuia să dispună de un Parlament bicameral, în care să fie reprezentate proporțional popoarele prin delegați ai parlamentelor naționale și statele suverane prin delegați ai guvernelor. Deci Parlamentul Confederației era reprezentativ, democratic, dar nu era

<footnote n="118">¹¹⁸ *Ibidem*.</footnote>
ales în mod direct de cetățeni. „Confederația ar avea o Cameră a Popoarelor, compusă din delegați ai Camerei Deputaților din fiecare stat – fiecare Cameră ar trimite doi deputați la un milion de locuitori – și un Senat al statelor, compus din câte un delegat de fiecare guvern și câte un senator la 5 milioane de locuitori. Acest Senat al Statelor s-ar completa, eventual, și cu alți delegați de drept”<fnref n="119" />. Era, credem, evident, o instituție interparlamentară și interguvernamentală, nu supranațională, fiind alcătuită din reprezentanți ai națiunilor și ai statelor suverane. Statele naționale își păstrau suveranitatea prin propriile parlamente și guverne, care își trimiteau delegații la nivel confederal.

În august 1931, Tăslăuanu reitera ideea unui parlament federal alcătuit pe aceleași principii, care să decidă politica externă și de securitate comună, politica economică comună și drepturile minorităților<fnref n="120" />.

În proiectul său din iunie 1924, Tăslăuanu preconiza un guvern al confederației, în frunte cu un cancelar numit de monarhul constituțional și dispunând de ministere de resort. Era un guvern de tip federal, având în atribuții: politica economică și cea internă, politica externă și de securitate comună. În consecință, „Statele Unite ale Orientului“ formau un subiect unic de relații internaționale, cu o politică externă unică<fnref n="121" />.

Tăslăuanu prevedea și un „tribunal al confederației“ care să judece litigiile dintre statele componente. Nu se precizează dacă acesta depășea competența unei simple curți internaționale de justiție. Constatăm că în proiectul politicianului averescan coexistau elementele confederale (suveranitatea statelor membre, instituții interguvernamentale) cu elemente federale (o constituție, un monarh, un guvern central).

Fostul fruntaș al Astrei acorda mare atenție conceperii unei politici educaționale, atât la nivel elitar, universitar, cât și la nivel de masă, care să accentueze punctele de convergență și să le estompeze pe cele de divergență între popoare. Într-o epocă a francofoniei, el s-a gândit că „limba oficială a Confederației ar fi cea franceză, care e vorbită de toate clasele intelectuale ale tuturor popoarelor și e limbă diplomatică“. Credem însă că el avea în vedere o limbă utilizabilă în relațiile dintre statele membre, nu în interiorul statelor, o limbă de circulație

<footnote n="119">¹¹⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ *Curentul*, 21 august 1931.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ O. Tăslăuanu, *Statele Unite ale Orientului*, Târgu-Mureș, 1924.</footnote>
internațională care nu era limba maternă a nici unuia dintre popoarele zonei; credem că nu intenționa deloc să înlocuiască limbile naționale oficiale folosite în interiorul statelor.

În viziunea lui Tăslăuanu, scopul declarat al formării „Statelor Unite ale Orientului“ era asigurarea securității regionale în general și a României în special. De aceea, Confederația trebuia să fie un solid bloc politico-militar, o dezvoltare a Micii Antante. În concepția sa, Confederația urma să dispună de o politică externă și de securitate comună, de un minister de război comun, de un stat major integrat, de o standardizare militară<fnref n="122" />. Ulterior, se trecea de la integrarea regională la cea paneuropeană.

În concepția senatorului averescan, integrarea paneuropeană avea
cauze economice profunde. Integrarea paneuropeană era determinată de
evoluția economică obiectivă a societății umane, în epoca industrială, a
interdependențelor mondiale și a globalizării.

Tăslăuanu era adeptul teoriei conform căreia în epoca modernă
Europa a străbătut două etape istorice. Prima etapă era cea a „civilizației
agrare“ care a creat naționalismul și statele naționale, deoarece „legătura
dintre om și pământ e temelia naționalismului“<fnref n="123" />. Formarea națiunilor și
a statelor naționale reprezenta un proces istoric obiectiv și necesar, pe
care l-a străbătut fiecare popor din Europa până în 1918. Națiunile și
statele naționale suverane trebuiau să constituie fundamentul integrării
paneuropene. Căci în etapa a doua, industrializarea pe scară largă a
determinat interdependența economică mondială și globalizarea, făcând
din întreaga planetă un singur organism economic. Trusturile
industrial-financiare erau „forțele unității economice mondiale“,
devenind atât de influente încât „statele au ajuns un instrument în
mâinile regilor neîncoronați ai banului“<fnref n="124" />.

„Infrastructura economică“ tinzând spre unitatea mondială va determina aceeași tendință și în „suprastructura politică“ reprezentată de statele naționale suverane. „Interdependența și solidaritatea economică mondială silesc organismele politice naționale să se grupeze în «state

<footnote n="122">¹²² *Ibidem*</footnote>

<footnote n="123">¹²³ O. Tăslăuanu, „Orientări în politica economică a României“, I-II, în *Convorbiri literare*, an 58, nr. 11, noiembrie 1926, p. 815-838 și an 61, nr. 5-8, mai-august 1928, p. 187-200, acum în *Obsesia europeană...*, p. 163.</footnote>

<footnote n="124">¹²⁴ *Ibidem*, p. 142.</footnote>
unite»“ la nivel continental şi mondial. În 1926, fostul ministru român al industriei şi comerţului susţinea că „marea finanţă din zilele noastre organizează Liga Naţiunilor şi mişările pancontinentale care tind spre organizarea unităţii materiale şi spirituale a globului pământesc“.

El constata că în mai multe părţi ale lumii au apărut tendinţe de agregare şi organizare internaţională şi pancontinentală. Astfel, mişcarea pan europeană a contelui R. Coudenhove-Kalergi câştiga o largă aderenţă în rândul oamenilor de stat, fapt dovedit şi de congresul său de la Viena din octombrie 1926. Mişcarea panamericană şi-a serbat centenarul la congresul său din Panama, din 1926. Mişcarea panamericană era dominată de SUA, în aplicarea doctrinei Monroe. Uniunea Sovietică reunea forţat un conglomerat de popoare într-un fals sistem federal, în realitate totalitar, imperialist şi antieuropean. Uniunea Sovietică „s-a despărţit de Europa“ prin faptul că bolşevismul lui Lenin şi Stalin a desăvârşit „alungarea Europei din sânul Rusiei“, înlăturând „cultura, capitalismul şi instituţiile europene“ impuse de Petru cel Mare. Indiferent de crizele prin car trecea, „Rusia e eternă“ şi „constituie un pericol real nu numai pentru Europa, ci pentru întreaga omenire“. În faţa acestui pericol, statele europene trebuiau să se reunească în „Paneuropa de la Atlantic la Nistru“.

Un alt pol de putere era Japonia, care putea să organizeze în jurul ei o grupare de state asiatice. Imperiul Britanic s-a reorganizat după Primul Război Mondial într-o „confederaţie britanică a naţiunilor“ (Commonwealth). Dar în 1926 Tăslăuanu profeţea că „structura artificială a Imperiului Britanic va trebui să se dărâme şi să cedeze locul grupărilor fireşti pancontinentale“. Marea Britanie va adera la Paneuropa, despărţindu-se de fostele colonii şi dominioane<fnref n="125" />.

Paneuropenistul român era convins că evoluţia umanităţii a ajuns „în era confederaţiilor, a integrărilor de state“. Într-un viitor îndepărtat, procesul de globalizare economică va determina reunirea organizaţiilor pancontinentale într-una planetară, „Statele Unite ale Pământului“ sau „Geon“<fnref n="126" />.

În centrul preocupărilor lui Tăslăuanu se afla însă iniţierea construcţiei paneuropene prin crearea confederaţiei regionale „Statele Unite ale Orientului“ (cuprinzând Turcia şi Europa Central-Orientală).

<footnote n="125">¹²⁵ *Ibidem*, p. 159.</footnote>

<footnote n="126">¹²⁶ *Ibidem*, p. 150, 160.</footnote>