ROMANIA AND THE BRIAND PLAN FOR EU /
România şi Proiectul Briand de Uniune Europeană

Simion Costea

► To cite this version:

Simion Costea (Dir.). ROMANIA AND THE BRIAND PLAN FOR EU / România şi Proiectul Briand de Uniune Europeană. PETRU MAIOR UNIVERSITY PRESS. pp.400, 2004, 973-80-84-94-6. 10.5281/zenodo.15512108 . hal-05083740

HAL Id: hal-05083740

https://hal.science/hal-05083740v1

Submitted on 25 May 2025

HAL is a multi-disciplinary open access
archive for the deposit and dissemination of sci-
entific research documents, whether they are pub-
lished or not. The documents may come from
teaching and research institutions in France or
abroad, or from public or private research centers.

L'archive ouverte pluridisciplinaire HAL, est
destinée au dépôt et à la diffusion de documents
scientifiques de niveau recherche, publiés ou non,
émanant des établissements d'enseignement et de
recherche français ou étrangers, des laboratoires
publics ou privés.

<figure><img src="image_1.png" /></figure>

Distributed under a Creative Commons Attribution 4.0 International License
SIMION COSTEA

<figure><img src="image_2.png" /></figure>

<figure><img src="image_3.png" /></figure>

ROMÂNIA ȘI
PROIECTUL BRIAND
DE UNIUNE EUROPEANĂ

<figure><img src="image_4.png" /></figure>

EDITURA UNIVERSITĂȚII „PETRU MAIOR“
TÂRGU-MUREȘ
SIMION COSTEA

# ROMÂNIA ȘI PROIECTUL BRIAND
DE UNIUNE EUROPEANĂ

Prefață de Vasile Vesa

Postfață de Ioan Ciupercă

<figure><img src="image_5.png" /></figure>

EDITURA UNIVERSITĂȚII „PETRU MAIOR“
TÂRGU-MUREȘ
2004
Referenți ştiinţifici:

Prof. univ. dr. VASILE VESA, Universitatea „Babeş-Bolyai“ Cluj-Napoca

Prof. univ. dr. IOAN CIUPERCĂ, Universitatea „Al.I. Cuza“ Iaşi

Prof. univ. dr. MARCEL ȘTIRBAN, Universitatea „Babeș-Bolyai“ Cluj-Napoca

Conf. univ. dr. CORNEL SIGMIREAN, Universitatea „Petru Maior“ Târgu-Mureş

Prof. univ. dr. VASILE DOBRESCU, Universitatea „Petru Maior“ Târgu-Mureş

Lucrare realizată în cadrul Institutului de Cercetări Socio-Umane
„Gheorghe Şincai“ din Târgu-Mureş al Academiei Române

Lucrare editată cu sprijinul financiar al Primăriei Municipiului
Târgu-Mureş

Descrierea CIP a Bibliotecii Naționale a României:
COSTEA, SIMION

România și Proiectul Briand de Uniune Europeană / Simion Costea.-
Târgu-Mureș: Editura Universității „Petru Maior“, 2004
Bibliogr.
ISBN 973 – 8084 – 94 – 6
341.217(4)UE „1918/1939”

Consilier editorial: Vasile Gătina

Tehnoredactare computerizată: Anca Filip

Tiparul executat la SC Napoca Star SRL, Cluj-Napoca

Piața Mihai Viteazul 34-35/19, tel/fax: 0264 / 432547

e-mail: napocastar@cluj.astral.ro, http://www.napocastar.astral.ro

ISBN 973 – 8084 – 94 – 6

Copyright © Editura Universității „Petru Maior“ Târgu-Mureș

Editura Universității „Petru Maior“ Târgu-Mureș
Str. Nicolae Iorga nr. 1
540088 Tg.-Mureș, ROMÂNIA
2.9. Opțiunea Parlamentului României și a regelui Carol II pentru Uniunea Europeană .................................................. 187

2.10. România – stat membru al Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană (1930-1932)........................................ 196

Cap. 3 Receptarea Proiectului Briand și a ideii de Uniune Europeană în societatea românească interbelică ........................ 200

3.1. Partidele politice din opoziție și ideea de Uniune Europeană................................ 200

3.1.1. Partidul Național Liberal și Planul Briand de Uniune Europeană: Conceptțiile lui I. G. Duca, Mircea Djuvara, C. Argetoianu și V.V. Pella. Ziarul „Viitorul“ ................................................................................ 200

3.1.2. Partidul Social-Democrat, Internaționala Socialistă și ideea de Uniune Europeană ................................................................................ 230

3.1.3. Partidul Poporului și ideea de Uniune Europeană. Revista „Țara noastră“................................................................................ 234

3.1.4. Opinii ale extremei drepte. Nichifor Crainic și revista „Gândirea“................ 256

3.2. Minoritățile naționale din România și ideea de Uniune Europeană ................ 270

3.2.1. Partidul Maghiar din România și Congresul Minorităților din Europa ........ 270

3.2.2. Minoritatea bulgară................................................................................ 281

3.2.3. Comunitatea evreiască din România. Minoritatea germană ................................ 282

3.3. Biserica................................................................................................................ 285

3.4. Institutul Social Român, Dimitrie Gusti și ideea de Europă unită........ 287

3.5. Presa românească și Planul Briand de Uniune Europeană .................... 304

3.5.1. Reflectarea Planului Briand în ziarul independent „Universul“.................. 304

3.5.2. Ideea de Uniune Europeană în ziarul independent „Cuvântul“: Conceptția lui Nae Ionescu................................................................................ 311

3.5.3. Ideea de Uniune Europeană în ziarul independent „Adevărul“.................. 318

3.5.4. Ideea de Uniune Europeană în ziarul proguvernamental „Argus“............ 326

3.5.5. Ideea de Uniune Europeană în ziarul clujean „Patria“.................................. 335

3.5.6. Nicolae Iorga și „Neamul Românesc“ ................................................................. 338

3.5.7. Ideea de Uniune Europeană în publicațiile „Observatorul“, „L’Indépendance roumaine“, „Lupta“................................................................................ 339

3.5.8. Ideea de Uniune Europeană în revista „Convorbiri literare“.................... 341

3.5.9. Ideea de Uniune Europeană în revista „Viața Românească“. Opțiunile lui M. Ralea și C. Vișoianu ................................................................................ 343

3.5.10. Ideea de Europă unită în „Revue de Transylvanie“.................................. 346

3.6. Ideea de Uniune Europeană în manualele școlare interbelice .................... 348

Concluzii .................................................................................................................. 354

Anexe.................................................................................................................. 249

Izvoare și bibliografie.................................................................................. 364

Abstract .................................................................................................................. 377

Postfață .................................................................................................................. 380
## PREFAȚĂ

În plină euforie a credinței popoarelor în virtuțile statelor naționale, în progresul națiunilor, ce s-a impus la sfârșitul Primului Război Mondial, survenea Memorandumul propus de ministrul afacerilor externe francez, Aristide Briand, la 17 mai 1930, de realizare a unei „Uniuni Federale Europene“ prin consimțământul reciproc al statelor. Era reluată ideea seculară, ce a frământat cele mai alese și luminate minți europene, de creare a unei Europe unite, care până atunci a fost concepută în sfera proiectelor mai mult sau mai puțin utopice. Momentul ales pentru lansare se suprapune unui alt moment important, cel în care spiritul genevez de instituire a unei păci perene părea triumfător, cu toate că primele semne ale forțelor tenebroase ale Europei, fascismul și comunismul, începuseră să se manifeste zgomotos în arealul european.

Statele și popoarele Europei au reacționat, chiar dacă uneori rezervat, iar alteori pesimist, la inițiativa ministrului de externe francez, ce se impusese în conștiința europeană prin spiritul său de toleranță și de depășire a resentimentelor pe care istoria le incizase în relațiile dintre națiunile continentului. Atât din perspectiva evoluției istorice a ideii de Europa, cât și din cea a relațiilor internaționale interbelice, Planul Briand își menține actualitatea. El revine tot mai frecvent în discursul politic european, în condițiile construcției Uniunii Europene, ca un memento pentru guvernele europene în procesul de realizare a unui stat federal european.

Continuând o preocupare manifestă încă din anii studenției, domnul Simion Costea a realizat **o investigare exhaustivă** a receptării Proiectului Briand de Uniune Europeană în România interbelică. Întreprinderea sa o apreciem necesară și oportună atât prin dimensionarea Proiectului Briand în raport cu receptarea sa în societate, cât și din perspectiva cunoașterii aprofundate și nuanțate a politicii externe românești. Pornind de la cercetarea și analiza pertinentă a ceea ce s-a scris asupra subiectului, autorul a realizat o extindere considerabilă a surselor de informație, cercetând cu răbdare și migală tot ceea ce s-a referit la Proiectul Briand, de la surse arhivistice, documente oficiale, inserări în presă, programe și doctrine politice, până la exprimări individuale. Demersul său profesionist a condus la elaborarea
unei lucrări dense sub raport ştiinţific şi la formularea unor încheieri istoriografice abundant şi judicios argumentate, ceea ce constituie atribute esenţiale ale unei cărţi valoroase. Autorul a făcut apel la izvoare arhivistice naţionale şi străine, la colecţii şi volume de documente, la memorii, la presa vremii, la o literatură de specialitate ce însumează aproape 200 de volume. Bogăţia informaţiei culese cu migală stă la temelia elaborării acestei lucrări ample şi foarte consistente.

Cartea este structurată după un plan riguros şi echilibrat, în trei capitole, fiecare subdivizat în mai multe subcapitole cu titluri sugestive. Motivat, primul capitol reuşeşte o bună analiză conceptuală a Proiectului Briand, inedită prin compararea conceptelor de bază utilizate de Aristide Briand, cu cele operante în Uniunea Europeană de azi. Autorul subliniază dilema lui Briand şi a tuturor celor care au optat pentru o Europă unită, şi anume incompatibilitatea între suveranităţile naţionale şi o construcţie supranatională.

Capitolul al II-lea analizează cu acribie „Politica României faţă de Proiectul Briand de Uniune Europeană (1929-1932)“. Opțiunea metodologică a autorului este judicioasă şi interesantă. Analizând strategia guvernului român, Simion Costea ia în considerare nu doar poziţiile oficiale ale guvernului, ci şi conceptiile preşedintelui de Consiliu şi ale miniştrilor ce s-au pronunţat asupra Proiectului Briand. Remarcăm analiza conceptiei premierului Iuliu Maniu, pe care autorul o exprimă sub formula „Planul Maniu de integrare europeană“, noţiunea de integrare fiind înţeleasă aici în sens generic. Autorul cercetează temeinic eforturile diplomaţiei româneşti la Societatea Naţiunilor, la conferinţele internaţionale, în Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană.

Capitolul al III-lea, „Receptarea Proiectului Briand şi a ideii de Uniune Europeană în societatea românească interbelică“, îl considerăm deosebit de valoros şi de reuşit. Analizând doctrinele şi programele partidelor politice, luările de poziţie ale principalilor lideri, atitudinea celor mai importante ziare şi reviste, pătrunderea ideii europene în mediile culturale şi în manualele şcolare, atitudinea minorităţilor etnice şi a Bisericii, autorul reuşeşte o radiografiere pertinentă şi realistă a receptării Proiectului Briand şi a ideii de Europă unită în societatea românească. Este, indubitabil, prima întreprindere de acest gen în istoriografia română, iar Simion Costea îi răspunde cu acurateţe, vădind reale calităţi de analiză. Este interesant de remarcat că dacă în
anii '30 ai secolului al XX-lea s-ar fi realizat într-o formulă cât de primară o Europă unită, România ar fi fost unul dintre membrii fondatori, individualizându-şi contribuţia la o asemenea întreprindere. Este ceea ce autorul a demonstrat şi a subliniat în concluziile echilibrate ale lucrării.

Cartea probează că cercetarea asiduă a autorului a condus la un **elaborat ştiinţific valoros**, atât sub aspectul informației, cât şi al judecăţilor de valoare. Lucrarea se distinge printr-o informație exhaustivă, reuşind **o viziune monografică** asupra subiectului tratat, precum şi printr-o analiză percutantă a fenomenelor istorice. Se înscrie, indubitabil, ca **o lucrare de referinţă** a evoluţiei ideii de Europa şi a politicii externe româneşti în perioada interbelică.

Prof. univ. dr. VASILE VESA,
Universitatea „Babeş-Bolyai“ Cluj-Napoca
MULȚUMIRI

Această carte este la origine teza de doctorat a autorului, susținută la Univ. „Babeș-Bolyai” Cluj-Napoca în 2003, obținând distincția „Magna cum laude”. Adresăm mulțumiri conducătorului științific, domnul prof. univ. dr. VASILE VESA (șeful Catedrei de istorie contemporană și relații internaționale de la Univ. „Babeș-Bolyai”) pentru îndrumarea competentă, membrilor Comisiei de doctorat, domnii prof. univ. dr. TOADER NICOARĂ (președinte, decanul Facultății de Istorie al Univ. „Babeș-Bolyai”), prof. univ. dr. MARCEL ȘTIRBAN (Univ. „Babeș-Bolyai”), prof. univ. dr. IOAN CIUPERCĂ (decanul Facultății de Istorie al Univ. „Al.I. Cuza Iași”), conf. univ. dr. CORNEL SIGMIREAN (cancelarul Univ. „Petru Maior” Târgu-Mureș), pentru aprecierile importante. Mulțumesc Catedrei de istorie contemporană și relații internaționale de la universitatea clujeană, pentru sugestiile valoroase.

Sunt recunoscător Institutului de Cercetări Socio-Umane „Gheorghe Șincai” din Târgu-Mureș al Academiei Române, care a asigurat cadrul instituțional și uman propice cercetării științifice, directorului Institutului, dl prof. univ. dr. GRIGORE PLOEȘTEANU, pentru sprijinul decisiv acordat. Un ajutor prețios am primit din partea cercetătorilor științifici, dl dr. C. SIGMIREAN, doamna dr. CARMEN ANDRAS, dl drd.VASILE CERNAT și din partea referenților: doamnele ANCA FILIP, VIORICA IONESCU, DIANA VLASA, dl. BARABAS TONY. D-ra prof.TAKAR ZSUZSANNA a realizat traducerea documentelor din limba maghiară. Această lucrare am realizat-o în cadrul Institutului academic târgumureșean, ca cercetător al Institutului. Menționez sprijinul dat de prof. univ. dr. ADRIAN HUSAR, șeful Catedrei de Istorie a Universității „Petru Maior” Târgu-Mureș, în cadrul căreia lucrez ca lector acum. Dl. ing. GABRIEL FILIP mi-a acordat un ajutor tehnic profesionist.

Mulțumesc doamnei prof. univ. dr. VIORICA MOISUC și domnului academician DAN BERINDEI pentru întregul suport documentar oferit cu generozitate. Directorul Arhivei Ministerului Afacerilor Externe - dl prof. univ. dr. DUMITRU PREDA și doamna arhivist IONELA ANGHEL, directorul secției Colecții Speciale de la Biblioteca Națională a României - dl prof. univ. dr. ION MAMINA, dl director BĂILEȘTEANU de la Biblioteca Academiei Române, personalul acestor instituții și al Arhivelor Naționale Istorice Centrale, al Bibliotecii Institutului de Istorie Nicolae Iorga, al Bibliotecii Județene Mureș, al BCU Cluj -mi-au acordat un ajutor esențial în munca de documentare.

Idei valoroase am receptat de la domnii academician CAMIL MUREȘANU, prof. univ. dr. NICOLAE BOCȘAN (prorector al Univ. „Babeș-Bolyai” Cluj-Napoca), prof. univ. dr. IOAN SCURTU și NEAGU DJUVARA de la Univ. București, prof. univ. dr. ION CALAFETEANU (Univ. Valahia din Târgoviște), dl prof. dr Traian Sandu (Univ. Paris)

Întregul merit pentru finanțarea tipăririi acestei cărți apartine Primăriei Municipiului Târgu-Mureș, domnului primar DORIN FLOREA și d-lui MARIUS PAȘCANU - purtătorul de cuvânt al Primăriei, d-lui CORNEL BRIȘCARU-șef de cabinet al Prefectului Județului Mures.

Un sprijin neprețuit am primit întotdeauna din partea soției mele, MARIA COSTEA, al părinților IOAN ȘI ELENA COSTEA, și întregii mele familii. De asemenea, îmi exprim întreaga recunoștință familiei prof. univ. dr.GH. SABĂU, SILVIEI, MIRELEI și lui SORIN SABĂU.

Autorul
INTRODUCERE

În istoria ideii de Europa, Proiectul Briand de Uniune Europeană (1929-1932) reprezintă momentul în care, pentru prima dată, ideea de Europă unită prin consimțământul reciproc a fost ridicată din sfera utopiilor intelectuale, la rang de politică de stat. Ministrul de externe francez Aristide Briand a propus, la 17 mai 1930, statelor continentului un memorandum privind instituirea unei „Uniuni Federale Europene“, asupra căruia cele 26 de guverne europene s-au pronunțat prin răspunsuri oficiale și prin atitudini exprimate în Adunarea Generală a Ligii Națiunilor. Memorandumul Briand a provocat ample dezbateri asupra ideii de Uniune Europeană în toate țările europene, inclusiv în România, atât în cercurile guvernamentale cât și în societate. România s-a pronunțat în 1930 în favoarea instituirii unei Uniuni Europene, în care statul român trebuia să fie membru fondator.

Istoriografia occidentală a relevat importanța Planului Briand atât din perspectiva relațiilor internaționale interbelice, cât mai ales din perspectiva istoriei ideii de Europă unită. Astfel, istoricul Jean-Baptiste Duroselle (prof. la Univ. Paris-Sorbonne) în lucrarea clasică **Histoire des relations internationales de 1919 à nos jours**, abordează Planul Briand ca act al politicii de securitate colectivă promovată de Franța pe scena internațională interbelică. Duroselle consideră eșecul Planului Briand drept primul eșec al securității colective. Autorul încadrează Planul Briand în capitolul „Primele eșecuri ale securității colective (1929-1933)“, după capitolul „Europa la apogeul securității colective (1925-1929)“. Duroselle insistă asupra propunerii lui Briand de a extinde la toate statele europene regimul de securitate creat prin Pactul de la Locarno și asupra faptului că marile puteri au respins acest proiect, iar Germania a încercat chiar un Anschluss economic<fnref n="1" />. În cartea **L'idée d'Europe dans l'histoire**, Paris, Payot, 1965, Duroselle acordă o mare importanță Proiectului Briand, în seria tentativelor guvernamentale de organizare europeană. Istoricul francez încadrează Proiectul Briand în categoria numeroaselor planuri de Europă unită prin consimțământul

<footnote n="1">¹ Jean-Baptiste Duroselle, *Histoire des relations internationales de 1919 à nos jours*, Paris, Armand Collin, 2001, ediția a 12 a, vol. I, p. 137-140.</footnote>
reciproc, avansate de intelectuali de-a lungul secolelor, cu mențiunea că
ministrul de externe francez a ridicat la nivel guvernamental această
veche utopie, pentru prima dată. Dar Briand s-a limitat la un proiect
interguvernamental, nu a prevăzut instituții supranaționale, remarcă
Duroselle. Lucrarea sugerează menirea Proiectului Briand de a suplini
carențele sistemului internațional versaillez, care nu putea garanta pacea.
Planul francez a eșuat deoarece pulsul european, era foarte slab în acea
vreme a crizelor și naționalismelor, explică Duroselle<fnref n="2" />.

J.B. Duroselle, Denis de Rougemont, Bernard Voyenne, Henry Brugmans, Jean-Luc Chabot, Charles Zorgbibe, Pierre Milza, Serge Berstein, Peter M. Stirk, Walter Lipgens, Andrea Bosco, Eliza Campus și Ladislau Gyemant, subliniază caracterul Planului Briand de precursor al integrării europene postbelice<fnref n="3" />.

Planul Briand este abordat în numeroase lucrări occidentale în
special franceze. Nu este menirea demersului nostru să analizeze
istoriografia occidentală a problemei. Vom remarca însă două lucrări de
referință. Mai întâi, teza de doctorat în științe politice la Universitatea
Grenoble susținută și publicată în 1978 de Jean-Luc Chabot analizează
aprofundat „ideea de Europă unită“ în perioada interbelică. El analizează
din perspectivă politologică „ideologia europeistă“, sub toate aspectele.
În acest context, Chabot consideră Planul Briand ca fiind „tentativa
instituțională în cadrul Societății Națiunilor (sept. 1929-sept. 1932)“ de
înfăptuire a ideii Europei Unite. Chabot tratează propunerea Briand ca
gest politic și ca ideologie, constatând lipsa de claritate juridică a
conceptelor folosite de ministrul de Externe francez. El explică eșecul
inițiativei franceze prin faptul că majoritatea țărilor continentului nu au
vrut să abandoneze nimic din atributele lor suverane pentru a construi
ceva în comun. Eșecul acestei tentative instituționale în cadrul Ligii
Națiunilor antrenează pierderea influenței curentului european în
societate. Mișcările europene se consolează cu ideea antantelor regionale

<footnote n="2">² Idem, *L'idée d'Europe dans l'histoire*, Paris, Payot, 1965 p.315-331.</footnote>

<footnote n="3">³ Denis de Rougemont, *Vingt-huit siècles d'Europe*, Paris, 1961; Bernard Voyenne, *Histoire de l'idée européenne*, Paris, 1965; Henry Brugmans, *L'idée européenne 1920-1970*, Bruges, 1971; Charles Zorgbibe, *Histoire de la construction européenne*, Paris, PUF, 1993, p. 9-11; Pierre Milza și Serge Berstein, *Istoria secolului XX*, București, Ed. ALL, 1998, p. 46; Peter M. R. Stirk, *European Unity in context. The Interwar Period*, London 1989, p. 84-98.</footnote>
în perspectiva unei dorite Uniuni Europene, dar Europa se dezbina tot mai mult, după cum aprecia Chabot<fnref n="4" />.

Cea mai importantă carte dedicată reacțiilor țărilor europene la Proiectul Briand este culegerea de studii apărută sub titlul *Le Plan Briand d'Union fédérale européenne*, în 1998, editată de istoricii elvețieni Antoine Fleury și Lubor Jilek<fnref n="5" />. Volumul reunește lucrările prezentate la colocviul internațional de la Geneva din septembrie 1991, pe această temă. Istorici reprezentativi din aproape toate țările continentului prezintă reacțiile statelor lor la Planul Briand, valorificând rezultatele respectivelor istoriografii naționale și documente din arhivele diplomatice din aproape toate capitalele europene. Astfel, istoricii germani Martin Vogt și Peter Krüger au analizat cu acribie poziția negativă a Berlinului față de planul francez, istoricul italian Marta Petriccioli a reliefat diferențele de opinii între Mussolini și Dino Grandi privind răspunsul nefavorabil al Italiei, Robert Boyce a explicat reacția ostilă a Londrei în contextul crizei liberalismului britanic. Andrea Bosco a cercetat în detaliu modul în care factorii de răspundere din Foreign Office au formulat interesele mondiale ale Imperiului Britanic față de Europa și de Proiectul Briand. Istoricul maghiar Mária Ormos a prezentat reacția Ungariei într-o lumină favorabilă, încercând să atenueze realitatea răspunsului revizionist al guvernului de la Budapesta, ostil Planului Briand. Istoricul maghiar Magda Adám identifică punctele de convergență în pozițiile statelor danubiene față de proiectele franceze de integrare. Istoricul rus Zinaida Belousova relevă atât atitudinea antieuropeană a lui Stalin, cât și dificultatea studierii arhivelor sovietice.

Istoricul bulgar Milena Semkov evidențiază răspunsul pozitiv al guvernului Liapcev la Planul de UE, în timp ce presa de la Sofia rămânea naționalistă revizionistă. Istoricul slovac Bohumila Ferencuhova tratează receptarea Planului Briand în Cehoslovacia, istoricul iugoslav Milan Vanku menționează poziția Belgradului, iar specialiștii polonezi Joseph Laptos, Andrzej Chrzanowski și Tomasz Schramm relevă locul proiectelor paneuropeniste în istoria țării lor. Academicianul Dan Berindei abordează politica favorabilă a României față de Planul Briand, având meritul de a introduce această temă în

<footnote n="4">⁴ Jean-Luc Chabot, *L'idée d'Europe unie de 1919 à 1939*, Grenoble, 1978.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Antoine Fleury și Lubor Jilek (ed.), *Le Plan Briand d'Union fédérale européenne*, Ed. Peter Lang, Berna, 1998.</footnote>
circuitul ştiinţific occidental. Răspunsul oficial al Madridului şi atitudinea elitelor spaniole, inclusiv a lui Ortega y Gasset sunt prezentate în lucrările a patru autori spanioli. Reacţiile Portugaliei, Greciei, Albaniei, Austriei, Lituaniei, Letoniei, Norvegiei, Danemarcei, Elveţiei, Olandei şi Belgiei sunt tratate de istorici din ţările respective. Studiile din volum sunt grupate în cinci secţiuni: I „Intelectuali şi mişcări favorabile ideii europene“ (reunind 4 lucrări), II „Aspecte economice ale proiectelor de Uniune Europeană“ (reunind 4 studii), III „Mediile politice şi opinia publică“ (reunind 5 lucrări), IV „Poziţia unor instituţii internaţionale“ (reunind trei lucrări referitoare la Societatea Naţiunilor, Institutul Internaţional de Agricultură de la Roma şi Internaţionala verde a partidelor ţărăneşti) şi V „Răspunsurile guvernelor la Planul Briand“ (cuprinzând 21 de studii)<fnref n="6" />.

Cartea are meritul de a releva reacţiile la Planul Briand atât ale marilor puteri, cât şi ale ţărilor mici şi mijlocii din Europa Centrală şi de Sud-Est, din sudul şi din nordul continentului, ale mediilor politice şi intelectuale şi ale opiniei publice din aceste ţări.

Până în 1998 istoriografia occidentală a tratat numai atitudinile marilor puteri vest-europene faţă de Planul Briand, ignorând în special ţările Europei de Est. Regimurile comuniste ostile Comunităţilor Europene postbelice nu au permis publicarea în ţările est-europene a unor lucrări ample despre Planul Briand de Uniune Europeană. După revoluţiile din 1989, istoricii din aceste ţări au putut releva tradiţiile reale ale aspiraţiilor de integrare europeană ale popoarelor lor.

Astfel, academicianul Dan Berindei, în studiul menţionat, încadrează răspunsul României la planul francez de Uniune Europeană în liniile directoare ale politicii externe româneşti, care urmărea menţinerea păcii, a independenţei şi integrităţii ţării. Autorul analizează documentul pregătitor elaborat de consilierul de legaţie Barbu Constantinescu, care se pronunţa pentru acceptarea Planului Briand, cu rezerve faţă de Comitetul politic al marilor puteri, faţă de prioritatea politicului şi de imprecizia planului. În opinia lui Dan Berindei, răspunsul oficial al guvernului român (8 iulie 1930) a reprezentat un consimţământ cu rezerve. România cerea o colaborare mai întâi economică, respectarea integrităţii, suveranităţii şi egalităţii statelor, suprimarea Comitetului politic, o procedură graduală de

<footnote n="6">⁶ Ibidem.</footnote>
construcție europeană. Autorul subliniază rolul lui Titulescu, preşedintele Adunării Societății Națiunilor care a dezbătut Planul Briand. Titulescu a pledat pentru Uniunea Europeană la Universitatea Cambridge şi a reprezentat România la Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană, după cum relevă documentele sale diplomatice publicate în volum, pe care se întemeiază Dan Berindei. Valorificând cu măiestrie atât izvoare editate, cât şi documente noi din Arhiva MAE, autorul stabileşte cu precizie anumite aspecte esențiale ale poziției României, pe care o face astfel cunoscută mediilor academice occidentale de astăzi<fnref n="7" />.

În aceleași medii se remarcă teza de doctorat susținută la Sorbona de istoricul francez de origine română Traian Sandu, sub coordonarea profesorului Jacques Bariéty (din comisie făcând parte şi profesorii Vasile Vesa, Jean-Paul Bled, Catherine Durandin). Pe baza tezei sale, Traian Sandu a publicat cartea *Le système de sécurité français en Europe centre-orientale. L’exemple roumain 1919-1939* Paris, L’Harmattan, 1999. El a analizat în cap. IX „Planul Maniu de Confederație danubiană“ și reacția guvernului de la București la Planul Briand sub aspectul politicii de securitate franceze și românești în perioada ianuarie 1929–decembrie 1930. Întemeindu-se pe arhivele diplomatice de la Paris și București, Traian Sandu consideră că Franța a aderat efemer la Planul Maniu (febr.-iunie 1929), iar România a aprobat în principiu Planul Briand în septembrie 1929. România a aderat cu rezerve la Planul Briand în 1930 în ciuda faptului că Franța a abandonat România în fața amenințării sovietice din 1930. Autorul conchide că România a dat un răspuns favorabil la Memorandumul Briand, chiar dacă restaurația carlistă a iscat unele suspiciuni trecătoare în relațiile româno-franceze. În acest context, Traian Sandu se referă și la contractele franco-române prin care Bucureștiul cumpăra de la Paris material de război<fnref n="8" />.

Planul Briand a fost analizat și din perspectiva relațiilor româno-britanice. Istoricul Gheorghe Paşcalău analizează comparativ atitudinile diferite ale României și Angliei față de Planul Briand,

<footnote n="7">⁷ Dan Berindei, „La Roumanie et le Plan Briand“ în Antoine Fleury și Lubor Jilek (ed.), *Le Plan Briand d'Union fédérale* ... p.461-472.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Traian Sandu, *Le système de sécurité français en Europe centre-orientale. L'exemple roumain 1919-1939* Paris, L'Harmattan, 1999, p. 319-360.</footnote>
dedicând acestei probleme un subcapitol în cartea sa *Relații politice româno-engleze* (1929-1933). Paşcalău evidențiază atitudinea pozitivă a guvernului și a presei românești față de proiectul francez, cu sublinierea principiului respectării suveranității și integrității statelor în Uniunea Europeană propusă. Ziarele românești au reflectat și poziția negativă adoptată de guvernul britanic și de presa londoneză care accentuau angajarea Angliei față de propriul imperiu colonial, în detrimentul Europei. Politica Angliei și a statelor revizioniste au cauzat eșecul Planului Briand, apreciază autorul. El remarcă divergențele româno-engleze privind atât proiectul Briand, cât și problema revizuirii tratatelor<fnref n="9" />.

Istoricul Eliza Campus, după o viață dedicată cercetării relațiilor internaționale interbelice și politicii externe a României, ne oferă o valoroasă sinteză privind **Ideea federală în perioada interbelică**. București, Ed. Academiei Române, 1993. Autoarea consideră că ideea federală este o trăsătură caracteristică a istoriei secolului XX, oferind soluții pentru evoluția Uniunii Europene actuale și pentru conviețuirea pașnică între state. Eliza Campus semnalează mai întâi planurile federale concepute de A.C. Popovici și de împăratul Carol de Habsburg, analizează planul francez de Confederație danubiană (1918-1919), planul de Uniune vamală austro-germană (1931) și Planul Tardieu de Confederație danubiană (1932), Planul Briand de Uniune Europeană, Mica Înțelegere și Înțelegerea Balcanică. Planul Briand beneficiază de un capitol consistent, fiind singurul demers pan european, în timp ce toate celelalte sunt proiecte și organizații regionale. Eliza Campus relevă relația dintre conceptia pan europeană a lui R. Coudenhove-Kalergi și Planul Briand, considerat ca „soluție pentru salvgardarea păcii și securității europene“, în fața ascensiunii revizionismului<fnref n="10" />.

Briand a prezentat schița planului său în fața primei conferințe europene (septembrie 1929), apoi a propus Memorandumul francez, la care guvernele europene au trebuit să răspundă. Autoarea descrie cu

<footnote n="9">⁹ Gh. Paşcalău, *Relații politice româno-engleze* 1929-1933, Ed. Didactică și Pedagogică, București, 1995, p. 98-109, subcapit. „Anglia, România și planul Briand de Uniune federală europeană”.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Eliza Campus, *Ideea federală în perioada interbelică*, București, Ed. Academiei Române, 1993, p. 51-82.</footnote>
precizie Memorandumul Briand și trece în revistă răspunsurile guvernelor, urmând grila Raportului oficial francez. Lucrarea pune în evidență atitudinea favorabilă a României și pledoaria pro-europeană a lui Titulescu, în contrast cu revizionismul Germaniei, Italiei, Ungariei și Bulgariei și cu poziția obstrucționistă a Angliei. Eliza Campus consideră că a doua conferință europeană (septembrie 1930) s-a încheiat sub semnul colaborării, prin rezoluția de înființare a Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană. În viziunea sa, Planul Briand, „deși poseda în nucleul său de bază interese de mare putere, a conținut totuși multe idei cu caracter efectiv democratic federal“, idei viabile care pot servi drept model integrării europene actuale. Eliza Campus consideră că și Mica Înțelegere și Înțelegerea Balcanică au avut la bază o concepție federală democratică, definită ca „asocierea, pe baze reale democratice, a unor state suverane, respectând cu stricțețe principiul deplinei egalități în drepturi și respingând, concomitent, orice formă de predominare“. Autoarea distinge foarte clar între generosul Plan Briand și celelalte planuri federative (cel francez de Confederație danubiană din 1919, planul de Uniune vamală austro-germană din 1931 și Planul Tardieu din 1932) care serveau numai interesele marilor puteri și ale marilor trusturi, împotriva unor țări mici ale zonei<fnref n="11" />. Ea susține categoric că revizionismul a fost „principalul factor care a împiedicat înfăptuirea Uniunii Europene“. Totuși, în opinia noastră, cauzalitatea eșecului Planului Briand este mai complexă, după cum demonstrăm în lucrare.

Eliza Campus afirmă de nenumărate ori că Mica Înțelegere și Înțelegerea Balcanică au avut „caracter federal“. Nu putem fi de acord cu aceste afirmații, deoarece se știe că nici una dintre cele două alianțe nu a avut nici guvern federal unic, nici parlament federal unic, nici curte de justiție unică, nici un șef de stat federal, nici armată federală, nici poliție federală, nici constituție federală. Considerăm că Mica Înțelegere și Înțelegerea Balcanică erau doar alianțe politico-militare defensive împotriva revizionismului Ungariei și respectiv Bulgariei, nici măcar nu erau alianțe erga omnes. Ele au constituit organizații internaționale cu caracter inter-guvernamental, care funcționau prin conferințe periodice ale miniștrilor de externe. Considerăm că nici Planul Briand nu avea caracter federal, ci doar confederal,

<footnote n="11">¹¹ *Ibidem*.</footnote>
interguvernamental, propunând crearea unei organizații intergu-
vernamentale<fnref n="12" />, fapt argumentat în capitolul I al elaboratului nostru.

Tematica abordată de Eliza Campus este aprofundată de Gheorghe Sbârnă în lucrarea Românii și proiectele federale europene interbelice, București, 2002, tratând: I.,,Planuri și proiecte federale europene în primul deceniu interbelic”; II. „Românii și Proiectul Briand”; III. „România și Planul Tardieu”; IV. „Conferințele balcanice – un nou model de gândire și acțiune pentru o federație regională europeană”. Gh. Sbârnă dedică un capitol consistent reacțiilor românești la Planul Briand, referindu-se la o serie de articole publicate în presa vremii. Lucrarea se bazează numai pe izvoare editate, nu apelează la documente de arhivă. Este de apreciat, în special, publicarea în acest volum a unui număr de 46 de documente privind proiectele federale europene interbelice, reprezentând în special articole semnate de politicienii și publiciști, apărute în gazetele timpului<fnref n="13" />.

Din perspectiva istoriei relațiilor internaționale, prof. univ. dr. Viorica Moisuc remarcă semnificația Proiectului Briand pentru organizarea păcii și securității generale după primul război mondial. Inițiatorul Pactului Briand-Kellogg a propus o Uniune Europeană care copia instituțiile Societății Națiunilor. Autoarea apreciază că Planul Briand nu s-a bucurat de simpatie, deoarece majoritatea statelor nu voiau să-și știrbească suveranitatea și respingeau ideea copierii Ligii Națiunilor. Factorii care au concurat la eșecul proiectului francez au fost: „interesele foarte diferite ale marilor puteri, paralelismul cu Societatea Națiunilor, aprehensiunile micilor state, foarte atente la orice le-ar fi adus atingere suveranității lor”, conchide istoricul Viorica Moisuc<fnref n="14" />.

În lucrarea **Europa în derivă** (1918-1940). Din istoria relațiilor internaționale (2001), profesorii univ. dr. ieșeni Ioan Ciupercă și

<footnote n="12">¹² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Gheorghe Sbârnă, *Românii și proiectele federale europene interbelice*, Ed. Sylvi, București, 2002.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Viorica Moisuc, *Istoria relațiilor internaționale*, Ed. Fundației România de Mâine, București, 2002, p. 142-143.</footnote>
Emilian Bold remarcă însemnătatea Planului Briand şi caracterul său vizionar, menţionând şi opinia lui Titulescu în această privinţă<fnref n="15" />.

George Ciorănescu abordează Planul Briand din perspectiva istoriei ideii federaliste şi a rolului românilor în această istorie. Personalitate marcantă a exilului românesc, George Ciorănescu (1918-1993) a fost un om politic distins şi un intelectual de o reală valoare. Refugiat în Occident în 1947, el a militat împotriva comunismului la Radio Europa Liberă (unde a deţinut funcţii de răspundere între 1955-1984) şi a avut un rol activ în mişcarea pentru unificare europeană (cofondator al NEI - Mişcarea democrat-creştină pentru integrarea europeană - în 1948, deputat de Viena în Parlamentul European în 1954), membru al Mişcării Federaliste Europene în 1984). Erudit de formaţie enciclopedică, Ciorănescu este autorul a peste 100 de lucrări pe teme istorice, politice, economice, literare etc<fnref n="16" />. Între acestea, remarcabilă este opera sa de tinereţe, **Românii şi ideea federalistă**, reprezentativă pentru concepţia care l-a călăuzit o viaţă. Este teza sa de doctorat în ştiinţe politice, susţinută la Universitatea Cluj în 1946 care, rămasă nepublicată până în 1996, îşi păstrează pe deplin valoarea ştiinţifică şi semnificaţia. Lucrarea are la bază o documentaţie bogată, cuprinzând documente, presă şi opere publicate, dar nu face apel la izvoarele arhivistice.

Elaboratul său are o dublă valoare, fiind atât o analiză pertinentă a proiectelor politice promovate de diferite personalităţi, cât şi o sinteză de anvergură cuprinzând un segment important de istoria ideilor în epocile modernă şi contemporană. George Ciorănescu şi-a concentrat demersul asupra planurilor de organizare a Europei Centrale într-o construcţie de tip federal, problemă acută în perioada imediat postbelică, redevenită temă de reflecţie în epoca post-comunistă. El prezintă succesiunea de planuri federaliste care au pornit din spaţiul românesc sau vizau acest spaţiu, precum şi motivaţiile care le-au generat. O galerie impresionantă de personalităţi apare într-o nouă lumină: primii federalişti - Ignatie Martinovici, Napoleon I, Mihail Sturdza; revoluţionarii munteni care visau o nouă Europă democratică,

<footnote n="15">¹⁵ Emilian Bold, Ioan Ciupercă, *Europa în derivă* (1918-1940). Din istoria relaţiilor internaţionale, Casa Editorială Demiurg, Iaşi, 2001.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ George Ciorănescu, *Românii şi ideea federalistă*, Bucureşti, Ed. Enciclopedică, 1996, 184 p.</footnote>
grupați apoi în jurul lui Mazzini: N. Bălcescu, D. Brătianu, I. Eliade, Gh. Sion; exponenții mișcării naționale din Ardeal, care se opuneau anexării la Ungaria: S. Bărnuțiu, A. Şaguna, A. Iancu, Al. Mocioni, A. C. Popovici, Al. Vaida Voevod. Eruditul autor denunță politica expansionistă a Germaniei în spațiul Mitteleuropei și prezintă interesul Franței în epoca interbelică de a crea o confederație dunăreană care să contracareze tentativele rivalei sale. În acest context, Ciorănescu privește Mica Înțelegere ca o construcție federalistă și analizează reacțiile la Planul Tardieu: poziția favorabilă a PNȚ exprimată de Maniu, Mihalache, Madgearu și atitudinea negativă a guvernului Iorga, opiniile exprimate de personalități maghiare ca Istvan Bethlen, Elemer Hantos etc. Deosebit de semnificativă este și prezentarea impactului proiectului pan european al lui Briand asupra statelor europene, în special a României. Concluzia operei lui Ciorănescu este însă surprinzătoare: el se opune proiectului federalist central-european din 1946, sesizând interesele anti-românești care l-au generat. Dar din perspectiva interesului național, autorul se declară un federalist convins, militând în 1946 pentru o federație balcanică, apoi vreme de decenii - pentru integrarea vest-europeană, afirmând vocația României de a participa la o unificare pan-europeană.

Istoricii Vasile Vesa și Adrian Ivan acordă o atenție aparte
Proiectului Briand în excelenta sinteză Istoria integrării europene,
Presa Universitară Clujeană, Cluj Napoca, 2001. Lucrarea analizează
Planul Briand în cadrul capitolului dedicat istoriei ideii europene, ca
act precursor al integrării europene postbelice. Autorii sunt preocupați
în special de problema raportului dintre suveranitatea națională și
supranaționalitate în cadrul proiectului francez, influențat puternic de
mișcarea pan europeană a contelui Richard Coudenhove-Kalergi. Rod
al mentalității epocii sale, Planul Briand nu putea propune instituții
supranaționale federale. Autorii remarcă impactul și dezbaterea de idei
pe care Planul Briand a generat-o în rândul țărilor europene, favorizând
„mai mult ca niciodată până la el trecerea ideii unificării Europei din
sfera utopiilor filosofico-poetice în planul realizărilor concrete”.<fnref n="17" />

Un alt universitar clujean, Ladislau Gyémánt, în valoroasa lucrare
**Preistoria construcției europene**(1999), dedică un capitol mișcării

<footnote n="17">¹⁷Vasile Vesa și Adrian Ivan, *Istoria integrării europene*, Presa Universitară Clujeană, Cluj Napoca, 2001, p. 33-37.</footnote>
paneuropene și Proiectului Briand. Planul Briand este încadrat în seria de proiecte care, de la Carol cel Mare până la rezistența antifascistă alcătuiesc, în concepția autorului, „preistoria construcției europene“. Istoria construcției europene cuprinde doar epoca postbelică. Aceasta în vreme ce alți autori consideră Planul Briand ca parte a istoriei ideii de Europă unită. Valorificând în special rezultatele istoriografiei germane, Ladislau Gyémánt analizează cu acribie dimensiunile ideologice și diplomatice ale Planului Briand, insistând asupra impactului acestuia în relațiile franco-germane. Răspunsul Germaniei a fost decisiv pentru eșecul planului francez. Atitudinile negative ale Angliei, Italiei, Ungariei, Uniunii Sovietice, ale presei fasciste și revizioniste sunt menționate în lucrare. Nu se amintește poziția României. Autorul remarcă pe bună dreptate că Briand a propus un proiect nu federativ, ci confederativ, pentru a menaja susceptibilitățile naționaliste ale epocii și a căuta un compromis. Planul Briand a reprezentat momentul culminant al politicii de reconciliere franco-germană interbelică, iar după eșecul său ascensiunea forțelor naționaliste totalitare a pregătit calea spre al doilea război mondial, conchide Ladislau Gyémánt<fnref n="18" />.

Cartea profesorului Ovidiu Pecican (de la aceeași Facultate de Studii Europene), Europa, o idee în mers, Cluj Napoca, 1997, este de o factură diferită, eseistică și originală. Lucrarea nu abordează Planul Briand, dar publică un număr de articole semnate de personalități din România interbelică, precum Dimitrie Gusti, I. G. Duca, O. Tăslăuanu și Paul Zarifopol pe tema Uniunii Europene<fnref n="19" />.

Profesorul universitar clujean Marcel Știrban, în lucrarea Politica externă a României în perioada interbelică, apărută în 1993, analizează și publică integral interpelarea lui Iuliu Maniu din aprilie 1934, adresată ministrului de Externe Titulescu. Maniu își promova atunci proiectul de confederație central – sud-est europeană, iar

<footnote n="18">¹⁸ Ladislau Gyémánt, *Preistoria construcției europene*, Ed. Fundației pentru Studii Europene, Cluj Napoca, 1999.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Ovidiu Pecican, *Europa, o idee în mers*, Ed. Fundației pentru Studii Europene, Cluj Napoca, 1997.</footnote>
Titulescu vorbea despre integrarea statelor și spiritualizarea frontierelor<fnref n="20" />.

În monografia sa dedicată lui Iuliu Maniu, istoricul Ioan Scurtu publică aceeași interpelare a liderului PNȚ pe tema Confederației central – sud-est europene<fnref n="21" />.

Într-o altă monografie Iuliu Maniu, semnată de istoricul Apostol Stan, se analizează pe scurt conceptia confederalistă a omului politic ardelean. Apostol Stan menționează și faptul că Ion Mihalache împărtășea această concepție a lui Iuliu Maniu, pe care îl consideră un „european desăvârșit”<fnref n="22" />.

Istoricul Marin Nedelea analizează gândirea politică a lui G.G. Mironescu, menționând discursurile sale în favoarea Planului Briand<fnref n="23" />.

Considerăm că istoriografia românească a remarcat importanța Planului Briand și a receptării sale în România atât din perspectiva istoriei ideii de Europă unită, cât și din perspectiva relațiilor internaționale interbelice.

Lucrările menționate mai sus au deschis drumul pentru o cercetare cuprinzătoare și aprofundată a problemei, care nu s-a realizat până acum. Nu s-a scris o lucrare monografică pe tema **România și Planul Briand de Uniune Europeană (1929-1932)** și nenumărate aspecte ale temei au rămas neabordate sau neelucidate.

Aceasta este rațiunea pentru care propunem o cercetare monografică a acestui important capitol de istorie românească și europeană. Demersul nostru își propune o contribuție documentară și interpretativă la reconstituirea istorică a politicii României față de Planul Briand și la receptarea sa în societatea românească interbelică. Cartea tratează perioada cronologică cuprinsă între septembrie 1929 (data lansării Planului Briand) și septembrie 1932 (data desființării Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană, marcând eșecul proiectului francez). Reliefăm reacția diplomației românești la planul francez, dar și strategia de politică externă a României vizând

<footnote n="20">²⁰ Marcel Știrban, *Politica externă a României în perioada interbelică*, Cluj-Napoca, 1993.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Ioan Scurtu, *Iuliu Maniu*, București, 1994.</footnote>

<footnote n="22">²² Apostol Stan, *Iuliu Maniu. Naționalism și democrație. Biografia unui mare român*, București, Editura Saeculum I. O., 1997, 512 p.</footnote>

<footnote n="23">²³ Marin Nedelea, *Istoria României. Compendiu de curente și personalități politice*, București, Ed. Niculescu, 1994, vol. II, p. 156-166.</footnote>
construirea Uniunii Europene în etape. Analizăm impactul Proiectului de Uniune Europeană în dezbaterea de idei din societatea românească interbelică. Subliniem însemnătatea asumării opțiunii paneuropeniste în 1930 pentru locul și rolul românilor în istoria ideii de Europă unită. Este deci o lucrare de relații internaționale, tratând o problemă de politică externă a României și o teză de istoria ideii de Europă unită.

Elaboratul nostru se întemeiază in principal pe documente din **Arhiva Ministerului Afacerilor Externe**, fondurile Geneva, Convenții, România, Dosare Speciale, documente din **Arhivele Naționale Istorice Centrale**, fondurile Casa Regală, Preşedinţia Consiliului de Miniştri, Ministerul Propagandei Naţionale, Microfilme Franţa, din Arhiva Quai d'Orsay. Nu omitem nici volumele de documente diplomatice publicate (britanice, franceze, germane, italiene), memoriile şi jurnalele. Menţionăm Arhiva Dimitrie Gusti de la Biblioteca Academiei Române şi fondul Saint-Georges de la Biblioteca Naţională a României. Periodicele politice şi culturale româneşti interbelice reprezintă surse de o importanţă aparte.

Arhiva MAE Bucureşti a primit principalele documente emise de Quai d'Orsay pe această temă: „Memorandumul Guvernului francez”, „Cartea Albă” reunind răspunsurile oficiale ale tuturor celorlalte guverne, „raportul guvernului francez” privind aceste răspunsuri. La acestea se adaugă, în acelaşi fond Geneva, documentele oficiale emise de Liga Națiunilor privind dezbaterea Planului Briand în plenul Adunării şi în comisiile sale, inclusiv procesele-verbale ale Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană. Microfilme ale unor documente diplomatice din Arhivele Quai d'Orsay s-au putut consulta la ANIC în fondul Microfilme Franţa. Fotocopii ale altor documente din Arhiva Quai d'Orsay ne-au fost oferite cu generozitate de istoricul Viorica Moisuc. Receptarea Planului Briand în România este, fireşte, vizibilă în special în izvoarele româneşti.

Conceptia istoriei relațiilor internaționale (avansată de Federico Chabod, Pierre Renouvin şi J.B. Duroselle) ne impune să nu ne limităm doar la aspectele diplomatice, ci să studiem şi „forţele profunde” (opinia publică şi grupurile de presiune). Am cercetat dezbaterea Planului Briand atât la nivelul guvernului şi Parlamentului, cât şi al partidelor politice, al elitei politice şi culturale a ţării, al presei literare şi al manualelor şcolare, al presei de mare tiraj. Duroselle demonstrează că pentru perioada anterioară anului 1936 (când au
apărut sondajele de opinie Gallup) singurele mijloace accesibile oriunde în lume pentru a cunoaște opinia publică sunt studierea presei și a alegerilor parlamentare. Studierea presei ne relevă în general cunoașterea opiniei unei elite. Pe de altă parte, ziarele caută să placă cititorilor lor, reproducându-le opiniile. Ziarele pot încerca și să influențeze publicul. Expresie a opiniei publice, presa este și instrument de propagandă. Gazetele pot susține interesele unor grupuri politice și financiare<fnref n="24" />.

Cercetăm, cu mijloacele istoricului, cât de profund a pătruns ideea de Uniune Europeană în societatea românească, până la nivelul manualelor școlare din învățământul elementar și al presei cotidiene de mare tiraj. Avem în vedere și „grupurile de presiune“: partidele politice cu liderii și presa lor, minoritățile naționale, bisericile, unele instituții culturale, organizații nonguvernamentale.

În primul capitol al lucrării analizăm în detaliu geneza și conținutul Proiectului Briand de Uniune Europeană și raportarea sa conceptuală la suveranitatea națională. Abordăm reacțiile diplomatice ale Marilor Puteri care au hotărât soarta Planului Briand și avansăm unele considerații privind cauzele eșecului său.

Capitolul 2 al cărții dezvoltă pe larg poziția diplomatică a României față de Proiectul Briand. Am urmărit atitudinea României de-a lungul celor patru etape ale evoluției Planului Briand: 1) lansarea sa la Liga Națiunilor în septembrie 1929; 2) Memorandumul Briand și răspunsurile guvernelor (mai – august 1930); 3) dezbaterea chestiunii la Liga Națiunilor în septembrie 1930; 4) discutarea problemei în Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană (1930 - 1932).

Capitolul 2 reconstituie atât reacția României față de planul francez de Uniune Europeană cât și inițiativa României de integrare regională și pan europeană în consens cu Proiectul Briand. Mai întâi trebuie studiate concepțiile miniștrilor români care au formulat strategia guvernului României de integrare regională și pan europeană. Investigăm apoi consultările inițiate de România cu aliații săi din regiunea Europei Centrale în vederea adoptării și aplicării acestei strategii. Teza interpretează răspunsul guvernului României la Memorandumul Briand precum și rolul conferinței de la Sinaia în strategia sa activă de integrare economică regională și pan europeană.

<footnote n="24">²⁴ J.B.Duroselle, *L'Europe de 1815 à nos jours*, Paris, 1965, p. 225-260.</footnote>
Reconstituim poziția României fată de Planul Briand la Adunarea Ligii Națiunilor și rolul lui Titulescu. Demonstrăm că politica externă a guvernelor Maniu și Mironescu a fost confirmată și susținută de opțiunea regelui Carol II și a Parlamentului României pentru Uniunea Europeană.

Capitolul 3 al cărții insistă asupra receptării Proiectului Briand în societatea românească și a dezbaterii de idei pe care a generat-o pe tema Uniunii Europene. Pentru aceasta utilizăm publicațiile vremii și manuscrise din „Arhiva Dimitrie Gusti“ de la Biblioteca Academiei Române. Lucrarea acordă o atenție deosebită poziției favorabile a PNL, cel mai de seamă partid de opoziție al momentului, dar cu o vocație guvernamentală dovedită. Întemeindu-ne pe presa vremii și pe documente din Arhiva MAE, analizăm concepțiile lui I.G. Duca, Mircea Djuvara, C. Argetoianu și V.V. Pella, în contextul doctrinei lor neoliberale. Luăm în considerare și orientarea principalului organ de presă al partidului și distingem punctele de convergență și de divergență între poziția liderilor liberali față de Planul Briand și politica guvernului PNȚ.

Se remarcă opțiunea PSD pentru o Europă unită, în concordanță cu orientarea Internaționalei Socialiste. Nu neglijăm nici Partidul Poporului, apelând la ziarele sale „Îndreptarea“ și „Țara Noastră“ și analizând concepția senatorului averescan Octavian Tăslăuanu. Nu puteau lipsi câteva opinii ale extremei drepte românești privind Planul Briand de Uniune Europeană, de menționat fiind cea a lui Nichifor Crainic, mentorul revistei „Gândirea“, doctrinar al ortodoxismului etnicist.

Lucrarea reliefează pozițiile adoptate de minoritățile naționale din România față de ideea de Uniune Europeană, analizând concepția exprimată de liderii Partidului Maghiar și de reprezentantul minorității bulgare din România la Congresul Minorităților de la Geneva. Am cercetat presa maghiară, germană și evreiască din România dar și periodicеле Bisericii Ortodoxe Române și ale Bisericii Române Unite cu Roma (greco-catolică). Remarcăm rolul Institutului Social Român, utilizând publicațiile vremii și „Arhiva Dimitrie Gusti“ de la secția manuscrise a Bibliotecii Academiei Române.

Se evidențiază receptarea ideii de Europă unită în prestigioasele reviste cultural-literare ale țării „Convorbiri literare“, „Viața Românească“ și „Gândirea“ și modul în care mentorii lor și
respectiv else grupări din jurul lor au înţeles să-şi asume sau nu
promovarea acestei idei politice. O însemnătate aparte are presa
cotidiană de mare tiraj, capabilă să aducă Planul Briand la cunoştinţa
unor mase mari de cititori, să imprime ideea de Europă unită în straturi
largi ale societăţii.

În capitolul de concluzii reliefăm semnificaţia faptului istoric că
România şi românii şi-au asumat ideea de Uniune Europeană în
perioada interbelică.
# Cap. 1: PROIECTUL BRIAND
DE UNIUNE EUROPEANĂ ȘI
SUVERANITATEA NAȚIONALĂ

## 1.1. GENEZA PLANULUI BRIAND

Dezbaterea intelectuală asupra ideii de Europă are o istorie de 28 de secole, de la Hesiod până în zilele noastre. Această dezbatere a relevat multitudinea de sensuri atribuite conceptului de Europa: Europa geografică, Europa ca civilizație, Europa unității politice sub diferite forme<fnref n="1" />. Construcția unei Europe unite s-a încercat fie în jurul ideii creștine, sub formă de „Respublica Christiana“, fie prin forța armelor sub forma imperiilor lui Carol cel Mare, Napoleon și Hitler, fie sub forma unității în diversitate prin recunoașterea de către statele suverane a unui „drept public european“, al tratatelor, care să asigure echilibrul european, fie ca Europă unită prin consimțământul reciproc.

Această ultimă ipostază a fost gândită de-a lungul secolelor, în diferite variante, de personalități ilustre, precum Dante, regele Podiebrand al Boemiei, ducele de Sully, abatele de Saint-Pierre, Napoleon I și Napoleon III, Giuseppe Mazzini, Victor Hugo, Ortega y Gasset, R. Coudenhove-Kalergi, Aristide Briand, Jean Monnet și Robert Schuman. O anumită concepție de Europă unită prin consimțământul reciproc devine azi o realitate vie prin integrarea europeană postbelică, ce răspunde unor necesități concrete ale lumii contemporane<fnref n="2" />.

O transpunere în realitate a unei alte concepții de Europă unită prin consimțământul reciproc s-a încercat însă mai întâi în perioada interbelică, prin Proiectul Briand de Uniune Europeană. Personalitate politică de anvergură, premierul francez Aristide Briand a acceptat preşedinţia de onoare a mişcării paneuropene conduse de contele

<footnote n="1">¹ Denis de Rougemont, *Vingt-huit siècles d'Europe*, Paris 1961; Bernard Voyenne, *Histoire de l'idée européenne*, Paris 1964, Vasile Vese și Adrian Ivan, *Istoria integrării europene*, Ed. Presa Universitară Clujeană, Cluj-Napoca, 2001.</footnote>

<footnote n="2">² Jean-Baptiste Duroselle, *L'idée d'Europe dans l'histoire*, Paris 1965, p. 315-331.</footnote>
austriac Richard Coudenhove-Kalergi și a ridicat ideea pan europeană la rang de politică de stat. Proiectul Briand de Uniune Europeană reprezintă momentul în care, pentru prima dată în istorie, ideea de Europă unită prin consimțământul reciproc a fost promovată, din sfera utopiilor intelectuale, în sfera politicii guvernamentale și a relațiilor internaționale. Pentru prima dată în istorie, guvernul unei mai mari puteri a promovat această idee în mod oficial pe scena internațională, cerând tuturor statelor europene să se pronunțe solemn asupra sa și să construiască împreună o Uniune Europeană. Prin aceasta, Proiectul Briand a declanșat cea mai amplă dezbatere de până atunci a ideii de Europă unită în toate țările Europei, la nivelul guvernelor și parlamentelor, al partidelor politice și presei, al elitelor politice și intelectuale, al societății în ansamblul ei<fnref n="3" />. Invitată să devină membru fondator al Uniunii Europene în anul 1930, România a participat din plin la această dezbatere internațională<fnref n="4" />.

Moment de referință în istoria ideii de Europă unită, Proiectul Briand trebuie înțeles însă și ca act politico-diplomatic în istoria relațiilor internaționale interbelice, în contextul realităților concrete ale epocii sale. Sfârșitul Primului Război Mondial a favorizat prăbușirea imperiilor multinaționale, austro-ungar, rusesc, german și otoman, iar pe ruinele lor s-au întemeiat ori s-au întregit statele naționale succesorale. Pe baza principiului naționalităților și a dreptului popoarelor la autodeterminare, Tratatele de Pace de la Paris-Versailles au recunoscut noile granițe. Dar noul sistem internațional era fragil, din cauză că nu era acceptat de statele învinse, nu avea un echilibru european și nu dispunea de o organizație solidă de securitate colectivă care să cuprindă toate marile puteri. Echilibrul european, prăbușit odată cu războiul, nu s-a mai refăcut. Pacea a fost dictată de marile puteri învingătoare, care au impus statelor învinse clauze dure teritoriale, economice și militare. Țările învinse dar și unele țări învingătoare nemulțumite vor acționa pentru revizuirea tratatelor și pentru distrugerea noii arhitecturi geopolitice internaționale. Aceasta a fost politica interbelică a Germaniei, URSS, Japoniei, Italiei, Ungariei și Bulgariei, în timp ce Marea Britanie venea

<footnote n="3">³ *Ibidem*, p. 272-290; Henri Brugmans, *L'idée europeenne, 1920-1970*; Vasile Vese și Adrian Ivan, *op. cit.*, p. 32-37.</footnote>

<footnote n="4">⁴ George Ciorănescu, *Românii și ideea federalistă*, București 1996, Eliza Campus, *Ideea federală în perioada interbelică*, București 1993.</footnote>
în întâmpinarea Germaniei cu o politică conciliatoristă excesivă, care să contracareze influența Franței. Organizație mondială interguverna-
mentală ineficace, subminată de divergențele dintre state, Liga
Națiunilor nu cuprindea mari puteri precum SUA (care au refuzat),
Germania (până în 1926) și URSS (până în 1934) și prin urmare nu
putea să formeze un „concert european", nici să asigure respectarea unui
„drept public european". Disfuncțiile economice grave, cauzate de
Primul Război Mondial și de continuarea politicilor protecționiste
autarhice din timpul războiului și de noile bariere vamale ridicate de-a
lungul noilor granițe, au accentuat tensiunile dintre state<fnref n="5" />.

Interesată de menținerea păcii și a statu-quo-ului versaillez, de
asigurarea propriei securități, Franța a încercat să remedieze această
criză internațională prin politica dusă de ministerul său de Externe din
anii 1925-1932, Aristide Briand.

Cine era Aristide Briand și care a fost politica sa? Care este geneza
proiectului său de Uniune Europeană?

Briand a fost unul dintre cei mai importanți oameni de stat ai
Franței Republicii a III-a, de 11 ori președinte al Consiliului de Miniștri
și de 25 de ori ministru, din care de 18 ori ministru de Externe. Orator
strălucit și conciliator înnăscut, el a fost o figură de primă mărime a
diplomației europene, un adept al reconcilierii franco-germane, și al
securității colective, laureat al „Premiului Nobel pentru Pace",
supranumit „Pelerin al Păcii“.

Născut la 28 martie 1862 la Nantes, într-o familie relativ modestă (tatăl său era patronul unui mic hotel), Aristide Pierre Henri Briand a făcut liceul în localitatea sa natală. Acolo l-a întâlnit ocazional scriitorul Jules Verne, care în cartea sa *Doi ani de vacanță* a evocat portretul tânărului breton („elevul Briant“). Briand a absolvit apoi Facultatea de Drept din Paris (1885), devenind un avocat priceput, obținând succese în apărarea unor lideri sindicali în procese de răsunet. Militant socialist de stânga și ziarist talentat, el a fost ales secretar general al Partidului Socialist Francez la Congresul din octombrie 1900. În contextul Afacerii Dreyfuss, el a acționat pentru unificarea mișcării socialiste și s-a pronunțat împotriva „antidreyfusarzilor“ (forțele de dreapta). Alături de

<footnote n="5">⁵ Henry Kissinger, *Diplomația*, București 1998, p. 196-240; J.B. Duroselle, *op. cit.*, p. 264-273.</footnote>
Jaurés, Millerand şi Viviani, Briand dorea participarea socialiştilor la guvernare.

În 1902, Briand este ales deputat de Loire şi îşi va păstra acest mandat până la moarte (în 1932). Această performanţă constituie o dovadă grăitoare a capacităţii sale de adaptare continuă la cerinţele luptei parlamentare. Briand s-a afirmat în mod strălucit ca raportor al legii separării bisericii de stat (adoptată la 3 aprilie 1905), extrem de importantă pentru societatea franceză a vremii. Cu acest prilej, el şi-a dezvăluit calităţile, care îi vor asigura o prodigioasă carieră politică: abilitatea, supleţea, spiritul conciliator, elocinţa<fnref n="6" />.

În martie1906, Briand devine ministru pentru prima dată. El a primit Ministerul Instrucţiunii Publice şi al Cultelor în guvernul Ferdinand Sarrien, alături de Leon Bourgeois, Raymond Poincaré, Louis Barthou, Georges Clemenceau. Dar Partidul Socialist Francez 1-a exclus imediat pe Briand din rândurile sale, pentru încălcarea disciplinei de partid. Aceasta deoarece, în rezoluţia sa din 7 februarie 1905, Consiliul Naţional al partidului se pronunţase împotriva participării socialiştilor în guvernele burgheze, partidul socialist unificat adoptând principiul luptei de clasă. Briand devine socialist independent (alături de Millerand şi Viviani), apoi se va apropia de moderaţi, fiind adesea membru atât în guverne de stânga, cât şi de dreapta, toate de coalitie.

Briand a rămas ministru şi în guvernul Clemenceau din 1906-1909, susţinut de majoritatea radicală. În iulie 1909, Briand devine pentru prima dată preşedinte al Consiliului de Miniştri, în guvernul său intrând 5 reprezentanţi ai P. Radical, 3 ai P. Progresist şi doi socialişti independenţi: Millerand şi Viviani. Ca ministru şi prim-ministru, Briand a luat măsuri împotriva grevelor muncitoreşti, a militat pentru „ordine şi legalitate“, fiind foarte atacat de foştii săi tovarăşi socialişti.

În februarie 1911, Briand devine vicepreşedinte al Consiliului de Miniştri şi ministru de Justiça în guvernul Raymond Poincaré. El contribuie decisiv la alegerea lui Poincaré (un om de dreapta) ca preşedinte al Republicii Franceze, la 21 ianuarie 1913. Cu acest prilej, Briand ajunge din nou preşedinte al Consiliului de Miniştri, pentru scurt timp (ianuarie-martie 1913). El are o contribuţie majoră la pregătirea ţării pentru război, în special prin promovarea legii care stabilea serviciul

<footnote n="6">⁶ N. Z. Lupu, „Aristide Briand“, în *Diplomaţi iluştri*, Bucureşti, 1983, vol. 4, p. 355-370.</footnote>
militar obligatoriu de trei ani. El dorea să compenseze astfel efectivele potențiale ale armatei germane, întrucât Franța era mai slabă sub aspect demografic<fnref n="7" />.

În anii Primului Război Mondial, Briand s-a afirmat ca unul dintre „comandanții de război“ ai Franței, alături de Poincaré, care a apelat la el. Briand a fost vicepreşedinte al Consiliului de Miniştri şi ministru al Justiției în guvernul de uniune națională condus de Viviani, în perioada august 1914 – octombrie 1915, alături de Millerand, Jules Guesde şi Marcel Sembat. Briand a devenit preşedintele Consiliului de Miniştri şi ministru de Externe în perioada octombrie 1915 – martie 1917. El a condus efortul de război al țării în timpul bătăliei de la Verdun şi a ofensivei de pe Somme, a hotărât deschiderea frontului de la Salonic, a contribuit decisiv la atragerea Italiei şi României în război de partea Antantei. Prin Tratatul din august 1916, Antanta recunoştea legitimitatea aspirațiilor naționale ale României. Briand a pus bazele colaborării militare interaliate, convocând prima şedinţă a Consiliului de Război aliat la Paris la 15 decembrie 1915 şi determinând Italia să participe la război şi împotriva Germaniei (nu doar Austro-Ungariei). El a respins „propunerile de pace“ avansate de cancelarul Germaniei, considerând-le o „capcană grosieră“, motiv pentru care unele ziare l-au acuzat de prelungirea războiului. El a luat măsuri pentru consolidarea frontului economic şi politic intern. Dar Parlamentul a respins proiectul de lege iniţiat de Briand în care se prevedea investirea guvernului cu puteri excepţionale pe durata războiului. Prin urmare, guvernul Briand şi-a dat demisia la 18 martie 1917⁸.

Imaginea ulterioară de „pelerin al păcii“ şi de negociator la Geneva nu trebuie să ne facă să uităm rolul lui Briand în timpul războiului. Briand a fost profund marcat în gândirea şi afectivitatea sa de masacrele şi distrugerile războiului, el fiind responsabil de trimiterea la moarte a sute de mii de tineri. De aceea, ulterior el şi-a asumat rolul de promotor al unei politici care să împiedice repetarea acestor orori ale războiului. Acesta este „adevăratul arierre-plan personal şi psihologic al acţiunii lui Briand din anii ’20 şi al propunerii sale din 1929“ de înfiinţare a Uniunii Europene, după cum subliniază istoricul Jacques Bariéty. Briand însuşi

<footnote n="7">⁷ *Ibidem*, p. 369-374.</footnote>

<footnote n="8">⁸ *Ibidem*, p. 375-379.</footnote>
şi-a mărturisit public această concepţie în faţa Camerei Deputaţilor la 25 februarie 1926, cu ocazia ratificării Acordurilor de la Locarno<fnref n="9" />.

În timpul Conferinţei de Pace din 1919-1920, Briand era îndepărtat de la putere din cauza ostilităţii personale a lui Clemenceau, şeful guvernului. Dar Briand nu a cerut niciodată revizuirea Tratatelor de Pace.

În ianuarie 1921, Briand ajunge din nou preşedinte al Consiliului de Miniştri şi ministru de Externe, susţinut de Blocul Naţional (de dreapta) care avea majoritate parlamentară şi care susţinea executarea Tratatului de la Versailles. În aprilie-mai 1921 Briand este un partizan al aplicării stricte a Tratatului de la Versailles, ameninţând Germania că trupele franceze vor ocupa bazinul Ruhr.

În noiembrie 1921, Briand prezidează delegaţia franceză la Conferinţa de la Washington care reunea puterile aliate şi asociate pentru a stabili proporţiile între flotele lor. Acolo Briand a descoperit forţa Americii (ca primă putere mondială) şi a Japoniei, în plină ascensiune, pe lângă deja cunoscuta putere a Rusiei bolşevenice. El a înţeles slăbi-ciunea Franţei şi nocivitatea disputelor între ţările europene în faţa provocărilor majore ale secolului XX. El a devenit conştient de dimensiunile planetare ale vieţii internaţionale şi de pierderea puterii ţărilor europene. Este un moment decisiv în evoluţia gândirii politice a lui Briand, subliniază Bariéty. În ianuarie 1922, la Conferinţa de la Cannes, Briand i-a spus unui colaborator că Franţa se află între două puteri formidabile, SUA şi Rusia, astfel încât era indispensabilă crearea „Statelor Unite ale Europei”<fnref n="10" />.

La Cannes s-a discutat reconstrucţia economică a Europei şi problema securităţii. Briand punea pe primul plan problema securităţii Franţei. El a ajuns la un acord cu Lloyd George privind încheierea unui tratat de garanţie, prin care, în caz de atac neprovocat al Germaniei asupra Franţei, Marea Britanie trebuia să vină în ajutorul Franţei cu forţele sale terestre, navale şi aeriene. În sistem trebuia să intre şi Germania. Dar Poincaré şi preşedintele Millerand, l-au acuzat pe Briand că acest pact „vasalizează“ Franţa, transformând-o într-o „naţiune

<footnote n="9">⁹ J. Bariéty, „Aristide Briand: les raisons d’un oubli“ în *Le Plan Briand*..., p. 6</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ *Ibidem*, p. 6-7.</footnote>
protejată“. În consecință, guvernul Briand a demisionat la 22 ianuarie 1922¹¹.

Vreme de trei ani (1922-1924), Briand nu a mai ocupat funcții ministeriale, fiind doar deputat. Guvernul Poncaré a recurs la ocuparea Ruhrului în ianuarie 1923, încercând să oblige Germania la plata reparațiilor. Eșecul acțiunii a cauzat înfrângerea guvernului în alegerile din mai 1924, câștigate de Cartelul Stângii, iar la 11 iunie 1924 preşedintele Millerand şi-a dat demisia, fiind acuzat în Parlament că şi-a încălcat statutul de arbitru, sprijinind partidele de dreapta. Briand a avut un rol în înlăturarea lui Poincaré şi Millerand. El a susţinut Cartelul Stângii în alegeri, dar nu a intrat în guvernul Edouard Herriot. În toamna lui 1924, el a acceptat să reprezinte guvernul Herriot la Liga Națiunilor, unde a susţinut Protocolul de la Geneva pentru reglementarea paşnică a diferendelor internaționale, câştigându-şi o reputaţie mondială. Protocolul nu a putut fi aplicat, din cauza Marii Britanii<fnref n="12" />.

Briand a revenit în guvern ca ministru de Externe în aprilie 1925, în cabinetul Painlevé. El îşi va păstra această funcţie de şef al diplomaţiei franceze în toată perioada aprilie 1925 – ianuarie 1932, vreme de 7 ani, în toate guvernele, asigurând continuitatea politicii externe a Franţei. Prestigiul deosebit câştigat prin succesele politicii sale externe, dar şi abilitatea sa în jocurile politice interne i-au asigurat longevitatea în funcţie. Politician pragmatic şi oportunist, Briand a fost prim-ministru în guvernarea de dreapta a Blocului Naţional (în ianuarie 1921-ianuarie 1922), apoi prim-ministru în guvernarea Cartelului Stângii (în 1925 şi 1926), apoi prim-ministru în guvernarea de dreapta a moderaţiilor (în iulie – noiembrie 1929). El a fost ministru de Externe atât în guvernele Cartelului Stângii, în 1925-1926, şi în guvernul de uniune naţională din 1926-1928 condus de Poincaré, cât şi în guvernele de dreapta ale moderaţiilor, conduse de Poincaré în 1928-1929, de Tardieu (3 noiembrie 1929 – 17 februarie 1930, 2 martie – 4 decembrie 1930) şi Laval (27 ianuarie 1931 – 16 februarie 1932). La alegerile prezidenţiale din mai 1931, Briand a fost susţinut de forţele democratice de stânga, dar a fost înfrânt de grupările de dreapta, care au asigurat victoria lui Paul Doumer. Însă el a rămas ministru de Externe în guvernele de dreapta, deşi ar fi

<footnote n="11">¹¹ N. Z. Lupu, *op. cit.*, p. 391-392.</footnote>

<footnote n="12">¹² *Ibidem*, p. 394.</footnote>
putut trece în opoziție pentru a deveni lider al Cartelului Stângii<fnref n="13" />. În tipologia lui Duroselle, Briand este considerat un exemplu de om de stat oportunist (nu doctrinar), conciliator (nu luptător), imaginativ (nu rigid)<fnref n="14" />. Kissinger consideră că Briand făcea „Realpolitik în cheie reticentă“ când a promovat reconcilierea franco-germană. Realist, Briand a înțeles că Franța nu putea să-și asigure securitatea singură, prin forțe proprii, ci avea nevoie de un sistem internațional de garanții, de o securitate colectivă<fnref n="15" />.

Ca şef al diplomației franceze, Briand a acceptat „pactul renan“ propus de ministrul de Externe german Stresemann, lansându-se în negocierile care au dus la încheierea Acordurilor de la Locarno din octombrie 1925. Briand dorea asigurarea securității Franței dar și a Poloniei și Cehoslovaciei și a păcii în Europa, extinderea garanțiilor și asupra granițelor Germaniei cu Polonia și cu Cehoslovacia, atragerea Germaniei de partea puterilor occidentale, renunțarea la apropierea germano-rusă. El nu și-a atins obiectivele din cauza refuzului Germaniei și Angliei. Pactul de garanție renan a fost semnat de Germania, Franța, Belgia, Marea Britanie și Italia. Garanții pactului erau Marea Britanie și Italia. Prin acest pact părțile își garantau statu-quo-ul teritorial la frontierele dintre Germania și Franța, Germania și Belgia și se obligau să nu întreprindă invazii una împotriva celeilalte. Germania se angaja să respecte prevederile Tratatului de la Versailles privind zona demilitarizată a Rinului. Granițele de răsărit ale Germaniei cu Polonia și cu Cehoslovacia nu erau garantate, Berlinul încheind cu cele două țări doar tratate de arbitraj. Franța a încheiat cu Polonia și cu Cehoslovacia tratate de garanție, prin care se obliga să le acorde ajutor militar în caz de agresiune, dacă Societatea Națiunilor nu va lua măsuri colective împotriva agresorului. Germania intra în Consiliul Ligii Națiunilor, cu statut de mare putere, dar nu se obliga să participe la acțiuni de securitate colectivă (împotriva Rusiei în special).

Acordurile de la Locarno au servit interesele Germaniei, care era garantată împotriva unui atac armat francez și persevera în politica sa

<footnote n="13">¹³ Jean-Paul Brunet și Michel Launay, *D'une guerre à l'autre, 1914-1945*, 4 e edition, Paris, Hachette, 1974, p. 113; Pierre Milza și Serge Berstein, *Istoria secolului XX*, Ed. All, București, 1998, p. 151-162.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ J.B.Duroselle, *L'Europe de 1815 à nos jours*, Paris, 1962, p. 249.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ H.Kissinger, *Diplomația*, București, 1998, p. 200.</footnote>
revizionistă, pretinzând teritorii de la Polonia și Cehoslovacia. Stresemann a continuat politica de apropiere față de URSS, cu care a încheiat un nou tratat la Berlin în 1926 în prelungirea celui de la Rapallo din 1922, a stăruit să se revizuiască cifra reparațiilor etc. Franța și-a retras treptat trupele din zona Ruhrului<fnref n="16" />.

Dialogul Briand – Stresemann și spiritul de la Locarno au adus o destindere în relațiile internaționale, sporind speranțele de menținere a păcii. Anii 1926-1929 sunt considerați „era Briand-Stresemann“. La 10 decembrie 1926, Briand, Stresemann, Austen Chamberlain și Dawes au primit Premiul Nobel pentru Pace<fnref n="17" />.

În preajma Acordului de la Locarno, Briand utiliza un vocabular foarte „european“. La 26 octombrie 1925 la Locarno, el vorbește despre „o Europă împlinindu-și destinul și rămânând fidelă trecutului său de civilizație și de noblețe“. La 30 noiembrie 1925, la Londra, el afirmă că „Aici noi nu suntem decât europeni. Documentele pe care le vom semna trebuie să înnoiască Europa“. La 19 decembrie 1925, în fața Comisiei Afacerilor Externe a Camerei Deputaților din Paris, el declară că la Locarno „am simțit că dacă nu s-ar înfățișa lucrurile din punct de vedere european, ar fi dificil să ajungem la un rezultat“. La 26 februarie 1926, în fața Camerei Deputaților, cu prilejul ratificării Acordului, Briand a declarat că la Locarno miniștrii francezi și germani „au vorbit limba europeană“. La 23 februarie 1926, în fața Comisiei Afacerilor Externe a Camerei Deputaților, el proclama: „Va veni un moment când Europa nu va rămânea în starea de dezbinare în care este acum. Ea va fi, ca America, un stat federal. Altfel, ea va merge spre catastrofa socială. Va trebui să se găsească o formulă de Uniune federală a Europei ca în America. Franța trebuie să se îndrepte spre un astfel de viitor“<fnref n="18" />.

Este evident că în 1925-1926, Briand se gândea deja la crearea unei Uniuni Europene ca o prelungire a politicii locarniene. Bariéty demonstrează filiația existentă între Locarno și Proiectul Briand de Uniune Europeană. În 1929-1930, Briand a promovat planul său de Uniune Europeană pentru a completa Acordurile de la Locarno și a da un suflu nou spiritului locarnian.

<footnote n="16">¹⁶ V. Moisuc, *Premisele izolării politice a României*, București, 1991, p. 183-219.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ N. Z. Lupu, *op. cit.*, p. 402.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ J. Bariéty, *op. cit.*, p. 8.</footnote>
La Congresul de la Viena din octombrie 1926, Briand a acceptat să fie preşedinte de onoare al Uniunii Paneuropene a lui Coudenhove-Kalergi. Mişcările europeiste şi pacifiste s-au dezvoltat în atmosfera spiritului locarnian şi al apogeului securităţii colective, în anii 1926-1929.

În anii 1926-1928, Briand a întreprins paşi concreţi în direcţia organizării Europei: primirea Germaniei în Liga Naţiunilor, încheierea Înţelegerii internaţionale a oţelului între Franţa, Germania, Belgia, Luxemburg şi Saar (un fel de precursoare a CECA), semnarea Tratatului comercial franco-german, retragerea trupelor franceze din Germania<fnref n="19" />.

În 1927, Briand a iniţiat ceea ce avea să devină Pactul Briand-Kellogg de renunţare la război, semnat la 27 august 1928 la Paris. Prin intermediul Pactului Briand-Kellog, Briand încercase să angajeze SUA în Europa, alături de Franţa, pentru a atenua faptul că SUA nu a ratificat Tratele de Pace de la Paris-Versailles şi nu participa la lucrările Ligii Naţiunilor. Dar SUA a refuzat orice angajament şi a dat Pactului Briand-Kellogg un caracter multilateral şi ineficient. Briand dorise un pact bilateral eficient şi a fost dezamăgit. Consecinţa deceptiei lui Briand faţă de refuzul american a fost propunerea sa de Uniune Europeană din septembrie 1929. Din cauză că nu putea conta pe SUA pentru a-şi asigura securitatea, Franţa a încercat să creeze un sistem în Europa. La problema securităţii se adăuga problema financiară. SUA cerea rambursarea până la ultimul cent a banilor împrumutaţi de Franţa în timpul Primului Război Mondial. SUA supunea Franţa la o presiune foarte dură. În consecinţă, Franţa cerea ferm Germaniei să-şi plătească reparaţiile de război. Franţa a plătit Americii cea mai mare parte din banii primiți de la Germania. Pe de altă parte, SUA împrumuta Germaniei sume mari începând din 1924. De aceea Briand a căutat să instituie o solidaritate financiară europeană în faţa SUA. Solidaritatea europeană era necesară şi din cauză că exportatorii europeni se loveau de taxele vamale americane foarte mari. Prin urmare, Briand a gândit crearea unei comunităţi europene de interese economice, un front european cu ajutorul căruia să apere interesele Franţei.

Briand i-a cerut lui Stresemann sprijinul pentru planul său de Uniune Europeană, la 11 iunie 1929, în timpul sesiunii de la Madrid a Consiliului Ligii Naţiunilor. Replica lui Stresemann a fost că el accepta

<footnote n="19">¹⁹ *Ibidem*, p. 9.</footnote>
tot ce putea îmbunătăți relațiile franco-germane, dar refuza tot ce ar putea să aibă un ascuțiș antiamerican. Germania era legată financiar de America.

Prin urmare, Briand și-a schimbat tactica. El va avea grijă mereu să nu menționeze America și să precizeze că UE nu va fi îndreptată împotriva nici unei țări. El considera că circumstanțele politice și psihologice erau favorabile ideii de UE în 1929, deoarece la Conferința de la Haga din august 1929 s-a acceptat Planul Young, iar Briand a promis evacuarea totală a Rhenaniei pentru anul 1930, prin dialogul Briand-Stresemann se putea continua politica locarniană în sensul construcției paneuropene. În iulie 1929, Briand a devenit președinte al Consiliului de Miniștri pentru a unsprezecea (și ultima oară), păstrându-și totodată și Ministerul de Externe. Cu ocazia investirii guvernului său, la 31 iulie 1929 în Camera Deputaților, Briand a răspuns unei interpelări, spunând că el se gândea la proiectul de Uniune Europeană de patru ani și că pune accentul pe aspectul politic: o organizație în care guvernele europene trebuie să adopte în comun soluții la problemele care apar. Economicul va fi abordat ulterior. Ideea a fost primită cu aplauze de către deputați<fnref n="20" />.

La 1 septembrie 1929, în trenul spre Geneva, Briand le-a mărturisit apropiaților săi, Alexis Léger, René Massigli, Bertrand de Jouvenel, Geneviève Tabouis, intenția sa de a lansa proiectul de „Statele Unite ale Europei“ la Liga Națiunilor. Într-o democrație trebuie alimentată mereu imaginația oamenilor. Liga Națiunilor, care stagnează, trebuie relansată. Când Franța își abandonează pozițiile militare, ea trebuie să-și asigure poziții morale. Léger și Massigli și-au exprimat rezervele, dar nu au putut schimba decizia lui Briand<fnref n="21" />.

În calitate de prim-ministru al Franței, Aristide Briand și-a lansat proiectul de Uniune Europeană mai întâi la **Adunarea Generală a Ligii Națiunilor, la 5 septembrie 1929**. În discursul său politico-diplomatic oficial, Briand a mărturisit că s-a implicat activ în mișcarea pan Europeană a contelui Richard Coudenhove-Kalergi, iar acum își asuma promovarea ideii pan europene la nivel guvernamental. El propunea guvernelor să creeze, între statele naționale suverane ale

<footnote n="20">²⁰ *Ibidem*, p. 10-12.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Geneviève Tabouis, *Vingt ans de suspense diplomatique*, Paris, Albin Michel, 1958, p. 61, citată și de J. Bariéty, *op. cit.*, p. 13.</footnote>
Europei, „un fel de legătură federală“, dar „fără a atinge suveranitatea nici unei națiuni”²²². Această asociație de state trebuia să se înfăptuiască mai întâi în domeniul economic, să nu schimbe cu nimic apartenența statelor la Societatea Națiunilor, și să nu creeze un antagonism între Europa și alte continente. Adunarea Generală a Ligii Națiunilor a aprobat în principiu Proiectul Briand și a hotărât procedura de urmat: guvernul Franței va trimite celorlalte guverne europene membre ale Societății Națiunilor un memorandum, guvernele vor elabora răspunsuri la memorandumul francez, apoi următoarea Adunare Generală a Ligii Națiunilor (din septembrie 1930) va dezbate toată problematica. România, prin ministrul său de Externe, G. G. Mironescu, și-a declarat imediat sprijinul pentru toate ideile promovate în Proiectul Briand, ca și pentru procedura adoptată<fnref n="23" />. Proiectul Briand a fost prezentat și în cadrul unei prime Conferințe (reuniuni) europene, reunind doar cele 27 de state europene membre ale Ligii Națiunilor<fnref n="24" />.

Conform procedurii stabilite, la 17 mai 1930, Franța a remis oficial celorlalte 26 de state europene membre ale Ligii Națiunilor, „Memorandumul guvernului francez asupra organizării unui regim de Uniune federală europeană“, care dezvolta ideile Proiectului Briand<fnref n="25" />. Memorandumul Briand a fost redactat în fapt de către Alexis Léger, directorul de cabinet diplomatic al ministrului Briand în anii 1925-1932. Léger va fi apoi secretar general la Quai d'Orsay (1933-1940), și se va stabili definitiv în SUA începând din 1941. El este cunoscut și pentru opera sa poetică sub pseudonimul Saint-John Perse, laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 1960²⁶. Memorandumul Briand purta data de 1 mai 1930, dar a fost remis oficial celor 26 de guverne la 17 mai 1930. Memorandum Briand aborda în introducere patru „probleme de principiu“, susținând mai întâi „necesitatea unei

<footnote n="22">²² J. B. Duroselle, *L'idée d'Europe dans l'histoire*, Paris, 1965, p. 276.</footnote>

<footnote n="23">²³ George, G. Mironescu, *Cuvântări*, București, 1930, vol. I, p. 228-236.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Eliza Campus, *Ideea federală în perioada interbelică*, București, 1993, p. 59-60.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ *Arhiva Ministerului Afacerilor Externe, Fond Geneva*, vol. 167, f. 1. *Documents relatifs à l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne, Memorandum du gouvernement français sur l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne.*</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Jean-Paul Brunet et Michel Launay, *D'une guerre à l'autre 1914-1945*, 4e edition, Paris, Hachette, 1974, p. 143; Vasile Vesa și Adrian Ivan, *op. cit.*, p. 35.</footnote>
coordonări în Europa“ și apoi trei rezerve precise în care promova „integrarea cooperării europene în activitatea generală a Societății Națiunilor“, „poziția cu privire la statele europene sau care nu făceau parte din Societatea Națiunilor“, „respectarea independenței și suveranității statelor“. Memorandul Briand adresa apoi guvernelor europene un chestionar cuprinzând patru „probleme particulare“: 1) „necesitatea unui pact de ordin general“, 2) „necesitatea unui mecanism“ instituțional, 3) „necesitatea unor directive generale“ privind integrarea politico-economică, 4) „probleme de aplicare“. Un capitol de „concluzii“ încheia structura documentului<fnref n="27" />.

<footnote n="27">²⁷ AMAE, fond Geneva, vol. 167, f.1, *Documents relatifs à l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne Rapport sur les résultats de l'enquete instituée au sujet de l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne*.</footnote>
## 1.2. PROIECTUL BRIAND DE UNIUNE FEDERALĂ EUROPEANĂ (ANALIZĂ CONCEPTUALĂ)

Problema fundamentală pe care o pune Proiectul Briand este aceea a raportului dintre Uniunea Europeană propusă și suveranitatea națională a statelor. Studiul nostru își propune analiza conceptuală a acestui document.

Scopul Proiectului Briand era crearea unei organizații pentru securitate și cooperare în Europa, pentru menținerea păcii și asigurarea dezvoltării economice. Briand chema statele naționale suverane europene să se integreze într-o Uniune Europeană care avea a scop „securitatea și bunăstarea popoarelor”<fnref n="28" />. Desigur, el a urmărit interesul național al Franței, de asigurare a securității, prestigiului și influenței internaționale a acestei mari puteri, dar nicidecum o hegemonie franceză asupra Europei.

În plan spațial, Briand preconiza extinderea Uniunii Europene la nivel pan european, cuprinzând cele 27 de state europene membre ale Societății Națiunilor. România trebuia deci să fie membru fondator al Uniunii Europene în 1930. Rămâneau în afara Uniunii Europene statele europene nemembre ale Ligii Națiunilor, URSS și Turcia, precum și cele neeuropene membre ale Ligii Națiunilor<fnref n="29" />. Credem că Briand a preluat ideea lui R. Coudenhove-Kalergi, care preconizase pentru „Pan-Europa” aceeași extindere spațială (incluzând și el România). Deosebirea era că R. Coudenhove-Kalergi excludea Anglia din Pan-Europa (din cauza Imperiului Britanic mondial), în vreme ce Briand o invita insistent să adere la Uniunea Europeană<fnref n="30" />. Dar concepția Angliei privind propria suveranitate națională și propriul imperiu mondial va crea mari dificultăți atât Proiectului Briand cât și integrării vest-europene postbelice<fnref n="31" />. Dacă R. Coudenhove-Kalergi concepea o „mică Europă” (fără Rusia și Anglia), Briand preconiza „marea Europă” (fără Rusia, dar

<footnote n="28">²⁸ *Ibidem, Documents relatifs à l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne, Memorandum du gouvernement français sur l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne.*</footnote>

<footnote n="29">²⁹ J. B. Duroselle, *L'idee d'Europe dans l'histoire*, Paris, 1965.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Richard Coudenhove-Kalergi, *Pan-Europa*, Târgu Mureș, p. 39-48.</footnote>

<footnote n="31">³¹ André Miroir, „Winston Churchill et la Construction européenne (1930-1955)”, în *Pensée et construction européennes*, Bruxelles, 1990, p. 163-172.</footnote>
cu Anglia)<fnref n="32" />. Ambele proiecte integrau Europa de Est (inclusiv România) în Uniunea Europeană, spre deosebire de Uniunea Europeană postbelică, ce se restrânge doar la Europa Occidentală.

Sub aspect **conceptual**, Briand descria Uniunea Europeană preconizată prin următoarele concepte-cheie: „Uniunea Europeană“, „Uniunea Federală Europeană“, „Uniunea politică“, „Uniunea economică“, „Comunitatea Europeană“, „Piața Comună“, „un fel de legătură federală“, „federație“, „organizație federativă a Europei“, „Uniunea morală europeană“, „Asociația europeană“, „comunitatea popoarelor europene“, „cooperarea politică europeană“, „cooperarea economică europeană“, „o primă legătură de solidaritate între guvernele Europei“<fnref n="33" />. Aceste concepte sugerează posibilitatea unei integrări între state în grade foarte diferite de la o simplă „cooperare“ și „solidaritate“ până la crearea unui suprastat „federal“. **Conceptul de bază utilizat este cel „federal“**, preluat din limbajul paneuropenist federalist al lui R. Coudenhove-Kalergi. Briand evită să utilizeze alte concepte, mai radicale, ale lui R. Coudenhove-Kalergi, precum „Statele Unite ale Europei“ sau „Pan-Europa“, care ar fi putut produce temeri mai mari în privința limitării suveranității naționale<fnref n="34" />. Însă, prin analogie, Proiectul Briand a fost perceput în epocă drept un proiect de înfăptuire a „Statelor Unite ale Europei“. În timp ce R. Coudenhove-Kalergi vorbea despre limitarea suveranității naționale și suprastat, Briand asociază întotdeauna conceptul „federal“ cu cel de „suveranitate națională absolută“. Conceptele de „Uniune Europeană“, „Comunitate Europeană“, „Piața Comună“, libera circulație a persoanelor, mărfurilor, serviciilor și capitalurilor, „uniune politică“, „uniune economică“, problema priorității politicului sau economicului - toate au fost lansate de Proiectul Briand în 1930 și au fost prelate în limbajul comunitar postbelic, acoperind astăzi realități instituționale<fnref n="35" />.

Sub aspect **structural**, Briand concepea „Uniunea Federală Europeană“ ca o organizație de **cooperare politică și economică**

<footnote n="32">³² R. Coudenhove-Kalergi, *op. cit.*, p. 39-48.</footnote>

<footnote n="33">³³ *Arhiva Ministerului Afacerilor Externe* (în continuare AMAE), *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1. *Documents relatifs à l'organisation d' un régime d'Union fédérale européenne, Memorandum du gouvernement français sur l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne* (în continuare MGF).</footnote>

<footnote n="34">³⁴ R. Coudenhove-Kalergi, *op. cit.*, p. 61-72.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ D. M. Harrison, *op. cit.*, p. 39-49.</footnote>
paneuropeană. „Uniunea Federală Europeană“ era proiectată în conformitate cu trei „directive esențiale“, privind 1) „subordonarea generală a problemei economice față de problema politică“, 2) „concepția cooperării politice europene“ și 3) „concepția cooperării economice europene“<fnref n="36" />.

În 1929-1930, Briand s-a confruntat cu dilema optiunii pentru integrarea europeană prioritar-economică sau prioritar-politică, problemă pe care și-o vor pune și inițiatorii integrării postbelice. Dacă în septembrie 1929 Briand a promovat ideea integrării prioritar-economice, în Memorandul din 1 mai 1930 el susținea concepția contrară, pronunțându-se pentru integrarea prioritar-politică. El afirma că „pe plan politic ar trebui desfășurat mai întâi efortul care tinde să dea Europei structura sa organică“. Briand explica această ultimă opțiune, declarând că înfăptuirea „uniunii economice“ europene era posibilă numai după garantarea securității statelor naționale, iar această securitate era legată de structurarea mai întâi a „uniunii politice“ europene. Tot pe plan politic trebuiau elaborate politica economică și politica vamală a statelor suverane pentru înfăptuirea „uniunii economice“ europene. Briand avertiza că, dacă se acordă întâietate integrării economice, apare riscul ca națiunile mici să fie supuse dominației economice și apoi politice a marilor puteri industriale <fnref n="37" />. (Ca stat mic, slab dezvoltat economic, România era direct interesată să evite acest risc și să-și apere suveranitatea națională în plan economic și politic)<fnref n="38" />.

Briand aprecia că numai după crearea unor garanții politice de securitate, în cadrul „uniunii politice“ europene, statele naționale puteau fi dispuse să accepte „sacrificii economice pentru colectivitate“ prin renunțarea la protecționismele economice naționale și prin liberalizarea politicilor lor vamale, condiții impuse de înfăptuirea „uniunii economice“<fnref n="39" />.

Briand a ajuns la această concluzie în urma eșecului „Conferinței pentru o acțiune economică concertată“ de la Geneva din martie 1930, unde a observat că statele au refuzat să renunțe la protecționismul lor

<footnote n="36">³⁶ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Dimitrie Gusti, „Problema federației statelor europene“, în *Arhiva pentru Știința și Reforma Socială*, an IX, nr. 1-3, 1930, p. 19.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>
vamal în climatul de tensiuni politice din perioada crizei economice din 1929-1933. În acest context, el și-a dat seama că și proiectul său de integrare prioritar-economică (din septembrie 1929) risca să eșueze în același fel, motiv pentru care a renunțat la acesta, iar în mai 1930 a considerat necesar mai întâi o înțelegere politică<fnref n="40" />.

Memorandul Briand promova, ca „directivă esențială“, „concepția cooperării politice europene“, care trebuie să urmărească acest scop esențial: „o federație fondată pe ideea uniunii și nu a unității, adică destul de suplă pentru a respecta independența și suveranitatea națională a fiecărui stat“<fnref n="41" />. De altfel, Briand sublinia cu deosebită insistență principiul că „în nici un caz și în nici un grad, instituirea legăturii federale nu va afecta cu nimic nici unul dintre drepturile suverane ale statelor membre“ ale Uniunii Federale Europene. Uniunea Federală Europeană trebuia construită pe temeiul „suveranității absolute și a deplinei independențe politice“ a statelor naționale componente. Fiind plasată sub controlul Societății Națiunilor, Uniunea Federală Europeană trebuia să respecte cele două principii ale acesteia, privind „suveranitatea statelor și egalitatea lor în drepturi“. Briand susținea că, în acest fel, era imposibilă orice tendință de dominație politică a vreunei mari puteri asupra Uniunii Federale Europene. El concepea Uniunea Federală Europeană ca „deplin compatibilă cu respectul tradițiilor proprii ale fiecărui popor“, asigurând afirmarea diversității specificului național într-o operă de colaborare internațională<fnref n="42" />.

„Federația“ trebuia să asigure solidaritatea colectivă a statelor pentru reglementarea problemelor politice care interesau soarta „comunității europene“ sau a fiecărui stat component. Efectul concret al instituirii „uniunii politice“ europene era crearea unui **sistem de securitate colectivă** care să garanteze suveranitatea și integritatea statelor naționale în frontierele stabilite în 1918. Astfel, „concepția cooperării politice europene“ trebuia să determine **extinderea sistemului de securitate locarnian la nivel pan european**. Briand preconiza, în cadrul Uniunii Federale Europene, „dezvoltarea generală

<footnote n="40">⁴⁰ Maurice Pernot, „Federația europeană“, în *Dreptatea*, an IV, nr 872, 5 septembrie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>

<footnote n="42">⁴² *Ibidem*, p. 53.</footnote>
pentru Europa a sistemului de arbitraj și de securitate și extinderea progresivă la întreaga comunitate europeană, a politicii de garanții internaționale inaugurată la Locarno, până la integrarea acordurilor sau seriilor de acorduri particulare, într-un sistem mai general"<fnref n="43" />.

Concepția lui Briand a fost evident inspirată de cea a lui R. Coudenhove-Kalergi, care în 1923 preconiza de asemenea o integrare mai întâi politică și apoi economică. R. Coudenhove-Kalergi propunea crearea unei federații a statelor europene mai întâi în plan politic prin structurarea unui sistem de garanții și arbitraj pan european care să asigure intangibilitatea frontierelor stabilite la Versailles, urmând apoi integrarea economică printr-o uniune vamală. În același timp, Briand, fiind arhitect al sistemului de securitate locarnian (din 1925), dorea să-și extindă propria operă la nivel pan european. (Această idee interesa în mod direct România, care urmărise un astfel de obiectiv după 1925. Totuși, Răspunsul guvernului Maniu nu menționa expres acest fapt). Teoreticianul R. Coudenhove-Kalergi avea însă un proiect mai radical: el voia să facă din Pan-Europa o „federație" sau un stat federal, fondat pe ideea unității statale, nu a uniunii de state, să limiteze suveranitatea națională, să creeze „Statele Unite ale Europei", după modelul Statelor Unite ale Americii, cu o constituție federală care să instituie un parlament federal bicameral în care să fie reprezentate atât statele, cât și cetățenii (de fapt o instituție supranațională)<fnref n="44" />. Comparativ, omul politic Briand era mai realist, mai prudent, dornic de rezultate practice imediate, de aceea promova un proiect mai moderat: o confederație de fapt (numită de el tot federație, în mod exagerat), fondată pe ideea uniunii de state, nu a unității statale (deci nu un stat federal sau federație), cu menținerea suveranității naționale, întemeiată pe un tratat internațional (nu pe o constituție federală), cu instituții interguvernamentale (nu supranaționale sau federale)<fnref n="45" />.

În tipologia propusă de Altiero Spinelli, Proiectul Briand se încadrează în modelul confederalist al ideii de Uniune Europeană. Proiectul Briand pornea de la experiența politică fundamentală a statului național suveran, care considera, în propriul său interes, necesară crearea unei organizații pentru garantarea păcii și securității în Europa. Pentru

<footnote n="43">⁴³ *Ibidem*, p. 56.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ R. Coudenhove-Kalergi, *op. cit.*, p. 134-135.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>
Briand, Uniunea Europeană trebuia să fie o confederație, o ligă de state, o Societate a Națiunilor în mic, în care fiecare stat își conservă suveranitatea națională și în care toate, în anumite domenii, se angajează de o manieră permanentă să practice aceeași politică. Decizia politică în Uniunea Europeană trebuia luată de o conferință a reprezentanților guvernelor naționale - Conferința Europeană (interguvernamentală). Modelul confederalist nu prezintă o inovație prea mare, căci nu necesită decât să se dea un cadru formal raporturilor care, în mod tradițional, se stabilesc între statele suverane care își propun să fie prietene. Aceasta este „Europa statelor“ promovată de Charles de Gaulle în epoca postbelică, dar și de Churchill, model al cărui precursor a fost Briand. Concretizările instituționale, în cadrul Uniunii Europene actuale, ale modelului confederalist sunt Consiliul de Miniștri și Consiliul European (interguvernamentale). Același model l-au urmat Consiliul Europei și Organizația pentru Securitate și Cooperare în Europa. Modelul confederalist nu ajunge la instituții supranaționale<fnref n="46" />.

Comparativ, proiectul lui R. Coudenhove-Kalergi este tipic pentru modelul federalist al ideii de unitate europeană. Modelul federalist propune crearea unui stat federal paneuropean într-adevăr supranațional care coexistă cu statele membre, fiecare exercitându-și suveranitatea în sfera sa de competențe. Acest model propune ca statele naționale să-și transfere o parte din suveranitatea lor în anumite domenii, către instituții supranaționale: un guvern european, controlat democratic de un parlament european, și o curte de justiție. Aceste instituții supranaționale au autoritate în domeniile specificate de constituția europeană: politica externă, apărarea, economia, protecția drepturilor omului. Modelul federalist se inspira din experiența practică a statelor federale SUA și Elveția, fiind ușor de înțeles teoretic, dar extrem de dificil de aplicat în politica internațională. În Uniunea Europeană actuală, modelul federalist se concretizează în Parlamentul European ales prin vot universal din 1979, în Curtea Europeană de Justiție și în Comisia Europeană, care sunt instituții supranaționale<fnref n="47" />. Deși impregnat de idei federaliste în mediul mișcării paneuropene a lui R. Coudenhove-Kalergi, omul de stat Briand nu a îndrăznit să propună acest model, de teama unui refuz categoric al

<footnote n="46">⁴⁶ Altiero Spinelli, „Recherche sur l'organisation du pouvoir à l'epoque post-nationale“, în *Pensée et construction européennes*, Bruxelles, 1990, p. 181-186.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ *Ibidem*.</footnote>
guvernelor preocupate de suveranitatea lor națională; de aceea a optat pentru modelul confederalist, mai ușor de acceptat în epoca interbelică.

Cel de-al treilea model abordat de Spinelli, modelul funcțional, nu a fost adoptat nici de Briand, nici de R. Coudenhove-Kalergi. Acesta a fost modelul conceput de Monnet mai târziu, în primii ani postbelici și aplicat cu succes în integrarea economică vest-europeană. Conform modelului funcțional, în scopul de a administra, în interesul comun, piața cărbunelui și oțelului, piața comună (uniunea vamală), energia nucleară sau armata comună, fiecare stat trebuie să delege către o autoritate supranațională, anumite părți din suveranitatea sa administrativă, păstrându-și însă întreaga suveranitate politică. Instituțiile specifice modelului funcționalist sunt Înalta Autoritate CECA și Comisia Europeană<fnref n="48" />.

Memorandul Briand era preocupat în primul rând de integrarea politică (nu economică) și a optat pentru **metoda instituționalistă (nu funcționalistă)**. Metoda instituționalistă urmărea crearea de instituții politice care să încerce integrarea europeană. Prin această metodă, Briand a premers crearea Consiliului Europei (interguvernamental).

Analizarea raportului dintre Uniunea Federală Europeană și suveranitatea națională în Proiectul Briand din 1930 presupune cu necesitate **aprofundarea conceptelor cu care a operat Briand, în înțelesul care le era atribuit în chiar epoca interbelică**. Relevantă în acest sens este exegeza juridică întreprinsă în epocă de către V. I. Ferraru (doctor în științele politice și economice)<fnref n="49" />. Mai întâi, cum era înțeleasă suveranitatea națională, asupra căreia insista Briand?

În dreptul internațional al vremii, suveranitatea națională era definită de J de Louter drept - libertatea de a face, în limitele dreptului internațional, tot ce un stat consideră a fi în propriul său interes, fără a fi responsabil față de alte state. După Jellinek, suveranitatea este calitatea unui stat în virtutea căruia el nu poate fi obligat juridic decât prin propria voință. Louis Le Fur definește suveranitatea drept „calitatea statului de a nu fi obligat sau determinat decât de propria sa voință în limitele principiului superior al dreptului și conform scopului colectiv care este chemat a se realiza”. Înainte de Primul Război Mondial, suveranitatea

<footnote n="48">⁴⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ V. I. Ferraru, *Proiectul de Uniune a Statelor Europene*, București, 1935, p. 73-86.</footnote>
națională era considerată intangibilă. În epoca interbelică însă, mulți
analiști au recunoscut că s-a produs o limitare a suveranității naționale
prin Tratatele de Pace, Tratatele Minorităților, Pactul Ligii Națiunilor,
problema reparațiilor, controlul financiar internațional. Profesorul
Joseph Barthelemy (membru al Institutului Franței) arăta în 1930 că în
cadrul Uniunii Europene nu era posibilă menținerea suveranității
naționale absolute<fnref n="50" />. Suveranitatea se poate defini ca independență în
politica externă și autoritate sau putere în politica internă.

Memorandul Briand concepea Uniunea Federală Europeană
„fondată pe ideea uniunii nu a unității“. În dreptul internațional public
„unitatea“ presupune un tot armonic, juridic și politic, ai căror
reprezentanți sunt omogeni. Spre deosebire de „unitate“, „uniunea“
presupune o asociație de state, grupate în vederea realizării unui interes
comun, care păstrează într-o măsură suficientă caracteristica de state
componente suverane. Noțiunea de „uniune“ presupune deci o
colaborare a statelor cu o manifestare de voință proprie, care însă să nu
știrbească asociației autoritatea creată de ele. Este o comunitate de
interese generale și cu o individualitate separată constituțională în
problemele din interiorul asociației<fnref n="51" />.

Uniunea Federală Europeană era proiectată ca o „uniune de state",
concept sinonim cu cel de „confederație“. **Confederația** este o asociație
de state consfințită printr-un tratat de asociere și care rezervă fiecărui
membru al ei caracterul esențial de stat. După Proudhon, o confederație
nu este un stat, ci un grup de state suverane și independente. Legătura
juridică a confederației este tratatul de asociere, care păstrează fiecărui
stat în confederație caracterele sale esențiale. O astfel de grupare de state
funcționează ca o instituție de drept internațional, prin faptul existenței la
baza sa constitutivă a unui tratat între părțile asociate, sau a unui pact
federal, după J. de Louter. Statele confederate își mențin anumite
drepturi suverane, dar altele sunt limitate. Suveranitatea națională este în
funcție strictă de interpretarea care i se dă în complexul statelor
confederate<fnref n="52" />.

Care este raportul dintre suveranitate și confederație? În materie
de confederație, suveranitatea statelor componente își păstrează o bună și

<footnote n="50">⁵⁰ *Ibidem*, p. 75-76.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ *Ibidem*, p. 74-76.</footnote>

<footnote n="52">⁵² *Ibidem*, p. 74-75.</footnote>
suficientă parte din rolul ei. Confederația presupune un acord de voințe bine pronunțat pentru organizarea și consolidarea sa. Acea voință care comandă îndeplinirea acordului este însăși suveranitatea statelor. **Datorită acestui acord de voințe, suveranitatea națională se păstrează și după crearea confederației.** Invocând principiul juridic „pacta sunt servanda“, la baza confederației există în permanență aceeași suveranitate a statelor care consimte la realizarea unui scop general internațional. Din momentul în care statele au acceptat, prin propria lor voință, să participe la închegarea unui nucleu juridic și politic de ordin internațional, care să le susțină interesele lor externe comune, ele recurg ipso facto la înseși drepturile înglobate în sfera de activitate a suveranității lor naționale. Potrivit lui N. Dașcovici, „suveranitatea națională, ca și libertatea individuală, unește ceva absolut, și prin urmare, asemenea ei, poate primi limitațiuni voluntare pe cale contractuală”<fnref n="53" />.

În confederație, statele membre își păstrează o bună parte din suveranitatea lor, însă sunt subordonate principiului confederativ, în jurul căruia gravitează toate problemele juridice și politice ale noului sistem internațional. Spre deosebire de alianță, care vizează o uniune temporară și limitată, confederația își creează o personalitate juridică internațională. Confederația posedă o voință proprie independentă de cea a statelor componente, precum și organele necesare pentru a declara și a executa această voință. Scopul confederației este păstrarea pașnică a unei situații de fapt. Carré de Malberg definește confederația ca asociație contractuală între state care rămân suverane. Punctul de sprijin al confederației este legătura juridică „contractuală“ între statele sale<fnref n="54" />.

Din punct de vedere instituțional, confederația dispune de un organ central, o dietă formată din reprezentanții statelor membre. Toți reprezentanții statelor dispun de drepturi egale. Deciziile confederației sunt obligatorii pentru statele membre. Confederația trebuie să dispună de instituții care să poată aplica **sancțiuni juridice** pentru a asigura îndeplinirea obligațiilor juridice ale statelor. În cazul în care un stat nu își îndeplinește obligațiile, confederația îl pedepsește prin „executarea federală“ care este o constrângere juridică, nicidecum prin război.

<footnote n="53">⁵³ *Ibidem*, p. 73-86.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ *Ibidem*.</footnote>
Modele de confedrație erau SUA - care au devenit stat federal, Elveția - care a devenit stat federal, Confedrația Germană dintre 1815-1866, devenită stat federal dominat de Prusia din 1871, Uniunea Panamericană creată de Bolivar în 1825, care se reunea în conrese și avea ca organ de conducere „Biroul internațional al republicilor americane”<fnref n="55" />.

Uniunea Federală Europeană era o „uniune de state” sau o „confedrație”. Uniunea Federală Europeană nu era o „unitate de state”, concept sinonim cu cel de „stat federal”, și cu cel de „fedrație”, deci nu putea fi nici „stat federal”, nici „fedrație”. Aceasta din cauză că noțiunile de „fedrație” și „stat federal” exclud de la început ideea de independență, suveranitate și autonomie a statelor care le formează. Iar Briand insista asupra menținerii „suveranității absolute și a deplinei independențe” a statelor naționale în cadrul Uniunii Federale Europene. Deși folosea conceptul de „fedrație”, el proiecta în realitate o „confedrație”. Pentru Briand „fedrația” avea înțelesul de „confedrație”, nu de „fedrație” în sens riguros juridic.

Marii juriști interbelici considerau că, spre deosebire de confedrație, care este o pluralitate de state, fedrația sau statul federal constituie un singur stat. Statul federal rezultă dintr-o contopire perfectă a sistemelor juridice, politice și economice ale statelor componente. Actul juridic care le leagă atât de perfect este constituția federală, nu tratatul federal (spre deosebire de confedrație). Statul federal este un ansamblu de state care, contopite într-un tot armonic, participă la guvernare. Statele componente ale fedrației își pierd mult din atribuțiile statale și devin aproape niște provincii autonome. Problemele din interiorul fedrației sunt de ordin pur constituțional, de drept intern, nu internațional<fnref n="56" />.

În statul federal, suveranitatea statelor componente cedează o bună parte, în unele cazuri chiar se exclude, renunțând la atribuțiile sale, creând o suveranitate nouă, care este suveranitatea statului federal. Suveranitatea inițială a statelor federate dispare, determinând membrii fedrației să se supună unei noi suveranități, cea a fedrației. Fedrația este deci un stat cu cetățeni de o singură naționalitate, cea federală, cu o

<footnote n="55">⁵⁵ *Ibidem*, p. 76-79.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ *Ibidem*.</footnote>
singură suveranitate, cea federală, și cu puteri constituționale de guvernământ. Guvernul federal este singur în măsură să ia hotărâri în numele întregului sistem politic și să aplice legile pe toată întinderea sa geografică. Orice act sau tratat internațional privește numai organele de guvernământ ale federației. Prin constituția federală, statele componente sunt obligate să respecte deciziile puterii centrale federale. Statele membre ale federației nu au dreptul la secesiune<fnref n="57" />.

Puterea legislativă în statul federal apartține la două categorii de reprezentanțe: reprezentanța statelor membre (Senat în SUA, Bundesrat sau Reichrat în Germania, Ständerat în Elveția) și reprezentanța cetățenilor de pe întreg teritoriul federației (Camera Reprezentanților în SUA, Reichstag în Germania, Nationalrat în Elveția). Reprezentanța statelor membre discută chestiunile privitoare la politica externă în special, și la implicarea federației în politica internă. De aceea toate statele federale au ministerele de externe, de război și de finanțe comune. Reprezentanța cetățenilor are un rol mai mult în politica internă. De pildă în cazul SUA, Senatul (reprezentanța statelor membre) a fost cel care a refuzat ratificarea Tratatelor de Pace și a Pactului Ligii Națiunilor<fnref n="58" />.

State federale erau SUA, Elveția (după 1848), Germania wilhelmiană și weimariană, care sub Hitler va deveni de fapt stat unitar totalitar, URSS pe hârtie doar, în realitate fiind stat totalitar. Alte state federale, precum Argentina, Brazilia, Columbia, Venezuela s-au centralizat în așa măsură încât au devenit state unitare.

În epoca modernă, federația s-a născut dintr-o contopire perfectă a unor state confederate și tinde spre un stat unitar. În general, statul federal se bazează și pe o comunitate de limbă, cultură, națiune, de interese, cum este cazul SUA sau Germaniei. Chiar Elveția, deși are trei naționalități, formează o singură națiune, cu o conștiință civică elvețiană<fnref n="59" />.

Memorandul Briand folosea conceptul de „federație“, dar preconiza în fapt o confederație, „fondată pe ideea uniunii, nu a unității, adică destul de suplă pentru a respecta independența și

<footnote n="57">⁵⁷ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="59">⁵⁹ *Ibidem*, p. 79-81.</footnote>
suveranitatea națională a fiecărui stat"<fnref n="60" />. În mod real, Europa cuprindea o diversitate de identități naționale cu tradiții proprii și interese divergente, imposibil de reunit într-o federație. Mentalitatea vremii, pentru care statul național suveran era o dogmă sacrosanctă nu putea admite o limitare accentuată a suveranității naționale și cu atât mai puțin o renunțare la suveranitate în favoarea unei autorități federale. Statele naționale puteau să ia în discuție doar un proiect de confederație europeană cu menținerea suveranității naționale, limitată doar în mică măsură. Uniunea Federală Europeană proiectată de Briand era de fapt o confederație a statelor care își limitau drepturile de suveranitate și independență, colaborând prin aceasta la înfăptuirea scopului de menținere a păcii. Prin încheierea Tratatelor de Pace și Pactului Ligii Națiunilor, statele se obișnuiseră deja cu o nouă conceptie despre suveranitatea națională, mai limitată decât în trecut.

Potrivit juristului V. V. Pella, „Uniunea Europeană nu poate fi în nici un caz un stat federal, înzestrat cu acea plenitudo potestatis și în care minoritatea să se supună voinței majorității, ci o confederație sui-generis de state. Uniunea preconizată de dl.Briand nu poate fi decât o confederație condusă prin norma de drept internațional public, o confederație izvorâtă dintr-un acord între state, care, păstrându-și întreaga lor independentă, urmărește să asigure împreună propășirea morală și materială a întregii comunități europene"<fnref n="61" />. Uniunea Federală Europeană forma obiectul dreptului internațional, și nu al dreptului constituțional (cum ar fi fost în cazul unei federații ce tinde spre un stat unitar). Uniunea Federală Europeană era o pluralitate de state suverane, și nu o unitate care ar absorbi suveranitatea.

Memorandul Briand prevedea egalitatea juridică a tuturor statelor în cadrul Uniunii Federale Europene, în conformitate cu principiile Societății Națiunilor, excluzând orice posibilitate de dominație din partea vreunei mari puteri. În realitate, la Conferința de Pace de la Paris, statele au fost împărțite în 2 categorii: „puterile aliate și asociate“ (marile puteri învingătoare, care decideau totul) și „state cu interese limitate“ (țări mici și mijlocii, fără putere de decizie), iar la Liga Națiunilor principiul egalității de asemenea nu a fost respectat, prin includerea în Consiliul Ligii doar a marilor puteri. Comitetul politic al Uniunii Federale

<footnote n="60">⁶⁰ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ V. I. Feraru, *op. cit.*, p. 76-86.</footnote>
Europene format doar din mari puteri, perpetua această inegalitate între state. Răspunsurile guvernelor finlandez și ungar insistau asupra egalității statelor, iar răspunsurile Italiei și Marii Britanii mergeau și mai departe în acest sens, cerând să nu se mai facă deosebire între statele învingătoare și cele învinse<fnref n="62" />.

Uniunea Federală Europeană, fiind o confederație ce recunoștea suveranitatea statelor, trebuia să admită și corolarul acestei suveranități, dreptul de secesiune. Adică pactul federal trebuia să prevadă **dreptul statului suveran de a se retrage din Uniunea Federală Europeană** în cazul în care intervenea o înțeștelegere în relațiile cu ceilalți membri. La baza confederației trebuia să stea un tratat între statele membre, devenite părți contractante. Era necesar ca tratatul să prevadă toate clauzele juridice pe care se întemeia Uniunea Federală Europeană<fnref n="63" />.

Conceptele federaliste au și astăzi o accepțiune similară, după cum relevă istoricul Eliza Campus. Astfel, Confederația este o asociație de state care, instituind unele organe comune în domenii bine determinate, nu renunță la suveranitatea lor națională. Confederația este o categorie a dreptului internațional, în timp ce federația emană din dreptul public intern, constituind, în ultimă instanță, statul - uniune. În această accepțiune, Proiectul Briand nu depășea stadiul de confederație, cu menținerea suveranității naționale a statelor membre<fnref n="64" />.

Urmând modelul confederal al ideii europene, Memorandul Briand propunea celor 27 de state europene membre ale Ligii Națiunilor să încheie între ele **un tratat de constituire a Uniunii Federale Europene**<fnref n="65" />. Briand dorea să facă din Europa o uniune creată prin **consimțământul reciproc al statelor suverane**. Statele suverane, în temeiul suveranității lor, trebuiau să încheie un tratat internațional de constituire a unei organizații interguvernamentale. La baza Uniunii Federale Europene trebuia să stea acest „pact“ fondator, de domeniul dreptului internațional, și nicidecum o constituție federală. În viziunea lui Briand, „pactul“ trebuia să fie doar „simbolic“, cu un caracter „general“, cât se poate de „elementar“, având scopul extrem de limitat de a afirma numai „principiul Uniunii morale europene și a consacra

<footnote n="62">⁶² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ *Ibidem*, p. 81-86.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ E. Campus, *op. cit.*, p. 18-19.</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>
solemn faptul solidarității instituite între statele europene". „Pactul" trebuia conceput într-o formulă „cât de liberală posibilă", indicând doar obiectivul general al Uniunii Federale Europene, de menținere a păcii în Europa. Concret, prin acest „pact", guvernele europene își luau doar un angajament politico-juridic foarte redus, anume „să ia contact regulat în reuniuni periodice sau extraordinare pentru a examina în comun toate problemele susceptibile de a interesa în primul rând comunitatea popoarelor europene". Uniunea Federală Europeană trebuia să se constituie ca o personalitate juridică unică în relațiile internaționale. Odată adoptat „principiul Uniunii Europene", ulterior, „Conferința Europeană" sau „Comitetul European" trebuiau să studieze doar „căile și mijloacele" de structurare a acesteia<fnref n="66" />.

În viziunea lui Briand, sub acoperirea acestui „pact inițial și simbolic", trebuia să se dezvolte în mod practic Uniunea Europeană. Abia apoi urma „extinderea eventuală a acestui pact de principiu până la conceperea unei charte mai articulate".

Pactul trebuia să prevadă cele trei rezerve precizate de Briand, care fixau clar limitele politico-juridice ale Uniunii Federale Europene, susținând că aceasta nu se substituie Societății Națiunilor, nu era concepută împotriva altor state sau organizații și **nu limita „suveranitatea absolută“ a statelor naționale** componente<fnref n="67" />.

Așadar Briand propunea statelor încheierea unui pact extrem de limitat și prudent, conceput astfel pentru a putea fi acceptat în mentalitatea epocii, dominată de dogma suveranității naționale, demarând lent și treptat procesul construcției europene. Pactul nu instituia decât o Uniune Europeană cu caracter numai moral, care nu era o federație și nici nu avea eficiență practică. **Pactul instituia Uniunea Europeană ca o organizație interguvernamentală cu personalitate juridică internațională, menținând suveranitatea națională.** Prin Pactul Uniunii Europene statele europene nu își luau alte angajamente politico-juridice internaționale decât cele pe care și le luaseră practic deja, prin semnarea Pactului Ligii Națiunilor, anume de a-și declara intențiile pacifiste și a se reuni în conferințe sau adunări internaționale la Geneva. „Uniunea morală europeană“ se concretiza într-o simplă conferință periodică interguvernamentală. Deoarece „Pactul“ concepea

<footnote n="66">⁶⁶ Ibidem.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Ibidem.</footnote>
Uniunea Europeană cu caracter numai moral, concretizată doar într-o simplă conferință periodică interguvernamentală (şi nu în instituţii federale puternice, eficiente), apărea riscul, evidențiat de D. Gusti, ca organizaţia preconizată să se limiteze doar la o reuniune în cadrul căreia să se ţină discursuri pacifiste fără nici un efect practic. Totuşi, Briand dorea ca mai întâi să obţină, consimţământul statelor suverane atât de reticente pentru a demara procesul construcţiei europene, proces care urma să evolueze în plan politico-economic, creând instituţiile necesare. Perspectiva conceperii ulterior a unei „charte mai articulate“ a Uniunii Europene sugerează ideea unui tratat confederal eficient menit să se transforme, poate, într-o constituţie de stat federal<fnref n="68" />.

Într-adevăr, Memorandul Briand depăşea ideea de „Uniune morală europeană“, ajungând la ideea de „Uniune Federală Europeană“ cu caracter de confederaţie care dispunea de un „mecanism“ instituţional propriu cu caracter permanent. Considerăm că instituţiile Uniunii Federale Europene aveau caracter interguvernamental (nu supranaţional), erau specifice pentru o uniune de state sau o confederaţie de state (nu pentru o federaţie sau un stat federal) şi copiau întocmai instituţiile Ligii Naţiunilor. Cele trei instituţii ale Uniunii Federale Europene erau: „Conferinţa europeană“ (analoagă Adunării Generale a Ligii Naţiunilor), „Comitetul european“ (analog Consiliului Ligii Naţiunilor) şi Secretariatul (analog Secretariatului Ligii Naţiunilor). Capitala Uniunii Federale Europene şi sediul tuturor instituţiilor sale trebuia să fie la Geneva, ca şi sediul Ligii Naţiunilor<fnref n="69" />.

Memorandul Briand concepea „Conferinţa Europeană“ ca „organul conducător esenţial al Uniunii Europene“, ca „organ reprezentativ şi responsabil“, fiind „compusă din reprezentanţii tuturor guvernelor europene membre ale Societăţii Naţiunilor“. Preşedinţia „Conferinţei Europene“ era anuală şi exercitată prin rotaţie. Briand nu preciza atribuţiile Conferinţei Europene, urmând ca acestea să fie stabilite ulterior<fnref n="70" />.

<footnote n="68">⁶⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ J. B. Duroselle, *op. cit.*, p. 272-281; E. Campus, *op. cit.*, p. 60-63; V.I. Ferraru, *op. cit.*, p. 73-86.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>
„Conferința Europeană“ era expresia instituțională a „reuniunilor periodice sau extraordinare“ prevăzute de Pactul fondator al Uniunii Europene. După modelul Adunării Generale al Ligii Națiunilor, „Conferința Europeană“ era organul decizional al Uniunii Federale Europene și era alcătuit din reprezentanții tuturor guvernelor membre ale acesteia, care erau de fapt o parte dintre guvernele componente și ale aceleiași Adunări a Societății Națiunilor. De aceea, considerăm că, în fapt, „Conferința Europeană“ era o altă Adunare a Ligii Națiunilor, restrânsă doar la membrii europeni ai acestei organizații universale, care se întrunea tot la Geneva și era obligată să funcționeze „în legătură cu Societatea Națiunilor“. „Conferința europeană“ era o instituție interguvernamentală, reunind reprezentanții tuturor celor 27 de guverne europene membre ale Uniunii Federale Europene (și ale Ligii Națiunilor), care își susțineau fiecare interesul național. Statele naționale suverane membre nu își limitau propria suveranitate și nu transferau către „Conferința Europeană“ nici un atribut al propriei suveranități naționale. „Conferința Europeană“ nu era deci o instituție supranațională (ci interguvernamentală), nici federală (ci confederală). „Conferința Europeană“ era „organ reprezentativ“ numai în sensul că reprezenta toate cele 27 de state suverane membre ale Uniunii Federale Europene (inclusiv România), în mod egal. Dar „Conferința Europeană“ nu era o adunare reprezentativă a cetățenilor, nu era un parlament federal în care o cameră să fie aleasă în mod democratic direct de cetățeni (cum dorea R. Coudenhove-Kalergi), nu era „Parlamentul Europei“ (cum o numea D. Gusti în mod eronat). „Conferința Europeană“ a lui Briand anticipează instituțiile interguvernamentale de tip confederal ale Uniunii Europene actuale, anume Consiliul de Miniștri și Consiliul European, nicidecum Parlamentul European ales prin vot universal<fnref n="71" />.

Memorandul Briand concepea „Comitetul European“, numit și „Comitetul Politic Permanent“ ca „organ executiv“ al Uniunii Europene, ca „organismul de studiu și instrumentul său de acțiune“, fiind „compus numai dintr-un anumit număr de membri ai Conferinței Europene“. Activitatea „Comitetului European“ trebuia să se desfășoare în cadrul

<footnote n="71">⁷¹ A. Spinelli, *op. cit.*, p. 183-185.</footnote>
Societății Națiunilor, reuniunile sale având loc chiar la Geneva, unde puteau să coincidă cu reuniunile Consiliului Societății Națiunilor<sup>72</sup>.

„Comitetul politic permanent“, asemeni Consiliului Ligii Națiunilor, era format numai din câteva state europene membre ale Societății Națiunilor (și ale Uniunii Europene). Prin urmare, era foarte probabil ca acest Comitet European să fie format din aceleași mari puteri europene membre ale Consiliului Națiunilor, astfel încât cele două instituții puteau să se confunde de facto, cu atât mai mult cu cât ambele se reuneau în același timp și în același loc. „Comitetul European“ era de fapt același Consiliu al Ligii Națiunilor, însă cu autoritate doar asupra spațiului european. „Comitetul European“ era deci un directorat al marilor puteri conceput să conducă Uniunea Europeană. Această conducere directorială a Uniunii Federale Europene încălca principiul egalității între statele suverane, excluzând statele mici și mijlocii de la procesul de luare a unor anumite decizii. Marile puteri (Franța, Germania, Italia, Anglia) urmau să domine Uniunea Federală Europeană, aducând, probabil, atingere suveranității naționale a statelor mici și mijlocii excluse din „Comitetul European“ (între care și România).

Asemeni „Conferinței Europene“, „Comitetul politic permanent“ era o instituție interguvernamentală, reunind reprezentanții unor guverne europene care își susțineau fiecare propriul interes național. Statele naționale suverane componente nu își limitau propria suveranitate și nu transferau către „Comitetul European“ nici unul dintre atributele propriei suveranități naționale. „Comitetul politic permanent“ nu era deci o instituție supranațională (ci interguvernamentală), nici federală (ci confederală). „Comitetul European“ era „organ executiv“ numai în sensul atribuțiilor pe care le deținea, de „instrument de acțiune“ al Uniunii Federale Europene. Dar „Comitetul European“ nu era un guvern federal investit în mod democratic de un parlament federal reprezentativ, ales prin vot universal direct de cetățeni, nu era „guvernul Europei“ (cum îl denumea D. Gusti, în mod eronat). Din cauză că nu reprezenta toate statele membre ale Uniunii Federale Europene, „Comitetul European“ al lui Briand nu anticipează nici una dintre instituțiile Uniunii Europene actuale (care azi nu exclud nici un stat membru al Uniunii Europene). „Comitetul politic

<footnote n="72">72 AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>
permanent“ al lui Briand anticipează instituțiile directoriale ale marilor puteri, de tipul Pactului celor patru din 1933, Consiliului de Securitate al ONU, **Europei directoriale propuse de Charles de Gaulle** în anii ’60⁷³.

Memorandul Briand propunea ca acest „Comitet European“ să dispună de o preşedinţie exercitată prin rotaţie, ca şi în cazul „Conferinţei Europene“, în scopul evitării dominaţiei unei singure mari puteri. „Comitetul politic permanent“ avea posibilitatea de a invita, la dezbaterea unor anumite probleme, și pe reprezentanţii altor guverne europene interesate (nemembre ale Comitetului), care făceau sau nu parte din Liga Naţiunilor<fnref n="74" />. „Comitetul European“ nu era obligat să invite la dezbateri aceste guverne (ale unor state mici şi mijlocii), iar în cazul în care le invita, nu era obligat să ţină cont de părerea lor sau să le implice în procesul decizional. Marile puteri extra-europene însă aveau un statut privilegiat, deoarece puteau fi invitate de „Comitetul European“ să participe la dezbaterile sale privind anumite probleme în care erau interesate, cu vot consultativ sau deliberativ, deci participând chiar la procesul decizional al Uniunii Federale Europene.

Ca prime atribuţii şi misiuni, „Comitetul politic permanent“, trebuia să studieze „procedura de realizare şi de aplicare a proiectului“ Briand, „căile şi mijloacele“ de structurare a Uniunii Federale Europene<fnref n="75" />. Comitetul trebuia să facă „inventarul general al programului de cooperare europeană“, care cuprindea: a) problemele politice, economice şi sociale care interesau în special „comunitatea europeană“ şi care nu au fost rezolvate încă de Liga Naţiunilor şi b) acţiunea specială a Uniunii Europene pentru executarea deciziilor Ligii Naţiunilor de către guvernele europene. Remarcăm că Briand concepea Uniunea Federală Europeană ca pe o organizaţie care trebuia să aplice pe continent deciziile Ligii Naţiunilor şi să completeze acţiunile acesteia. „Comitetul“ trebuia apoi să adopte „un program general de cooperare europeană“. „Comitetul politic permanent“ putea să încredinţeze studierea anumitor capitole ale acestui program unor „comitete de experţi“, cu caracter tehnic, nu politic-decizional. Întrucât numai guvernele aveau putere de decizie şi acţiune, aceste „comitete de experţi“ trebuiau să rămână sub

<footnote n="73">⁷³ Andrei Marga, *Filosofia unificării europene*, Cluj, 1995, p. 137-149.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ *Ibidem*.</footnote>
controlul politic direct al guvernelor, pentru a fi eficiente. În acest scop,
preşedinţia fiecărui „comitet de experţi“ trebuia încredinţată câte unui
om de stat european (nu unui expert sau tehnocrat), numit fie din cadrul
„Comitetul politic permanent", fie din afara acestuia<fnref n="76" />.

Secretariatul Uniunii Federale Europene era conceput de Memorandul Briand ca o instituţie administrativă după modelul Secretariatului Ligii Naţiunilor, cu sediul tot la Geneva (ca şi cel al Ligii Naţiunilor), care putea să folosească la început chiar serviciile particulare ale Secretariatului Societăţii Naţiunilor. Secretariatul Uniunii Federale Europene trebuia structurat după o perioadă de tranziţie, în care serviciul de secretariat era încredințat guvernului însărcinat, prin rotaţie, cu preşedinţia Comitetului European. Atribuţiile Secretariatului erau de ordin administrativ: executarea administrativă a instrucţiunilor Preşedintelui Conferinţei Europene şi ale Preşedintelui Comitetului European, convocarea Conferinţei şi Comitetului, pregătirea discuţiilor acestora, înregistrarea rezoluţiilor lor, asigurarea comunicării între guvernele semnatare ale Pactului Uniunii Federale Europene<fnref n="77" />.

Aşadar, Secretariatul Uniunii Federale Europene nu avea atribuţii decizionale ci doar tehnico-administrative. Secretariatul era iniţial asigurat de un guvern, apoi era numit de guvernele europene şi se afla sub controlul acestora. Prin urmare, Secretariatul nu putea să fie independent de guverne, **nu implica nici un transfer de suveranitate din partea statelor naţionale, nu era o instituţie supranaţională** comparabilă cu Comisia Uniunii Europene de astăzi. Secretariatul Uniunii Federale Europene propus de Briand este comparabil cu alte instituţii de acelaşi tip, precum Secretariatul Ligii Naţiunilor, Secretariatul Consiliului Europei, Secretariatul ONU<fnref n="78" />.

Aşadar, Secretariatul Uniunii Federale Europene nu avea atribuţii decizionale ci doar tehnico-administrative. Secretariatul era iniţial asigurat de un guvern, apoi era numit de guvernele europene şi se afla sub controlul acestora. Prin urmare, Secretariatul nu putea să fie independent de guverne, **nu implica nici un transfer de suveranitate din partea statelor naţionale, nu era o instituţie supranaţională** comparabilă cu Comisia Uniunii Europene de astăzi. Secretariatul Uniunii Federale Europene propus de Briand este comparabil cu alte instituţii de acelaşi tip, precum Secretariatul Ligii Naţiunilor, Secretariatul Consiliului Europei, Secretariatul ONU<fnref n="78" />.

Proiectul Briand vag în abordarea problemei instituţionale. Nu era
clar nici ce va fi Pactul european, nici cum vor funcţiona instituţiile
Uniunii Federale Europene, nici dacă se putea trece de la „Uniunea
morală europeană“ la o „federaţie practică“. Uniunea Federală
Europeană nu dispunea de instituţii federale eficiente: nici o putere

<footnote n="76">⁷⁶ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ *Ibidem*, p. 55-56.</footnote>

<footnote n="78">⁷⁸ Marţian Niciu, *Organizaţii internaţionale*, Iaşi, 1994, p. 345, 133-137.</footnote>
executivă, nici un organ judiciar, nici sancțiuni pentru statele ce încălcau
Pactul european<fnref n="79" />.

Într-adevăr, spre deosebire de modelul federal conceput de R. Coudenhove-Kalergi, Briand nu a proiectat pentru Uniunea Federală Europeană instituții federale supranaționale: nici Parlament European ales prin vot universal direct, nici guvern investit de acest parlament, nici o Curte Europeană de Justiça. Singura similitudine instituțională între Uniunea Federală Europeană a lui Briand și cea actuală este între „Conferința Europeană“ a lui Briand și actualul Consiliu de Miniștri al Uniunii Europene, ambele fiind interguvernamentale.

Rămânând ancorat în realitățile politice internaționale deja existente în epocă, Briand concepea Uniunea Federală Europeană după modelul instituțional al Ligii Națiunilor o copie la scară europeană a Ligii Națiunilor, o Societate a Națiunilor europene. În epocă, unii analiști au afirmat chiar că Uniunea Federală Europeană era „o Societate a Națiunilor în mic“ sau „o nouă Societate a Națiunilor și, în loc de o Societate a Națiunilor, vom avea două“<fnref n="80" />. Briand preconiza însă aprofundarea Uniunii Federale Europene până la crearea unui sistem de securitate pan european de tip locarnian, a unei uniuni de state și a unei piețe comune.

Cum s-a raportat însă Proiectul Briand față de Liga Națiunilor? Conform Memorandului Briand, Pactul european trebuia să definească juridic Uniunea Federală Europeană ca o „înțelegere regională răspunzând dispozițiilor articolului 21 din Pactul Societății Națiunilor și exercitându-și activitatea în cadrul Societății Națiunilor“<fnref n="81" />. Într-adevăr, articolul 21 din Pactul Ligii Națiunilor admitea compatibilitatea juridică dintre Societatea Națiunilor și „angajamentele internaționale, precum tratatele de arbitraj și antantele regionale, ca doctrina Monroe, care asigură menținerea păcii“<fnref n="82" />.

Pactul european trebuia să precizeze clar că Uniunea Federală Europeană nu se substituia Ligii Națiunilor, în atribuțiile pe care aceasta

<footnote n="79">⁷⁹ D. Gusti, *op. cit.*, p. 18-19.</footnote>

<footnote n="80">⁸⁰ *Ibidem*, p. 19; este citat jurnalistul genevez William Martin.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>

<footnote n="82">⁸² *Pactul Societății Națiunilor*, în Nicolae Titulescu, *Politica externă a României*, București, 1994, p. 375-391.</footnote>
le avea prin Pactul Societății Națiunilor. Memorandul Briand proiecta Uniunea Federală Europeană ca pe o organizație continentală mai eficientă decât Liga Națiunilor și menită să ajute din interior această organizație universală în activitatea sa de menținere a păcii. Pentru a atesta mai bine subordonarea Uniunii Federale Europene față de Liga Națiunilor, Pactul european trebuia semnat la început numai de către cele 27 de state europene membre ale Societății Națiunilor<sup>83</sup>. Briand a convocat prin conferință europeană (din septembrie 1929) chiar la Geneva, cu ocazia Adunării Generale a Ligii Națiunilor, invitând numai statele europene membre ale Societății Națiunilor.

Memorandul Briand exprima rezerva esențială conform căreia Uniunea Federală Europeană nu era o organizație rivală față de Liga Națiunilor, ci trebuia construită numai în cadrul Societății Națiunilor. Uniunea Federală Europeană era o parte componentă a Ligii Națiunilor, era subordonată acesteia, era un auxiliar al acesteia. Uniunea Federală Europeană trebuia să aplice politica pacifistă a Ligii Națiunilor în Europa, într-un mod eficace, întărindu-i autoritatea. Uniunea Federală Europeană era concepută ca o înțelegere regională (paneuropeană) comparabilă cu înțelegerea și mai restrânsă (vest-europeană) înfăptuită deja în 1925, prin „Acordurile de la Locarno, care au inaugurat adevărata politică de cooperare europeană“.
Scopul Uniunii Federale Europene era să sprijine Liga Națiunilor în politica sa de menținere a păcii, în spațiul Europei, ce se caracteriza prin „unitatea geografică“, „comunitatea de civilizație“ și „afinitățile etnice“ ale națiunilor sale. Uniunea Federală Europeană nu era „o nouă instanță contencioasă pentru reglementarea litigiilor“ dintre statele suverane, și nu avea autoritatea de a judeca problemele încredințate Ligii Națiunilor prin Tratatele de Pace și prin Pactul Societății Națiunilor. În efortul de reglementare pașnică a conflictelor dintre statele suverane, decizia politică era luată exclusiv de Liga Națiunilor. Uniunea Federală Europeană nu avea autoritatea de a interveni decât prin exercitarea bunelor oficii cu titlu pur consultativ și prin facilitarea aplicării în practică a deciziilor Ligii Națiunilor<sup>84</sup>.

Conceperea Uniunii Federale Europene ca o înțelegere regională în cadrul Ligii Națiunilor era interpretată de D. Gusti ca o expresie a

<footnote n="83"><sup>83</sup> AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>

<footnote n="84"><sup>84</sup> *Ibidem*.</footnote>
tendinței firești a Societății Națiunilor de a deveni „o federație de federații”. Aceste „federații regionale” (precum Uniunea Federală Europeană) trebuiau să confere conținut și eficiență „federației universale” (a Ligii Națiunilor), care era atât de „anemică”. Uniunea Federală Europeană trebuia să se alăture „federațiilor regionale” existente deja în cadrul Ligii Națiunilor: Mica Antantă, Commonwealth-ul britanic, Uniunea Panamericana ce reunea statele Americii latine, gruparea statelor scandinave și gruparea statelor baltice<fnref n="85" />.

În viziunea lui Briand, după înfăptuirea „uniunii politice”, trebuia să se structureze „uniunea economică” paneuropeană. Cea de-a treia directivă esențială a Memorandului Briand promova „concepția organizării economice a Europei”, care avea ca scop „o apropiere a economiilor europene, realizată sub responsabilitatea politică a guvernelor solidare”. Prin organizarea rațională a producției și comerțului de către statele europene suverane, se urmărea structurarea treptată a unei „piețe comune” paneuropene. Statele suverane europene trebuiau să încheie între ele un tratat economic de bază, adică „un act de ordin general și de principiu, care ar constitui un simplu pact de solidaritate economică”. Acest pact economic european trebuia să reglementeze politica vamală a statelor suverane, având ca scop final „stabilirea unei piețe comune” în cadrul „comunității europene”, bazată pe libera „circulație a mărfurilor, capitalurilor și persoanelor”. Briand dorea ca mai întâi guvernele să adopte principiul acestei politici vamale de liber schimb și de piață comună. Apoi, modalitățile practice de realizare a acesteia puteau fi studiate de un „comitet de experți” subordonat „Comitetului politic” al Uniunii Federale Europene<fnref n="86" />.

Memorandul Briand exprima rezerva esențială conform căreia Uniunea Federală Europeană nu era concepută ca o alianță îndreptată împotriva altor state sau a altor organizații internaționale din Europa sau din afara Europei. Din contră, Uniunea Federală Europeană trebuia să se concentreze doar asupra problemelor vitale europene și să colaboreze cu statele nemembre pentru asigurarea păcii universale. Era și în interesul statelor nemembre să aibă ca partener comercial o Europă

<footnote n="85">⁸⁵ D. Gusti, *op. cit.*, p. 19.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ AMAE, *Fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, MGF.</footnote>
stabilă<fnref n="87" />. Această precizare era menită să menajeze suspiciunile marilor puteri excluse, precum URSS, SUA, Japonia.

De asemenea, Uniunea Federală europeană nu era concepută ca o „uniune vamală“ protecționistă care să lupte împotriva statelor nemembre. Briand susținea că Uniunea Federală Europeană, contrar realităților internaționale anterioare, nu era o „uniune vamală“ care să abolească vămile dintre statele membre pentru a ridica la limitele comunității europene bariere vamale noi, prohibitive, protecționiste. Prin urmare, Uniunea Federală Europeană nu era un „instrument de luptă“ contra statelor situate în afara sa. Uniunea Federală Europeană trebuia să respecte principiul universalității, promovat de Liga Națiunilor <fnref n="88" />. Această precizare viza în special SUA.

Ultimul punct al chestionarului din Memorandul Briand identifica „problemele de aplicare“, adică domeniile în care să se realizeze efectiv cooperarea interguvernamentală dintre statele suverane membre ale Uniunii Federale Europene.

Prima problemă de aplicare privea determinarea ariei de cooperare europeană, mai ales în 9 domenii: economie generală, utilaj economic, comunicații și tranzit, finanțe, muncă, igienă, cooperare intelectuală, raporturi interparlamentare, administrație. În aceste domenii, Briand propunea o serie de măsuri, dintre care menționăm: 1) aplicarea în Europa a programului stabilit la Conferința pentru o acțiune economică concertată de la Geneva din martie 1930 de sub egida Societății Națiunilor, controlul cartelurilor industriale, reducerea tarifelor vamale; 2) coordonarea între marile lucrări publice executate de statele europene (drumuri, canale); 3) cooperare în domeniul transportului (căi ferate, fluviale, aeriene) și telecomunicațiilor (poștă, telegraf, telefon, radio); 4) încurajarea creditelor pentru regiunile slab dezvoltate ale Europei, piața europeană, probleme monetare; 5) rezolvarea problemelor sociale legate de emigrări prin aplicarea de la o țară la alta a legilor privind asigurările sociale și accidentele de muncă; 6) generalizarea unor metode de igienă experimentate de organizația de igienă a Societății Națiunilor, între care regenerarea regiunilor agricole, aplicarea asigurărilor de boală, școlile naționale de igienă, epidemiologia europeană, schimburile de experiență și de funcționari între serviciile naționale de igienă, cooperarea științifică

<footnote n="87">⁸⁷ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ *Ibidem*.</footnote>
şi administrativă în lupta contra marilor flageluri sociale, contra maladiilor profesionale şi a mortalităţii infantile; 7) cooperarea intelectuală prin universităţi şi academii, relaţii literare şi artistice, centre de cercetare ştiinţifică, îmbunătăţirea regimului presei prin legăturile între agenţii şi prin transportul ziarelor; 8) dezvoltarea colaborării dintre parlamentele naţionale, utilizând organizaţia deja existentă a „Uniunii interparlamentare“, cu scopul pregătirii terenului politic pentru înfăptuirea Uniunii Europene, care necesită aprobarea acestor parlamente naţionale; 9) cooperare administrativă prin formarea de secţii europene în anumite birouri internaţionale mondiale etc.<fnref n="89" />.

A doua „problemă de aplicare“ privea găsirea metodelor de cooperare europeană. Briand promova trei metode alternative. Prima era crearea de organisme de coordonare şi de studiu în domeniile unde acestea nu existau deja, de pildă pentru utilajul european sau pentru diversele comisii fluviale europene. A doua era ajutarea Societăţii Naţiunilor în demersurile pe care aceasta le făcea deja; anume, prin negocieri amiabile, să se pregătească aplicarea, în relaţiile dintre statele Europei a convenţiilor şi rezoluţiilor adoptate de Liga Naţiunilor. A treia metodă era organizarea de conferinţe europene sub egida Societăţii Naţiunilor, pentru a rezolva acele probleme europene care nu fuseseră încă abordate de Liga Naţiunilor. Briand invita statele extra-europene să participe ca observatori la conferinţele europene preconizate şi chiar să adere la convenţiile care vor avea un obiect mai larg decât cel strict european. A treia „problemă de aplicare“ privea determinarea tuturor modalităţilor de colaborare între Uniunea Europeană şi ţările din afara sa<fnref n="90" />.

În concluziile sale finale, Briand arăta că într-adevăr şi-a limitat proiectul de Uniune Europeană la o concepţie cât de elementară posibilă, dar a făcut-o din raţiuni practice, anume pentru a creşte şansele unui asentiment unanim la o primă propunere concretă, şi pentru a împăca toate interesele şi toate situaţiile particulare. În realitate, Briand dorea „o dezvoltare viitoare a organizaţiei federale a Europei“, procedând treptat, de la simplu la complex.

De altfel, Briand s-a condus după aceeaşi concepţie şi la prima reuniune europeană de la Geneva din septembrie 1929, când „s-a limitat

<footnote n="89">⁸⁹ *Ibidem*, p. 57-58.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ *Ibidem*, p. 58.</footnote>
să sugereze, cu titlu imediat, căutarea unei simple legături federale de instituit între guvernele europene membre ale Societății Națiunilor, pentru a asigura practic cooperarea lor“.

Proiectul Briand nu-și propunea să edifice toate piesele unei construcții ideale care să răspundă abstract tuturor nevoilor logice ale unui mecanism federal european. Dimpotrivă, Proiectul Briand urmărea realizarea practică a unui prim mod de contact și de solidaritate constantă între guvernele europene pentru a reglementa în comun toate problemele privind organizarea păcii europene.

Guvernul Franței aștepta să primească răspunsurile celorlalte 26 de guverne europene, însoțite de toate observațiile și sugestiile lor, până la 15 iulie 1930. Briand își exprima speranța că aceste răspunsuri vor oferi elementele unei înțelegeri care să permită instituirea atât a unui „embrion de organizație federală cât și a cadrului durabil al acestei cooperări europene“. Prin urmare, programul acestei cooperări putea fi stabilit la cea de-a doua reuniune europeană de la Geneva, din septembrie 1930.

Briand considera că în 1930 sosise momentul cel mai propice și mai presant pentru inaugurarea construcției europene. El credea că în Europa s-au reglementat deja, până în 1930, principalele probleme psihologice și economice cauzate de Primul Război Mondial. Prin urmare, Europa părea dispusă la un efort pozitiv de a crea o nouă ordine și de a dispune ea însăși de propriul destin<fnref n="91" />.

Încheind pe un ton patetic, Briand exclama: „A se uni pentru a trăi și a prospera: aceasta este stricta necesitate în fața căreia se găsesc națiunile Europei“. El credea că popoarele și-au exprimat deja simpatia pentru această idee, și rămânea doar ca guvernele să-și asume înfăptuirea ei.

În concluzie, Proiectul Briand concepea Uniunea Europeană de la Atlantic la Nistru, invitând România să devină membru fondator al acesteia, iar România și-a exprimat ferm opțiunea pan europeană în 1930. Proiectul Briand era o expresie a evoluției relațiilor internaționale interbelice, urmărind dezvoltarea sistemului de securitate locarnian și eficientizarea Ligii Națiunilor, încadrându-se în linia tradițională de politică externă a Franței în deceniul al treilea. Proiectul Briand premerge actuala integrare europeană numai în sensul promovării unei ipostaze a ideii europene la nivel guvernamental, în lansarea unor

<footnote n="91">⁹¹ *Ibidem*.</footnote>
concepte și în preconizarea unei uniuni economice și politice. Dintre cele trei modele ale ideii de Uniune Europeană sintetizate în integrarea europeană actuală, Proiectul Briand este doar expresia modelului confederalist. Încorporând ideologia federalistă paneuropenistă a lui R. Coudenhove-Kalergi, Proiectul Briand se dovedește mult mai moderat, întrucât nu preconiza crearea unui stat federal pan european. Spre deosebire de integrarea europeană actuală, Proiectul Briand nu punea condiția aderenței la un sistem de valori europene (privind democrația, drepturile minorităților etc.), nici a unui standard de civilizație, nici a subsidiarității și regionalizării, nici nu determina o ingerință în afacerile interne ale statelor. Briand invita în Uniunea Europeană țări dezvoltate (ca Anglia) și sărace (ca România), democratice (ca Franța) și totalitare fasciste (ca Italia), țări interesate în înghețarea frontierelor (ca Cehoslovacia) și revizioniste (ca Ungaria), cuprinzând întreaga Europă Centrală și de Est. Briand a optat pentru metoda integrării prioritar-politice (și apoi economice), o metodă instituționalistă (nu funcționalistă), de construcție europeană prin consimțământul reciproc. Proiectul Briand a conceput Uniunea Europeană ca o confederație de state suverane urmând inițial modelul Ligii Națiunilor, care să devină treptat o veritabilă uniune politică și economică. Uniunea Europeană dispunea de instituții interguvernamentale, nu supranaționale, care nu implicau un transfer de suveranitate și nici limitarea suveranității naționale. În spiritul mentalității epocii, pentru care suveranitatea națională era o dogmă sacrosanctă, Briand a proiectat o **Uniune Europeană interguvernamentală**, întemeiată pe suveranitatea statelor naționale. Era o **Europă a statelor** și o Europă directorială, care a premers (într-un anumit sens) formula lui Charles de Gaulle.

După cum se va vedea în capitolele următoare, oamenii politici și de cultură interbelici denumeau demersurile efectuate pentru construirea Uniunii Europene (propuse de Briand) cel mai frecvent cu termenii de „federalizare europeană“, „federalizare a statelor europene“, mai rar „confederare“, „integrare“ sau „unificare“ a Europei. Istoriografia actuală apelează la termenii de „integrare“ sau „unificare“. Discursurile interbelice pe tema UE utilizau o multitudine de concepte în sensuri improprii. Era o reală ambiguitate terminologică, pe care trebuie să o depășim atât prin precizările pe care le vom face în cazul fiecărui autor interbelic cât și prin stabilirea convențională a unui concept modern unic și adecvat în discursul nostru interpretativ.
Considerăm că termenii de „federație“ și „federalizare“ nu sunt potriviți, deoarece proiectele interbelice susținute de state erau doar interguvenamentale. Termenul de „confederare“ nu poate desemna în mod riguros decât dimensiunea politico-juridică, nu și cea economică a Uniunii Europene. Confederarea nu definește construirea unei uniuni economice (cu piață comună, uniune vamală). Termenul modest de „cooperare“ era promovat de Anglia în opoziție cu cel de „federalizare“ și de Uniune Europeană susținute de Briand. Anglia combătea astfel Planul Briand în fața Ligii Națiunilor. Conceptul de „unificare“ europeană este prea radical, înseamnă a realiza o „unitate“ europeană (stat unitar sau cel puțin federal) nu o Uniune Europeană.

Procesul de construire a unei Uniuni Europene economice și politice poate fi desemnat cu termenul de „integrare europeană“, dar numai în sensul său generic, nu în sensul specific postbelic, care implică supranaționalitate. **Integrarea statelor se poate realiza în grade diferite. În UE propusă de Briand, gradul de integrare nu ajungea până la nivel supranațional.** Cu această subliniere, propunem conceptul de „**integrare europeană**“ în sens generic, în discursul nostru interpretativ.

Se știe bine că în sensul său specific, integrarea europeană postbelică desemnează o asociere voluntară de state care transferă o parte din competențele lor către instituții comune supranaționale în procesul de construire a Comunităților Europene și apoi a Uniunii Europene. Integrarea europeană postbelică este un proces complex și evolutiv, iar definițiile și descrierile sunt numeroase și diferite, din perspectivă realistă (interguvernamentalistă), federalistă și funcționalistă. Organele interguvernamentale (Consiliul de Miniștri și Consiliul European), și-au rezervat rolul decizional major. În UE, Comisia (supranațională) propune, gestionează și execută, negociază, este gardian al tratatelor, dar Consiliul de Miniștri și Consiliul European iau marile decizii în integrarea economică. Iar domeniul comunității politice (politica externă și de securitate comună, cooperarea în materie de justiție și afaceri interne) este rezervat în mod exclusiv interguvernamentalismului. Deci integrarea europeană postbelică a creat atât instituții supranaționale federale (Comisia, Parlamentul European și Curtea de Justiție a UE) cât și interguvenamentale confederale (Consiliul de Miniștri și Consiliul European). UE actuală este mai mult decât o confederație, dar nu ajunge încă la stadiul de federație.
## 1.3. REACȚІІILE STATELOR ȘI CAUZELE EȘECULUI PLANULUI BRIAND

Un complex de factori a determinat eșecul Planului Briand.

Marea criză economică mondială din 1929-1933 a determinat statele Europei să accentueze politica protecționistă, pe care nu o abandonaseră din timpul Marelui Război. Barierele vamale tot mai ridicate și competiția acerbă pentru piețe de desfacere au tensionat tot mai mult relațiile dintre state. Inclusiv Anglia, promotoarea tradițională a liber-schimbismului a adoptat o politică protecționistă imperială<fnref n="92" />. Celelalte state nu au acceptat reducerea protecționismului, în cadrul unei cooperări economice internaționale, așa cum preconizau atât Proiectul Briand, cât și alte planuri propuse în epocă. Mai mult, criza economică a cauzat probleme sociale grave, care au favorizat ascensiunea curentelor naționalist-extremiste. De pildă în Germania, ascensiunea nazismului a presat guvernul Brüning să ducă o politică externă revizionistă agresivă<fnref n="93" />.

După moartea lui Stresemann, Briand nu a mai avut la Berlin un partener de dialog cu care să continue politica locarniană de reconciliere franco-germană după cum relevă istoricul german Peter Krüger<fnref n="94" />. Guvernul Brüning-Curtius a respins elegant Planul Briand<fnref n="95" /> și a încercat Anschlussul economic Pentru oficialii de la Berlin și pentru opinia publică germană, ordinea priorităților era simplă: mai întâi trebuiau revizuite tratatele și restaurată puterea politică, economică și militară a Germaniei, după care era timp pentru a discuta și despre o eventuală organizație

<footnote n="92">⁹² Robert W.D. Boyce, „The Briand Plan and the Crisis of British liberalism” în *Le Plan Briand...*, p. 121-145.</footnote>

<footnote n="93">⁹³ Jean-Paul Bled, „L’Allemagne et l’échec du Plan Tardieu”, în *Revue d’Europe Centrale*, tome V, numero 2, 2-e semestre 1997, (*Le Plan Tardieu, Actes du colloque des 6 et 7 novembre 1997, Université de Paris-Sorbone*), p. 85-96.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Peter Krüger, „Der abgebrokene Dialog: die deutschen Reaktionen auf die Europavorstellungen Briands in 1929”, în *Le Plan Briand d’Union fédérale européenne. Perspectives nationales et transnationales, avec documents. Actes du colloque international tenue à Geneve du 19 au 21 septembre 1991*, Editée par Antoine Fleury en collaboration avec Lubor Jillek, Ed Peter Lang, Berna, Berlin, Frankfurt, New York, Paris, Wien, 1998, p. 289-306.</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f.1, *Réponse du gouvernement allemand*, p. 55-58 și Akten zur Deutschen Auswärtigen Politik 1918-1945, serie B: 1925-1933, Band XV, p. 329-336, doc. 137, *Antwort der Deutschen Regierung*, Berlin, 11/07/1930.</footnote>
europeană<fnref n="96" />. Ei spuneau că pentru Germania „Pan-Europa“ era sinonimă cu „Pan-Versailles“<fnref n="97" />. Scopurile politicii externe a Germaniei erau exprimate prin concepte precum „Revision“, „Geichberechtigung“, „Lebensraum“, „Mitteleuropa“, „Anschluss“<fnref n="98" />. Fără nucleul franco-german, construcţia Uniunii Europene s-a dovedit imposibilă.

Politica revizionistă promovată de Mussolini a acutizat conflictul franco-italian<fnref n="99" />. Mussolini respingea ostentativ ideea Paneuropei<fnref n="100" />. Ziarele franceze şi româneşti şi-au manifestat nemulţumirea faţă de poziţia sa revizionistă şi ostilă Planului Briand<fnref n="101" />. Ungaria a declarat solemn că nu aderă la o Uniune Europeană care menţine graniţele existente<fnref n="102" />.

Germania şi Italia cereau invitarea Uniunii Sovietice care considera Proiectul Briand ca fiind o nouă conspiraţie capitalist-imperialistă împotriva puterii sovietice<fnref n="103" />.

Briand nu a reuşit să obţină nici măcar acordul Angliei¹⁰⁴. Marea Britanie era mult mai interesată de imperiul său colonial mondial şi de

<footnote n="96">⁹⁶ Martin Vogt, „Die deutsche haltung zum Briand-Plan im Sommer 1930: Hintergründe und politisches Umfeld der Europapolitik des Kabinetts Brüning“, în *Le Plan Briand*..., Berna, 1998, p. 307-329.; Jean-Paul Bled, *op. cit.*, p. 91-92.</footnote>

<footnote n="97">⁹⁷ Henri Brugmans, *L'idée européenne, 1920-1970*, Bruges, 1970, p. 68.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ Martin Vogt, *op. cit.*, p. 307-330.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ Marta Petriccioli, „Dino Grandi et la réponse italienne au projet d'Union fédérale européenne“, în *Le Plan Briand d'Union fédérale européenne*, Ed. Peter Lang, Berna, p. 331-346.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f1, *Documents relatifs à l'organisation d'un regime d'Union fédérale européenne, Réponse du gouvernement italien*, p. 37-42.</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Adevărul din 5 iulie 1930 titra: „Mussolini cere mai întâiu revizuirea tratatelor. Italia contra proiectului Briand“.</footnote>

<footnote n="102">¹⁰²AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f1, *Documents relatifs à l'organisation d'un regime d'Union fédérale européenne, Réponse du gouvernement hongrois*, p. 77-80. D.D.I., settima serie: 1922-1935, vol. IX, p. 105, doc. 77, *Promemoria del ministro degli esteri, Grandi, sur colloquio con il ministro d'Ungheria a Roma, Hory, Roma, 4 giugno 1930. A.N.I.C., fond Microfilme Franţa*, rola 39, cadrele 909, 915, 961, *Bulletin periodic de la presse hongroise*, 24 august 1929, 14 octombrie 1929, 7 august 1930, de la legaţia Franţei din Budapesta către Briand.</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³AMAE, France, Paris, *fond Y Internationale*, vol. 851, raport nr. 271 din Moscova, 14 mai 1930, Helleu către Briand. Fotocopiile documentelor ne-au fost oferite de doamna prof.univ. dr. Viorica Moisuc. Zinaida Belousova, „URSS et le Plan Briand”, în *Le Plan Briand*..., p 531-542.</footnote>
relațiile cu SUA, decât de apartenența la Europa<fnref n="105" />. Mai mult, Anglia continua să se alăture Germaniei în contracararea politicii franceze<fnref n="106" />.

Considerăm însă că ideea de Uniune Europeană, chiar în formula sa interguvernamentală, nu supranațională, nu putea să devină o realitate instituțională în condițiile mentalității epocii, pentru care suveranitatea națională era o dogmă sacrosanctă, ce nu putea suferi nici o limitare semnificativă în numele unei Europe unite.

Proiectul Briand a fost susținut de aliații Franței, România, Iugoslavia<fnref n="107" />, Cehoslovacia<fnref n="108" /> și Polonia<fnref n="109" />, care au inițiat și o înțelegere economică regională a Europei Centrale și de Sud-Est, ca etapă în construcția paneuropeană. Dar acest sprijin al unor țări mici nu putea să asigure succesul planului, care era respins de toate marile puteri ale Europei<fnref n="110" />.

<footnote n="104">¹⁰⁴ AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f.1, *Réponse du gouvernement britannique*.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ DBFP second series, vol. I, p. 327-331, *Memorandum on M. Briand's proposal for an European Union*, (W 5585/451/98), Foreign Office, May 30, 1930.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Andrea Bosco, „The British Foreign Office and the Briand Plan“, în *Le Plan Briand*..., p. 356-357</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Réponse du gouvernement yougoslave*, p. 115-116.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ AMAE France, Paris, fond Y Internationale, dossier 851, f. 9-10, tg. nr. 170 din 29 mai 1930, de la Praga, semnată Charles-Roux către Briand.</footnote>

<footnote n="109">¹⁰⁹ AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 201, f. 61-63, Raportul nr. 2192 din 16 iunie 1930, de la legația României din Varșovia către Mironescu, semnat indescifrabil.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ O analiză aprofundată a reacțiilor statelor față de Proiectul Briand de Uniune Europeană se va realiza în cartea Simion Costea, *Ideea de Europă unită și construcția Europeană* (sec.XIX-XX), aflată în curs de elaborare.</footnote>
Cap. 2: POLITICA ROMÂNIEI
FAȚĂ DE PROIECTUL BRIAND
DE UNIUNE EUROPEANĂ (1929-1932)

2.1. REACȚIA ROMÂNIEI LA LANSAREA PLANULUI BRIAND LA ADUNAREA LIGII NAȚIUNILOR ȘI LA PRIMA CONFERINȚĂ EUROPEANĂ (SEPTEMBRIE 1929)

Ministerul de Externe al României era la curent cu mișcarea pan europeană a contelui Richard Coudenhove-Kalergi, întrucât ministrul plenipotențiar al României la Viena îi trimitea cu regularitate revista Paneuropa. De pildă, în 18 ianuarie 1929, ministrul de Externe român G.G. Mironescu primea nr. 10 din decembrie 1928 al revistei, în limba germană, din care putea să ia cunoștință de susținerea de care se bucura mișcarea pan europeană din partea unor importanți oameni de stat, precum: Ar. Briand, ministrul de Externe al Franței (președintele de onoare al Uniunii Paneuropene), Gustav Stresemann, ministrul de Externe al Germaniei; Alexander Skrzynsky, premierul și ministrul de Externe al Poloniei, Paul Löbe, președintele Reichstagului Germaniei, Ed Beneș, ministrul de Externe al Cehoslovaciei, Ignaz Seipel, cancelarul Austriei (președinte al secției austriece a Uniunii Paneuropene)<fnref n="1" />.

Însuși contele Richard Coudenhove-Kalergi i-a trimis ministrului de Externe al României, G.G. Mironescu în 20 ianuarie 1929, o notă în limba franceză, cu apelul său pan european publicat în presa occidentală la 1 ianuarie 1929, solicitând exprimarea unei poziții românești asupra acestei probleme. Apelul lui Richard Coudenhove-Kalergi se adresa guvernelor parlamentelor și presei din toate țările Europei, îndemnându-le să convoace o conferință pan europeană chiar în anul 1929 după modelul Conferinței

<footnote n="1">¹AMAE, *Fond 71/920-1944, Dosare speciale*, vol. 192, f. 1-24, Nota nr. 206 din Viena, 16 ianuarie 1929, semnată Mitilineu, însoțită de revista *Paneuropa*, nr. 10, decembrie 1928.</footnote>
Panamericane, în scopul garantării păcii în lume. Conferința era menită să organizeze „Confederația Statelor Europene“ bazată pe egalitatea națiunilor componente și pe „o piață pan europeană“ formată prin suprimarea vămilor, după cum arăta Coudenhove-Kalergi. Mironescu a primit apelul și l-a remis și premierului Iuliu Maniu<fnref n="2" />.

De altfel, contele Coudenhove-Kalergi i-a spus ministrului român la Berlin, Petrescu-Comnen, că Briand și Loucheur sunt adepti convinși ai ideii paneuropene și, mai mult, Briand intenționa să convoace o conferință pan europeană după modelul celei paname-ricane. Contele îi demonstrase ministrului francez că organizarea „Paneuropei“ era singurul mijloc de a împiedica Anschluss-ul<fnref n="3" />.

Pe lângă revistele „Paneuropa“, Ministerul de Externe român a primit, în iunie 1929, broșura „Was Will Paneuropa?“ în limba germană, menită să recruteze noi aderenți ai mișcării paneuropene, expunând pe scurt programul acesteia și atitudinea pe care o avea față de problemele vremii<fnref n="4" />.

Încă din 24 iulie 1929, Franța a informat România despre intenția sa de a propune la Liga Națiunilor Proiectul Briand de Uniune Europeană. Astfel, în cadrul unei discuții purtate la Paris, la care a participat și Berthelot, Briand l-a informat pe ministrul plenipotențiar român Diamandi că va susține, la următoarea sesiune a Consiliului Societății Națiunilor, ideea de a înființa „o Federațiune Europeană: Statele Unite ale Europei“. Briand urmărea, prin aceasta, o apropiere între statele europene în toate domeniile importante „începând cu cele economice“ precum și „a pune în vigoare, măcar în aplicațiune limitată la Europa, Protocolul din Geneva“ care eșuase în 1924. Ministrul francez credea că Anglia și celelalte țări europene vor adera la propunerea sa, în timp ce Italia nu își precizase încă poziția Briand sugera că scopul proiectului său era apărarea comună a Europei împotriva ofensivei economice americane. Conducerea

<footnote n="2">² *Ibidem*, f. 29-30, 31-32, Scrisoarea lui R. Coudenhove-Kalergi din Viena, 20 ianuarie 1929, adresată lui Mironescu.</footnote>

<footnote n="3">³ *Ibidem*, f. 25-26, telegrama nr. 25 din Viena, 22 ianuarie 1929, Petrescu-Comnen către Mironescu.</footnote>

<footnote n="4">⁴ *Ibidem*, f. 150, nota din Viena, 15 iunie 1929, însoțită de broșura *Was Will Panuropa?*</footnote>
Ministerului de Externe de la Bucureşti punea sub semnul întrebării speranţa lui Briand că Anglia „ar fi favorabilă“ şi ar adera la o federaţiune europeană care trebuia să aplice Protocolul de la Geneva. Aceasta deoarece Anglia torpilase Protocolul de la Geneva în 1924⁵.

Preocupată şi de reacţiile presei şi opiniei publice germane şi austriece faţă de iniţiativa lui Briand pentru Paneuropa, diplomaţia română constata încă o dată că, în mentalitatea ţărilor învinse în Primul Război Mondial, ideea „revizuirilor tratatelor de pace era intim legată de orice mişcare de apropiere mai largă, politică sau economică. Manifestând o atitudine rezervată sau de aprobare cu diferite nuanţe, ziarele germane şi austriece au subliniat că „o Paneuropă economică“ nu putea fi înfăptuită decât după soluţionarea problemei naţionale, a minorităţilor şi a revizuirii frontierelor. Susţinând că Paneuropa nu trebuia fondată pe Tratatul de la Versailles, unele ziare afirmau că, din contră, „o realizare pan europeană ar trebui să smulgă «ghimpele tratatului»“. Organul pangermanist „Wiener Neueste Nachrichten“ îl suspecta pe Briand de intenţia de a folosi „ideea pan europeană ca instrument a politicii naţionale franceze“ şi dorea ca ideea să fie exploataţă în sensul unei hegemonii a germanismului asupra Europei Centrale<fnref n="6" />.

Dar contele R. Coudenhove-Kalergi, în „Neue Freie Presse“ îi lua apărarea lui Briand în faţa acuzaţiilor că ar avea „motive ascunse“ şi „intenţiuni laterale“. În acelaşi timp, contele austriac sublinia că ideea că Germania era vinovată de declanşarea războiului (idee inclusă în Tratatul de la Versailles) „a fost înlăturată, în urma cercetărilor istorice“<fnref n="7" />.

Atitudinea presei şi a opiniei publice germane şi austriece faţă de Proiectul Briand releva faptul că „Germania vrea să-şi rezerve, în orice caz, anumite regiuni economice (şi în special Europa Centrală) unde să poată aplica ea ideile paneuropene“. Prin urmare, România trebuia „să examineze cu atenţie substratul ideologic şi politic a

<footnote n="5">⁵ *Ibidem*, f. 186, şi vol. 201, f. 1, telegrama nr. 796 din Paris, 24 iulie 1929, Diamandy către Mironescu.</footnote>

<footnote n="6">⁶ AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 192, f. 183-184, Raportul nr. 2830 de la Viena, din 23 iulie 1929, Mitilineu către Mironescu.</footnote>

<footnote n="7">⁷ *Ibidem*.</footnote>
oricărei propuneri de apropiere mai largă economică“ (pentru a combate tendințele revizioniste și hegemonice germane)<fnref n="8" />.

Apelul lui Coudenhove-Kalergi de susținere a Proiectului Briand, apărut în ziarul vienez „Neue Freie Presse“, la 1 august 1929, a fost publicat și în presa românească și a fost semnalat ministrului Afacerilor Externe ad. interim Al. Vaida-Voevod, de către ministrul plenipotențiar român în Austria, Mitilineu<fnref n="9" />.

Ministrul austriac, dr. Michael Hainisch (fostul președinte al Republicii) a declarat presei, în septembrie 1929, că este „un adept entuziast al ideii unei alăturări economice și al unei apropieri vamale central-europene“ și a discutat această idee cu oamenii de stat români la ultimul congres agricol de la București. Declarația, reprodusă de „Neues Wiener Tagblatt“, era adusă la cunoștința premierului Maniu<fnref n="10" />.

În calitate de prim-ministru al Franței, Aristide Briand și-a lansat proiectul de Uniune Europeană mai întâi la **Adunarea Generală a Ligii Națiunilor, la 5 septembrie 1929.**

Ideea lui Briand a fost primită favorabil, în principiu, de către statele membre ale Ligii Națiunilor. Esențială a fost aprobarea exprimată de ministrul de Externe al Germaniei, Stresemann, la 9 septembrie. El a susținut Planul Briand numai sub aspect economic, pentru înlăturarea barierelor vamale de la noile granițe stabilite prin Tratatul de Pace din 1919-1920¹¹.

Reprezentantul Italiei, Scialoja, a arătat grandoarea și dificultatea realizării ideii, care merita atenția guvernului italian și un studiu aprofundat. Reprezentantul Angliei, William Graham, a spus că nu voia să facă „un duș rece“ subiectului, dar a pledat pentru liber-schimbism, și a exprimat temerea că Uniunea Europeană putea fi îndreptată contra SUA. Reprezentantul Spaniei, Quinones de Leon, și-a declarat sprijinul pentru idee. Reprezentantul Lituaniei,

<footnote n="8">⁸ *Ibidem*, f. 183-184, tg. nr. 2830 din Viena, 23 iulie 1929, Mitilineu către Mironescu.</footnote>

<footnote n="9">⁹ *Ibidem*, f. 188-189, tg. nr. 2911 din Viena, 14 august 1929, Mitilineu către Mironescu.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ *Ibidem*, f. 191-193, tg. nr. 3030 din Viena, 30 septembrie 1929, Mitilineu către Vaida-Voevod.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Jean-Luc Chabot, *L'idée d'Europe unie de 1919 à 1939*, Grenoble, 1978, p. 290-291.</footnote>
Voldemaras, a asociat la Planul Briand și problema minorităților. Ministrul de Externe al Cehoslvaciei, Benes, și-a declarat întregul sprijin pentru planul Briand, dar a folosit formule foarte vagi<fnref n="12" />. Ministrul de Externe al României, Mironescu, și-a exprimat sprijinul ferm pentru planul francez.

Briand a convocat, apoi, cele 27 de state europene membre ale Ligii Națiunilor să se reunească într-o primă conferință europeană, desfășurată la 9 septembrie 1929, la Geneva. Conferința a aprobat, în principiu, Planul Briand și a hotărât procedura de urmat: 1) guvernul Franței trebuia să redacteze un Memorandum care să dezvolte Planul Briand și pe care să îl remită guvernelor spre consultare; 2) guvernele trebuiau să răspundă oficial la Memorandum, iar răspunsurile lor trebuiau remise guvernului francez; 3) guvernul francez trebuia să sintetizeze aceste răspunsuri într-un raport către următoarea Adunare a Ligii Națiunilor din septembrie 1930, care trebuia să decidă soarta proiectului<fnref n="13" />.

Proiectul Briand de Uniune Europeană, în forma sa expusă mai întâi la Adunarea Generală a Ligii Națiunilor din septembrie 1929, chemând la crearea unui „fel de legătură federală“ economică între state, a fost în realitate foarte modest și vag definit, menit să obțină acordul tuturor, inclusiv al celor mai reticenți<fnref n="14" />. Presa proguvernamentală din România l-a interpretat însă într-un sens mult mai profund decât permitea formula diplomatică limitată a lui Briand, apreciind că proiectul francez avea ca scop „federalizarea economică a Europei“ și instituirea „Statelor Unite ale Europei“ care să asigure inclusiv securitatea statelor continentului<fnref n="15" />. De altfel, în toată perioada, această presă a acordat o atenție deosebită Proiectului Briand, pe care l-a susținut și l-a apreciat extrem de favorabil. Motivele unei atari atitudini au fost, credem, atât importanța în sine a acestei probleme internaționale și linia politică oficială a PNȚ și a guvernului, cât și o mai generală impregnare a elitelor românești cu ideologia pan-europenistă.

<footnote n="12">¹² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="13">¹³ *Ibidem*, p. 292; Eliza Campus, *op. cit.*, p. 59-60.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ J. B. Duroselle, *L'idée d'Europe...*, p. 272-281.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ *Dreptatea*, an III, 11 septembrie 1929.</footnote>
În cadrul dezbaterilor de la Liga Națiunilor, G. G. Mironescu, în
calitate de reprezentant oficial al statului român, a ținut un discurs, la
11 septembrie 1929, în care și-a exprimat sprijinul ferm față de
Proiectul Briand, subliniind adeziunea României la fiecare dintre
tezele acestuia<fnref n="16" />. El aprecia importanța propunerii franceze ca fiind
„punctul culminant al acestei sesiuni a Societății Națiunilor“, sublinia
scopul acesteia „de a crea o legătură federală între statele Europei“, și
se alătura lui Briand, ca și tuturor celorlalți reprezentanți ai statelor
participante la dezbatere, care „nu și-au ascuns greutățile ce trebuie
învinse pentru a realiza această federațiune“, relevând totodată că
„nimeni nu a cerut să se purceadă numaidecât la înfăptuirea ei“.
Mironescu se lansa apoi în aprecieri retorice entuziaste la adresa
Proiectului Briand, pe care îl califica drept „o mare idee enunțată,
care își va urma calea ei“ și care „se bucură de simpatia tuturor“, el
însuși declarându-se „profund convins de realizarea ei, spre cel mai
mare bine al Europei și al întregii omeniri“. El era de acord și cu
procedura adoptată, prin care guvernul francez va trimite tuturor
statelor europene un memoriu în această privință (Memorandumul
privind organizarea unui regim de Uniune Federală Europeană din 1
mai 1930) și guvernele vor pune în studiu această chestiune și vor
comunica răspunsurile lor guvernului francez, urmând ca „rezultatele
acestor studii“ să fie examinate în cadrul sesiunii Ligii Națiunilor din
anul următor (septembrie 1930). Reprezentantul României susținea
cele trei teze promovate de Briand: 1) „întâi nu este vorba de o
organizare care să creeze un antagonism între Europa și un alt
continent; dimpotrivă, această cooperare este menită să ușureze
cooperarea Europei cu celelalte continente“; 2) „această legătură
federală nu va schimba întru nimic situațiunea statelor, cu membre
ale Societății Națiunilor“; 3) „este înțeles, că e vorba, înainte de toate,
de o organizație cu bază economică, forma aceasta fiind mai puțin
greu de realizat“. Susținând așadar, Proiectul Briand în integralitatea
sa, Mironescu mergea însă mai departe decât acesta în promovarea
unificării paneuropene, aderând și la propunerea lui Paul Hymans
(reprezentantul Belgiei) vizând „încheierea de **convențiuni
comerciale colective**, inspirate de Conferința economică din 1927“,
întrucât considera că „punerea în executare a acestei sugestiuni poate

<footnote n="16">¹⁶ G. G. Mironescu, *Cuvântări*, vol. I București 1930, p. 228-236.</footnote>
servi **ca o etapă** către realizarea ideii mari a d. Briand". Omul de stat român își încheia discursul exprimându-și speranța că Societatea Națiunilor va înfăptui Proiectul Briand<fnref n="17" />.

Considerăm că, declarându-se adeptul propunerii lui Hymans, Mironescu se folosea de aceasta, concomitent, pentru a deschide calea promovării Planului Maniu, vizând integrarea pan europeană în etape, prin crearea de uniuni economice regionale. Totodată, statul român rămânea atașat integrării prioritar-economice pentru a soluționa criza economică, chiar în condițiile în care Planul Briand va abandona această teză, susținând, în Memorandumul din 1 mai 1930, integrarea prioritar-politică.

Într-o expunere făcută presei după întoarcerea în țară, Mironescu își interpreta poziția exprimată la Liga Națiunilor. Calificând Proiectul Briand drept „marea idee emisă [...] de a crea între statele Europei o legătură federală bazată, pentru moment, pe o apropiere economică“, el arăta că, „după cum a spus de altfel d. Briand, nu este vorba de un lucru de realizat astăzi, nici mâine“, ci „este o idee emisă, care urmează să fie studiată“, necesitând o perioadă de pregătire. În acest context, el reținea din propriul discurs declarația „că suntem în principiu de acord și că vom studia posibilitățile de realizare“ și puncta „etapele“ pe care le credea necesare în acest scop: „armistițiu economic, convențiuni comerciale multilaterale, grupări economice regionale, în sfârșit, grupări mai întinse“<fnref n="18" />.

Remarcăm, de această dată, insistența asupra strategiei de construcție pan europeană în etape, propusă de statul român, depășind și concepția lui Hymans. Desigur, în definirea poziției României, exprimată de Mironescu la Liga Națiunilor, un rol important este posibil să fi avut și Titulescu, care era membru al delegației românești (alături de V. V. Tilea, C. Vișoianu, Lugoșianu etc.)<fnref n="19" />.

**Pe canale diplomatice, România a propus Franței adoptarea strategiei sale de construcție a Uniunii Europene, începând cu o înțelegere central – sud-europeană.** Astfel, într-o discuție purtată la Quai d'Orsay, în seara zilei de 20 noiembrie 1929, ministrul plenipotențiar al României la Paris, Diamandy, i-a sugerat ministrului

<footnote n="17">¹⁷ *Ibidem*, p. 234-236.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ *Ibidem*, p. 268.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ *Dreptatea*, 8 septembrie 1929.</footnote>
de Externe francez, Aristide Briand, ideea ca „Statele Unite ale Europei să înceapă prin apropierea acelor state care sunt relativ unite prin legături strânse și între care există o atmosferă de încredere, în primul rând Mica Înţelegere şi Polonia“. Pentru aplicarea acestei strategii, Diamandy propunea şi consultarea Germaniei. Acceptând sugestiile ministrului plenipotenţiar român, Briand a lăsat impresia că va înscrie această strategie în Memorandumul francez pe care îl va adresa guvernelor europene membre ale Ligii Naţiunilor în anul următor. În realitate, constatăm că Briand nu va înscrie strategia în Memorandumul său<fnref n="20" />.

În viziunea lui Diamandy, întreaga politică a lui Briand era dominată de „teama“ sa ca Franţa să nu ajungă la o confruntare cu Germania, care dispunea de superioritate numerică. Această preocupare a călăuzit „toate avansurile și înlesnirile pe care Briand le face Germaniei“. S-a adăugat, ca element nou, poziţia defavorabilă adoptată de America faţă de Franţa. Toate acestea au „inspirat ideea Statelor Unite ale Europei“, promovată de Briand, proiect care nu era îndreptat contra nimănu şi care, pentru a reuşi, trebuia să includă în primul rând şi Germania. Tot pentru a combate „tendinţa Americei de dominaţiune asupra Europei“, Poicaré mergea mai departe, propunând o alianţă între „Liga europeană“ și „Liga Latină din continentul american“<fnref n="21" />.

Ministrul plenipotenţiar român înţelegea bine că procesul de „înjghebare a Statelor Unite ale Europei“ „nu va fi o operă lesnicioasă“, din cauză că nu se puteau pune de acord „atâtea interese divergente“ economice ale statelor europene. Când se va încerca realizarea „bloclului european“ în faţa Americii, statele europene riscau să se dezbine între ele sub influenţa finanţei americane. În timp ce opinia publică primea uşor orice sugestii pentru menţinerea păcii, guvernele europene acţionau mai „prudent“, apărând interesele economice specifice. De aceea, „ideea unificării europene cu corolarul Uniunii Latine sud-americane este încă pe planul

<footnote n="20">²⁰ AMAE, fond *Dosare speciale*, vol. 201, f. 4-5, tg. nr. 10978 din Paris, 21 noiembrie 1929, Diamandy către Externe, Bucureşti.</footnote>

<footnote n="21">²¹ *Ibidem*.</footnote>
dezideratelor“, reprezentând mai ales indiciul „unei îngrijorări generale“ în căutarea unei soluţii, concluziona Diamandy<fnref n="22" />.

România a transmis un mesaj oficial de simpatie şi de sprijin către Congresul al II-lea al Uniunii Paneuropene, desfăşurat la Berlin, la 18-19 mai 1930. Mesajul României a fost telegrafiat la Berlin de către însuşi ministrul de Externe G.G. Mironescu, care a răspuns astfel cererii adresate în acest sens de preşedintele Uniunii Paneuropene, contele R.N. Coudenhove-Kalergi, încă de la 10 mai 1930, din Viena <fnref n="23" />. Tot din Viena, la 8 iunie 1930, Coudenhove-Kalergi îi mulţumea lui Mironescu, în numele Uniunii Paneuropene, pentru „felicitările amabile“ transmise congresului pan european<fnref n="24" />.

<footnote n="22">²² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="23">²³ *Ibidem*, f. 12.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ *Ibidem*, f. 57.</footnote>
## 2.2. STRATEGIA GUVERNULUI ROMÂNIEI DE INTEGRARE REGIONALĂ ȘI PANEUROPEANĂ. CONCEPȚIILE MINIȘTRILOR ROMÂNI

### 2.2.1. Concepția primului-ministru Iuliu Maniu

Personalitate politică proeminentă, Iuliu Maniu s-a afirmat mai întâi ca fruntaș al mișcării naționale a românilor ardeleni din Imperiul Austro-Ungar, mișcare care a avut un rol hotărâtor în înfăptuirea Marii Unirii din 1918. Rolul său istoric i-a asigurat lui Maniu un prestigiu durabil în rândul populației românești majoritare din Transilvania și a determinat alegerea lui ca membru de onoare al Academiei Române. În cadrul României întregite, el a fost președintele Consiliului Dirigent al Transilvaniei (decembrie 1918-aprilie 1920), președintele Partidului Național Român și apoi al Partidului Național-Țărănesc (format în 1926 prin fuziunea PNR cu Partidul Țărănesc condus de Ion Mihalache). Obținând o largă majoritate la alegerile libere și democratice din 1928, PNȚ s-a aflat la guvernare de două ori, în anii 1928-1931 și 1932-1933, Iuliu Maniu fiind președintele Consiliului de Miniștri de trei ori în acest răstimp. Criza economică mondială din 1929-1933 care a afectat grav România, restaurația regelui Carol II (8 iunie 1930) și politica sa autoritară au determinat întreruperea guvernării țărâniste înainte de sfârșitul legislaturii și instabilitatea guvernamentală din acei ani. Adept al democrației și constituționalismului, Maniu s-a opus tendințelor autoritare ale regelui Carol II, motiv pentru care el nu a putut rămâne prim-ministru în toată perioada cât partidul său a fost la guvernare<fnref n="25" />.

Succesiunea guvernelor României în perioada derulării Planului Briand a fost următoarea: guvernul Iuliu Maniu (10 noiembrie 1928-7 iunie 1930), guvernul George G. Mironescu (7-12 iunie 1930), guvernul Iuliu Maniu (12 iunie-10 octombrie 1930), guvernul George G. Mironescu (10 octombrie 1930-18 aprilie 1931), guvernul Nicolae Iorga (18 aprilie 1931-6 iunie 1932) susținut de regele Carol II și de Partidul Naționalist-Democrat (PNȚ fiind în opoziție), apoi guvernul Alexandru Vaida-Voevod (6 iunie-19 octombrie 1932), guvernul Iuliu Maniu (20

<footnote n="25">²⁵ Apostol Stan, *Iuliu Maniu*, București, 1998; Ioan Scurtu, *Istoria Partidului Național Țărănesc*, București, 1995.</footnote>
octombrie 1932-13 ianuarie 1933), guvernul Al. Vaida-Voevod (14 ianuarie-13 noiembrie 1933)<fnref n="26" />.

Ca prim-ministru, Maniu s-a remarcat în politica externă atât prin susținerea Planului Briand de Uniune Europeană, cât și prin promovarea unei concepții proprii de Confederație Central – sud-Est-Europeană și Paneuropeană. De la desăvârșirea unității național-statale a României, Maniu dorea să conducă țara spre construirea unei Europe unite interguvernamentale

Arhitectura europeană preconizată de Maniu trebuia să fie, în plan spațial „dunăreană“, „central-europeană“, „sud-est europeană“, „europeană“ și „pan-europeană“. Sub aspect structural, Maniu definea această construcție europeană cu termenii de „Confederație“, „Federație“, „Statele Unite ale Europei“, „integrare“, „federalizare“, „unirea popoarelor“, „unificare“. Jurist de profesie, Iuliu Maniu folosea în majoritatea cazurilor conceptul de „Confederație“, care permite menținerea suveranității statelor membre. Conceptul de „Confederație“ corespundea juridic cel mai bine principiilor pe care se întemeiau în epocă proiectele de construcție regională și pan-europeană, inclusiv planul lui Maniu. Remarcăm că el utiliza conceptul de „integrare“ pentru a desemna procesul de construire a Confederației Central – sud-Est-Europene și pan-europene.

Pentru a cuprinde viziunea lui Maniu în integralitatea sa, cu toate conceptele folosite de el, atât sub aspect structural cât și spațial, vom apela la expresia „Planul Maniu de integrare europeană“. Conceptul de integrare europeană trebuie înțeles într-un sens generic. „Planul Maniu de integrare europeană“ cuprinde ideea de „integrare“ între state pentru formarea unei „confederații“ central – sud-est europene și pan-europene. De altfel și procesul real postbelic a fost denumit „integrare europeană“, deși în plan spațial cuprindea doar 6 țări vest-europene inițial, având apoi tendința de extindere la nivel pan-european, iar în plan structural include modelele confederalist, federalist și funcționalist. Planul Maniu propunea doar un model confederalist pentru început, prefigurând integrarea europeană postbelică.

Maniu însuși își denumea sistemul de idei confederative ca fiind un „plan“ propriu, termen îndreptățit, deoarece el propunea într-adevăr un

<footnote n="26">²⁶ Ioan Scurtu, *Documente privind istoria României*, București, 1995, p. 696-705.</footnote>
proiect elaborat cu anticipare, cuprinzând o suită ordonată de operațiuni destinate să ducă la atingerea unui scop, era un program de lucru pe care a încercat să îl înfăptuiască.

Ideea integrării europene a fost o constantă a gândirii lui Iuliu Maniu în epoca interbelică, fiind exprimată deschis, în repetate rânduri într-un interval de cel puțin 13 ani, în perioada 1924-1937, el încadrându-se astfel, cu o concepție proprie, în curentul federalist europeist al vremii. Ca toți ceilalți oameni politici europeni adepți ai ideii, Maniu a conceput integrarea europeană ca pe un instrument în slujba păcii și a interesului național al țării sale.

Prin integrarea europeană, el urmărea înfăptuirea unor obiective majore promovate de România în politica sa externă tradițională: păstrarea suveranității și integrității țării, a statu-quo-ului postbelic consacrat de sistemul Tratatelor de pace de la Paris, întărirea legăturilor cu puterile occidentale și a alianțelor cu unele state succesorale vecine (Polonia și cele din Mica Înțelegere), reconcilierea între națiunile zonei și asigurarea păcii, prosperitatea economică și securitatea, descurajarea expansionismului sovietic și a revizionismului Ungariei, protejarea în fața concurenței produselor agricole sovietice și americane, soluționarea crizei economice. Totodată, el dorea să propulseze România într-o poziție decizională în structurile confederației central – sud-est-europene și pan-europene proiectate.

Filonul de bază al Planului Maniu de integrare europeană a fost ideea unei „Confederații“ regionale, pe care o numește fie „Central-Europeană“, fie „Sud-Est Europeană“, fie „cel puțin dunăreană“, în fapt acoperind același spațiu, destul de vag definit inițial și având vocația extinderii. El propunea, așadar, o integrare economică de nivel regional, ce ar fi acoperit o parte a continentului. Remarcăm că integrarea europeană înfăptuită efectiv în epoca postbelică, exprimă o formulă similară, întrucât este una economică și a cuprins doar șase state (azi 15), extinzându-se doar asupra unei părți a continentului (cea vestică): o „mică Europă“, cum o numește Andrei Marga<fnref n="27" />. Desigur, contextul internațional postbelic este diferit de cel intebelic.

Când apare ideea lui Maniu de integrare europeană? „Din primul moment“ după Marea Unire din 1918, a declarat el în 1934 în Parlament. Nu cunoaștem însă luări de poziție publice în acest sens pînă în 1924,

<footnote n="27">²⁷ Andrei Marga, *Filosofia unificării europene*, Cluj, 1995.</footnote>
cînd s-a exprimat deschis. Insistența sa ulterioară asupra momentului 1924, când a „lansat“ ideea, ne face să credem că, într-adevăr, acesta a fost anul în care și-a asumat-o public ca program politic. Firește însă că ideea l-a frământat și în perioada 1919-1924.

Maniu și-a cristalizat ideea unei confederații economice central – sud-est europene pornind de la realitățile Imperiului Austro-Ungar, care dispunea, în opinia sa, de „un teritoriu care în bună parte se completa în ceea ce privește producțiunea și desfacerea bunurilor“. Luptând pentru distrugerea acestui imperiu „cu alcătuire forțată“ pe care îl considera un „adevărat conglomerat“ neviabil, „artificial“. Maniu a contribuit la întregirea României. Formarea statelor naționale succesorale a dezintegrat însă și spațiul economic unitar și complementar al dublei monarhii, ceea ce a generat „anumite stări de tranziție dificile“, disfuncționalități economice generatoare de tensiuni social-politice, cu repercusiuni și în relațiile internaționale. Pentru a evita sau soluționa astfel de crize, omul politic român preconiza refacerea acelui „teritoriu economic unitar“ de către statele succesorale, în baza nou dobânditei lor suveranități naționale. În acest sens, el credea că, procesului „inevitabil“ de dezintegrare a imperiului, „trebuia să-i urmeze la timp procesul de integrare“. Își fundamenta teza cu argumente atât economice cât și filosofice. Toate aceste rațiuni l-au dus încă „din primul moment“ al triumfului principiului naționalităților, la ideea „că realizându-se înființarea statelor naționale sud-est europene, ele vor trebui să înfăptuiască, în scurtă vreme, o puternică Confederațiune Sud-Est- Europeană, cu scopul de a forma o forță comună și de a crea un teritoriu economic unitar, păstrând-și fiecare stat suveranitatea sa, pentru a-și asigura desfacerea produselor lor în mod rațional“<sup>28</sup>. Considerăm că Maniu preconiza, în fond, o „Piață Comună“ interstatală.

Ideea că spațiul austro-ungar a fost o unitate economică, ce trebuia refăcută după crearea statelor naționale, avea o largă răspândire în epocă, și chiar a dus la inițiative politice în acest sens. Astfel, în 1919 Franța a făcut demersuri pentru realizarea unei Confederații Danubiene cu profil economic, ce ar fi servit interesele unor trusturi occidentale și pe ale Ungariei (care a susținut activ ideea). Apărându-și interesele, România a luptat pentru eșuarea tentativei, căreia i-a contrapus Mica Înțelegere. În

<footnote n="28"><sup>28</sup> Dezbaterile Adunării Deputaților, nr.38, ședința din 4 aprilie 1934, p. 1607-1610 și Dreptatea, an IV, nr.969 din 29 decembrie 1930.</footnote>
1932 Franţa va relua ideea confederaţiei dunărene prin lansarea Planului Tardieu<fnref n="29" />.

Convins că o confederaţie economică a statelor succesorale era o „inexorabilă necesitate“, Maniu a adoptat ideea, în 1924, dându-i un sens pro-românesc. Pronunţându-se în favoarea unei astfel de confederaţii regionale, el urmărea plasarea României în centrul acesteia, răpind astfel Ungariei rolul pivot din proiectele anterioare. Acesta este, credem, sensul celebrei sale declaraţii din 11 mai 1924, făcută la Institutul Social Român condus de D. Gusti, pe care a reluat-o apoi cu o deosebită insistenţă<fnref n="30" />.

Maniu îşi exprima atunci un crez profetic, care transcende idealul naţional: „Cred nestrămutat, că idealul mare naţional, prin întregirea neamului între hotarele de azi, nu este încă împlinit. Vai de naţiunea care nu este în stare să-şi fixeze zi de zi, noi şi noi ţinte nobile, idealuri măreţe tot mai desăvârşite“. El credea într-o lege sociologică obiectivă, când îşi exprima convingerea că „viitorul este al unităţilor mari sociale ori economice“, care „în materie politică“ sunt reprezentate de „confederăţiuni“, şi prin urmare, „statul român, mai curând ori mai târziu, va trebui să facă parte dintr-o astfel de unitate“. Integrarea României într-o atare arhitectură nu era o opţiune, ci o lege căreia nu i s-ar putea sustrage, iar „noi va trebui în mod fatal să ţinem cu direcţia de dezvoltare a lumii“. Opţiunea românilor devenea posibilă doar în problema rolului şi locului pe care îl vor ocupa în viitoarea organizaţie internaţională. În conceptia sa, României i se deschideau două alternative: fie să-şi asume rolul de motor al integrării europene, „factor hotărâtor“, „un centru al formaţiunii grandioase ce va veni“, fie să aibă un rol marginal în acest proces, caz în care „va fi un obiect de târguială“ şi „îşi va târâ viaţa umilită, dacă o va mai avea, de pe o zi pe alta, din graţia altora şi servind pe alţii“. Optând pentru prima alternativă, Maniu atribuia naţiunii sale un rol activ într-o integrare de dimensiuni central – sud-est-europene şi de perspectivă mondială: „Cred, şi trebuie să creadă întreg neamul românesc, în mărita chemare a poporului românesc: de a deveni în

<footnote n="29">²⁹ Eliza Campus, *Ideea federală în perioada interbelică*, Bucureşti, 1993, p. 27-38.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Iuliu Maniu, „Problema minorităţilor“, în D. Gusti (coord.), *Politica externă a României*, Bucureşti, 1924, p. 243 şi *Dreptatea*, an IV nr.877, 11 sept. 1930</footnote>
aceste părți ale lumii, de-a lungul Dunării și la Marea Neagră, centrul de gravitațiune al unei formațiuni puternice, mondiale, compuse din state și popoare libere, în stare să-și asigure existența lor națională, și având forța de a contribui la progresul culturii, ordinii și propășirii veșnic ascendente a civilizației omenești"<fnref n="31" />.

În opinia liderului Partidului Național, reușita unei astfel de opțiuni depindea nu atât de demersurile diplomatice, cât de factorul intern, de civilizația de tip european pe care România o va dezvolta între frontierele sale, asigurând „în toate ramurile vieții de stat libertățile omenești, moralitatea, dreptatea socială și adevărata democrație”, incluzând aici și „drepturile minorităților”, în concordanță cu „aspirațiunile juste ale națiunii române”. În ultimă instanță, eforturile pentru dezvoltarea puterii sale economico-politice și a regimului democratic erau eforturi pentru promovarea României spre un statut demn în arhitectura europeană<fnref n="32" />.

Se ştie că naționalismele care au militat pentru formarea statelor naționale în sec. XIX şi au triumfat deplin în 1918, după înfăptuirea acestui ideal, deschideau trei posibile perspective de viitor: fie şovinismul, fie o Europă a statelor naționale, armonioasă şi echilibrată, fie Statele Unite ale Europei. Maniu a fost adeptul celei de-a treia alternative, preluând moştenirea ideologică a naționalismului romantic, ilustrat de Mazzini, Buchez, Gioberti, Cattaneo, V. Hugo, Napoleon III, care credeau în mitul trecerii de la crearea statelor naționale la integrarea lor într-o federație a Statelor Unite ale Europei<fnref n="33" />. Chiar cele două componente ale acestui mit romantic structurau concepția lui Maniu. Mai întâi, el credea că după Marea Unire, națiunea sa avea o „misiune” („mărita chemare a poporului românesc”) în Europa, precum şi un „primat” asupra celorlalte, devenind „un factor hotărător”, „centrul de gravitațiune” al viitoarei organizații. Apoi, era convins că unificarea națională trebuia urmată de integrarea europeană, întrucât „viitorul este al formațiunilor mari”. Fără a fi romantic şi nici francmason, Maniu continua peste decenii aceste idei de tip paşoptist, profesate la noi de Bălcescu şi Dimitrie Brătianu care, după ce au susţinut că „avem o misie

<footnote n="31">³¹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="32">³² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="33">³³ Jean-Baptiste Duroselle, *L'idée d'Europe dans l'histoire*, Paris, 1965, p. 212-219.</footnote>
a împlini în omenire“, au proiectat împreună cu Mazzini o confederație dunăreană și Statele Unite ale Europei<fnref n="34" />.

Omul politic român a fost marcat de experiența spațiului imperial multi-etnic și unitar economic, ca și contele austriac R. Coudenhove-Kalergi. Din rațiuni pragmatice, pentru asigurarea funcționalității economice și a armoniei politice în acest spațiu, Maniu a preconizat „integrarea“ statelor succesorale. Era o modalitate de umplere a vidului de putere rezultat prin dezmembrarea dublei monarhii, și de consolidare a Europei națiunilor creată prin sistemul tratatelor de pace, prin corectarea carețelor bine cunoscute ale acesteia.

Planul Maniu de integrare europeană era „lansat“ în public în 1924, într-un moment în care proiectele de acest gen au început să prolifereze și erau în mare vogă. În special, Mișcarea Paneuropeană a contelui Richard Coudenhove Kalergi a atras mari personalități politice și culturale europene și a declanșat o amplă dezbatere publică. În acest context, liderul PNR propunea o doctrină proprie din perspectiva intereselor românești. I se alăturau și alți lideri politici români participând la dezbatere într-un cadru mai ales național: Madgearu (PȚ) proiecta o Uniune Paneuropeană, Gafencu și Corteanu (PȚ) – o Conferidație Dunăreană, Tăslăuanu (averescan) – Statele Unite ale Orientului. Aflați în opoziție, toți acești oameni politici nu au influențat politica guvernamentală a statului, în acel moment.

De altfel mentalitatea vremii era prea tradiționalistă pentru a recepta Planul Maniu de integrare europeană, motiv pentru care el a constatat „cu durere“ că „nu prea înțelegea lumea, nici a noastră, nici cea străină, importanța acestei mari probleme“, iar anumite state „erau foarte reci, chiar dușmânoase acestei idei“. „Dar, încet încet, ideea a început să se coacă“, observa președintele PNȚ, astfel încât, ajuns la guvernare în noiembrie 1928 el a putut face demersuri politice oficiale pentru înfăptuirea ei<fnref n="35" />.

Departe de a se limita la nivelul declarativ și al dezbaterilor publice, Planul Maniu a devenit program de politică externă al PNȚ aflat la guvernare, cel puțin în perioada noiembrie 1928-aprilie 1931. Prin autoritatea sa politică și morală, ca președinte al Consiliului de Miniștri,

<footnote n="34">³⁴ *Ibidem* și George Ciorănescu, *Românii și ideea federalistă*, București, 1996, p.28-48.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Iuliu Maniu, *Testament moral-politic*, București, 1991, p. 168-169.</footnote>
Iuliu Maniu a ridicat ideea integrării europene la rang de politică de stat a României. Aceasta a însemnat un moment de mare prestigiu și de remarcabilă deschidere europeană a României.

Premierul Maniu a considerat că era „datoria“ sa de a înfățișa planul său de integrare europeană în forma unui program politic complex, coerent și concret, pe care să îl aplice ca politică de stat. Totodată, el a trebuit să-și definească o atitudine clară față de Planul Briand de Uniune Europeană (1929-1932) și de Planul Tardieu de Confederație Danubiană (1932), demersuri importante de politică externă ale unei mari puteri, care priveau direct România. Dacă adăugăm și necesitatea soluționării crizei economice (1929-1933), vom înțelege rațiunile pentru care Planul Maniu a fost cel mai clar definit în această perioadă., încercându-se și înfăptuirea lui.

Care este raportul dintre Planul Maniu, pe de o parte, și Planurile Briand și Tardieu, pe de alta? Mai întâi, Planul Maniu a fost promovat ca un program politic de durată (1924-1937), atât înaintea celor două planuri franceze, cât și în timpul derulării lor și chiar după eșecul acestora. Maniu și-a însușit proiectele franceze integrându-le în propria conceptie, într-un mod critic, creator și reflexiv, trecându-le prin filtrul propriei gândiri. Planul Maniu apărea astfel puternic influențat de Planurile Briand și Tardieu, dar armonizat și sincronizat cu acestea. Mai mult, Planul Maniu a adus o însemnată contribuție, teoretică și practică la promovarea ideii de Uniune Europeană, vizată de proiectele franceze. Totodată sub influența Planului Briand, Planul Maniu a căpătat o dimensiune pan-europeană, depășind viziunea central-europeană asupra căreia se concentrase până atunci. Această viziune central europeană mai limitată din motive pragmatice, continua însă să rămână filonul de bază al planului său.

Ce impact a avut însă asupra relațiilor internaționale, Planul Maniu de integrare europeană? Maniu declara că personal chiar, „am folosit toate ocaziunile să conving opinia publică românească și lumea diplomatică“ europeană de necesitatea adoptării acestei soluții. Astfel, în 1928 în perspectiva preluării puterii, el a discutat proiectul său de „Confederație economică sud-est europeană“ cu mareșalul Pilsudski (șeful statului polonez), obținând sprijinul acestuia. În februarie 1929, la numai trei luni după ce a ajuns la guvernare, liderul PNȚ a demarat acțiunea oficială în acest scop în numele statului român, alături de minstrul său de externe G. G. Mironescu, inițiind consultări diplomatice