Scopul creării „Statelor Unite ale Orientului“ era apărarea securității, independenței și integrității țărilor din regiune în fața expansiunii ruse și germane, blocarea revizionismului Ungariei și Bulgariei, dezvoltarea economică liberă a zonei, reconcilierea între popoare.

Austria, Ungaria și Bulgaria trebuiau să găsească în confederația regională avantaje economice mari, care să le convingă să renunțe la Anschluss și la revizionism (ceea ce s-a dovedit iluzoriu). Italia ar avea interesul să se bucure de un rol important în confederație. Franța trebuia să susțină puternic crearea confederației pentru a încercui Germania. Anglia ar accepta-o de dragul păcii în zonă, gândea Tăslăuanu în 1924¹²⁷.

„Statele Unite ale Orientului“ erau menite să joace un rol important în asigurarea echilibrului european și mondial între polii de putere, iar apoi să contribuie decisiv la formarea Paneuropei.

Considerăm că, în spiritul său, proiectul lui Tăslăuanu prelua moștenirea planului lui Take Ionescu din 1920-1921 de creare a unei alianțe antirevizioniste de la Marea Baltică la Marea Egee. De asemenea, Mica Înțelegere a încercat mereu să atragă Austria, Ungaria și Polonia, chiar în acei ani. Însă în vreme ce Take Ionescu propunea o alianță pragmatică a celor cinci țări (Polonia, România, Cehoslovacia, Iugoslavia și Grecia), Tăslăuanu propunea utopia unei confederații regionale foarte largi. Întrucât Tăslăuanu (ca ministru al Industriei) a fost coleg cu Take Ionescu (ca ministru de Externe) în guvernul Averescu (1920-1921), este de înțeles că politicianul averescan a încercat să dezvolte proiectul inițial al creatorului Micii Înțelegeri.

De aceea, în 1924, Tăslăuanu a propus public Micii Înțelegeri să ia inițiativa de a organiza „o confederație a statelor Europei Orientale și ale Asiei Minore“ numită „Statele Unite ale Orientului“. Mica Înțelegere și alianța româno-polonă trebuiau să constituie nucleul confederației. Concret, Mica Înțelegere trebuia să convoace la Viena o conferință a statelor zonei, cărora să le propună proiectul lui Tăslăuanu și să treacă la aplicarea sa. El se iluziona că era posibilă reunirea acestor țări într-o confederație, cu toată „babilonia“ etnică și confesională din regiune<fnref n="128" />.

<footnote n="127">¹²⁷ O. Tăslăuanu, *Statele Unite ale Orientului*, Târgu-Mureș, 1924, acum în *Obsesia...*, p. 62-63.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ *Ibidem*, p. 44.</footnote>
La 15 martie 1925, în contextul pregătirii Pactului de la Locarno, Tăslăuanu întreprinde o surprinzător de realistă analiză și prognoză a relațiilor internaționale. El considera că Anglia și Franța doreau să prindă Germania „în lanțul unui pact de garanție“ în Vestul Europei, lăsându-i mână liberă în Est, astfel încât „pe altarul Germaniei vor fi jertfite de aliați statele mărunte de la Marea Baltică până la Marea Adriatică“. Înțelegerea ruso-germană de la Rapallo va continua ducând la împărțirea Poloniei și a Europei Centrale între cele două puteri, iar „anexarea Austriei e primul pas al Germaniei spre Sud-Est“. Germania va semna pactul de garanție pentru Occident doar pentru a anexa teritorii în Europa Centrală și „a se pregăti în liniște de marea revanșă“. În final, „Germania va călca în picioare peticul de hârtie și se va năpusti asupra vechilor ei rivale, Anglia și Franța“, declanșând „o conflagrație universală“. O astfel de analiză în 1925 dovedește că Tăslăuanu nu era un visător rupt de realitate, ci un analist politic foarte lucid, în căutarea unor soluții<fnref n="129" />.

Pentru apărarea securității statelor central – sud-est europene și evitarea celui de-al Doilea Război Mondial, Tăslăuanu propunea ca Pactul de garanție al Europei Occidentale să fie completat cu un pact de garanție al Europei Central-Orientale, care să stea la baza formării „Statelor Unite ale Orientului“ și apoi a Paneuropei. Inițiativa încheierii acestui pact de garanție (Locarno oriental) trebuia luată de Conferința Micii Înțelegeri de la București din 1925.

La 29 aprilie 1925, Tăslăuanu scria că pentru menținerea păcii, Europa nu se poate împărți în state cu granițe asigurate și state cu granițe susceptibile de modificări. El susținea propunerea pe care Beneș o făcea la Paris, de a se crea „o uniune europeană împărțită în două grupuri: grupul occidental și grupul oriental“.

La 30 martie 1925, el propunea încheierea unui foarte larg pact de garanție al Europei Central-Orientale, cuprinzând mult mai multe țări decât propunea Beneș. Pactul trebuia urmat de o strânsă colaborare economică regională și apoi de „o confederație politică“ (Statele Unite ale Orientului). Mica Înțelegere trebuia să se lărgească pentru a deveni „o Mare Înțelegere a Orientului“. În paralel, Pactul de la Locarno trebuia să stea la baza unei confederații occidentale. Confederația

<footnote n="129">¹²⁹ O. Tăslăuanu, „Siguranța statelor din Orient“, în *Peninsula Balcanică*, mai 1925, acum în *Obsesia* ..., p. 74-79.</footnote>
Europei Orientale împreună cu Confederația Europei Occidentale vor forma apoi Paneuropa<fnref n="130" />.

La 30 mai 1925, Tăslăuanu critica dur Conferința de la București a Micii Înțelegeri, care „se mulțumește cu o politică de negațiune“, de respingere a revizionismului. Conferința nu și-a asumat proiectul constructiv de integrare regională confederativă. Pentru viitor, el propunea includerea Poloniei, Greciei și Italiei în Mica Înțelegere, care să se transforme „într-o Mare Înțelegere a Orientului“. Era nevoie de o înțelegere economică largă, apoi de o înțelegere militară și în final de închegarea unei confederații politice a Europei Central-Orientale și a Asiei Mici<fnref n="131" />.

În 1930-1931, politicianul averescan a aprobat politica guvernelor PNȚ de organizare a Blocului Statelor Agrare central-europene și de susținere a Planului Briand. Apoi, la 21 august 1931, Tăslăuanu susținea demersurile guvernului Iorga de organizare a conferințelor balcanice și a Înțelegerii Balcanice. Tăslăuanu spera zadarnic ca pe această cale să se ajungă la Statele Unite ale Orientului și la Paneuropa<fnref n="132" />.

Tăslăuanu a acordat multă atenție Proiectului Briand de Uniune Europeană. El exprima poziția Partidului Poporului, în oficiosul acestuia „Îndreptarea“. La 2 iulie 1930, fostul senator averescan de Tîrgu-Mureș considera că România și Europa se află „între două revoluții – revoluția fascistă și revoluția sovietică“, care vor declansa un al doilea război mondial. El opina că România, amenințată de alianța statelor revizioniste Germania, Italia, Ungaria, Bulgaria și de expansiunea Rusiei, va avea nevoie de dictatura unui mareșal. În viziunea sa însă, „acestor două revoluții li se opun tendințele de pacificare ale Franței, care prin Memorandumul Briand cheamă la o colaborare frățească popoarele Europei“. Tăslăuanu făcea în 1930 o profeție surprinzătoare, care se va împlini: „Ideea federației statelor europene va triumfa, chiar dacă propunerile Briand ar suferi o amânare

<footnote n="130">130 Idem, „Insomnia Europei. Proiect de confederație ale statelor occidentale și ale statelor orientale“, în *Lupta*, 30 martie 1930, acum în *Obsesia* ..., p. 79-82.</footnote>

<footnote n="131">131 Idem, „Mica Înțelegere și siguranța statelor din Orient“, în *Peninsula Balcanică*, an III, nr. 3-4, iuie-august 1925, acum în *Obsesia* ..., p. 82-83.</footnote>

<footnote n="132">132 Idem, „Statele Unite ale Orientului“, în *Curentul*, 21 august 1931, acum în *Obsesia* ..., p. 120-123.</footnote>
din cauza dezlănțuirii unui război. Ideile, pentru triumful lor, cer adeseori jertfe de sânge. E legea creației". Integrarea europeană a demarat efectiv după Al Doilea Război Mondial<fnref n="133" />.

La 30 iulie 1930, Tăslăuanu își exprima satisfacția de a vedea ideea integrării paneuropene ridicată din sfera utopiilor intelectuale la rang de politică de stat prin Proiectul Briand. El aprecia că dezbaterea „Memorandului Briand asupra Pan-Europei“ la nivelul relațiilor internaționale validează doctrina paneuropeniștilor, inclusiv a lui Tăslăuanu. „Realitatea dă azi dreptate celor ce se îndeletniceau cu politica fantezistă a Pan-Europei“<fnref n="134" />.

Tăslăuanu trâmbița succesul utopiei sale paneuropeniste, întrucât credea că „după Memorandul Briand, Pan-Europa a trecut din faza utopică și fantezistă în faza de realizare“ și își exprima „disprețul“ pentru politicienii și diplomații români care îi respinseseră ideile în Parlament în 1926.

Politicianul averescan era convins că ideea Uniunii Europene „va triumfa, fiindcă e în spiritul vremii“ și corespunde unei tendințe generale conform căreia „naționalismul evoluează spre continentalism și universalism“, ce are drept cauză determinantă „unitatea economică mondială, creată de spiritul european și desăvârșită, de anglo-saxonii americani“<fnref n="135" />.

Tăslăuanu întreprinde o analiză a răspunsurilor oficiale ale marilor puteri la proiectul francez, similară cu cea a lui D. Gusti. El consideră cu realism că răspunsul negativ al Marii Britanii era motivat de interesele transcontinentale ale Commonwealth-ului: „Marea Britanie nu susține proiectul francez. Ea nici nu putea să se încadreze în Federația Europeană. Imperiul Britanic e el însuși o Confederație a națiunilor“, iar înființarea Uniunii Federale Europene, ar trezi rivalități și ostilități intercontinentale.

Autorul aprecia judicios că răspunsul Germaniei era cel mai important, întrucât „dacă Franța și Germania, de comun acord, găsesc formula fericită pentru întemeierea Uniunii Federale Europene, s-a înlăturat piedica cea mai mare din calea ce duce la realizarea ei“.

<footnote n="133">¹³³ Idem, „Între două revoluții“, în *Îndreptarea*, 2 iulie 1930.</footnote>

<footnote n="134">¹³⁴ Idem, „Răspunsuri la memorandul Briand asupra Pan-Europei“, în *Îndreptarea*, 30 iulie 1930.</footnote>

<footnote n="135">¹³⁵ *Ibidem*.</footnote>
Germania considera că organizarea politică și economică a Europei era necesară pentru dezvoltarea firească a popoarelor, dar „într-un ton moderat face aluzie la revizuirea tratatelor și la construirea unei Europe întemeiată pe principiile justiției și egalității”. Cu realism, el înțelegea că Germania „nu s-a lepădat complet de simpatiile pentru Rusia, de o extremă importanță”<fnref n="136" />.

Tăslăuanu sesiza însă contradiția dintre politica revizionistă a Germaniei și concepția antirevizionistă a proiectului francez. El credea că: „Memorandul Briand prevede înfăptuirea simultană a federalizării politice și economice, tocmai pentru a înlătura revizuirea tratatelor, care în loc să pacifice Europa, ar tulbura-o”. Politicianul averescan asemenea celorlalți lideri politici români, precum Maniu, Mironescu, Madgearu, I. G. Duca, interpreta Proiectul Briand în sensul integrării paneuropene pe baza statu-quo-ului de după 1918.

Tăslăuanu sugera că, răspunsul guvernului Mussolini evita susținerea integrării paneuropene, promovând o concepție universalistă. Însă, în opinia lui Tăslăuanu, „obiecțiile ridicate de Italia nu exclud realizarea Uniunii Federale Europene; dimpotrivă, îi accentuează necesitatea”. El aprecia că atitudinea lui Mussolini nu putea fi constructivă, deoarece „dorința de a da o soluțiune integrală problemei generale, întemeiată pe principiul universalității și interdependenței popoarelor, credem că se izbește de dificultăți practice. În loc să simplifice problema, și așa destul de greu de rezolvat, o complică”. Ex-senatorul averescan lua în discuție, dezaprobator, și „presa italiană” care „mai descoperă în Memorandul Briand tendința Franței de a-și asigura supremația napoleoniană asupra Europei”<fnref n="137" />. De altfel, Tăslăuanu a notat în altă parte cu claritate că „Italia fascistă e împotriva ideii de federalizare a statelor. Prin revista lunară „Antieuropa”, apărută în 1929, la Roma, sub direcția domnului Arvero Gravelli, o combate cu vehemență”<fnref n="138" />.

Politicianul averescan nu a mai analizat răspunsurile celorlalte guverne, nici măcar pe cel al guvernului Maniu, care era favorabil. El s-a mulțumit să generalizeze lapidar că „Celelalte răspunsuri sunt favorabile Memorandului Briand”, ceea ce nu corespunde întocmai

<footnote n="136">¹³⁶ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="138">¹³⁸ O. Tăslăuanu, *Obsesia europeană*, p. 87.</footnote>
realității. Apoi a prognozat că „dezbaterile de la toamnă (septembrie 1930 n.n.) promit a fi cele mai interesante din câte au avut loc în sânul Societății Națiunilor“.

Concluzia sa era că „de la Locarno până la Uniunea Federală Europeană e un pas uriaș, făcut în numai câțiva ani. Iată ce vertiginos se transformă utopiile și fanteziile în realități“<fnref n="139" />.

La 21 august 1931, ex-ministrul averescan susținea în paralel atât propriul proiect de integrare regională, cât și Proiectul Briand de integrare pan-europeană. El credea că proiectul său „e mai greu de realizat decât propunerea domnului Briand“, apreciind că „deoarece Europa Orientală e mai slabă decât Europa Apuseană, e în interesul său să se organizeze separat“, dar în același timp, „Organizarea Europei Orientale pe baze confederative nu ar exclude Pan-Europa“<fnref n="140" />.

În cartea sa din 1931, Tăslăuanu sublinia dorința sa, în consens cu interesul național, ca România să se industrializeze în perspectiva realizării Proiectului Briand de Uniune Europeană. El ținea să afirme că „chiar și în cazul ipotetic al înfăptuirii Statelor Unite ale Europei, România nu ar rămâne o țară agricolă“ și să conchidă că „bogățiile naturale și izvoarele de energie ar industrializa România chiar și în cazul ipotetic al realizării Federațiunii Statelor Europene“<fnref n="141" />.

Așadar, el dorea ca România să fie o țară puternic industrializată atât în ipoteza eșuării Proiectului Briand, cât și în ipoteza reușitei acestuia. În acest din urmă caz, în viziunea sa, România trebuia să fie o țară industrializată a Uniunii Europene, neputând concepe nicidecum ca țara sa să nu fie între membrii fondatori ai acesteia. Dar politicianul averescan, adept al doctrinei neoliberale, combătea concepția promovată de guvernele PNȚ, care preconizau ca România să fie o țară agrară în Uniunea Europeană, abandonând protecționismul. Dimpotrivă, Tăslăuanu, promova protecționismul, industrializarea și formarea trusturilor<fnref n="142" />.

Politicianul averescan avea o concepție similară cu a lui I. G. Duca, lider PNL (adept și el al neoliberalismului), care promova

<footnote n="139">¹³⁹ Idem, „Răspunsuri la Memorandumul Briand“ în *Îndreptarea*, 30 iulie 1930.</footnote>

<footnote n="140">¹⁴⁰ Idem, „Statele Unite ale Orientului“, în *Curentul*, 21 august 1931.</footnote>

<footnote n="141">¹⁴¹ Idem, *Orientări în politica economică a României*, Ed. Socec, București, 1931, acum în O. Tăslăuanu, *Obsesia europeană...*, p. 198, 228.</footnote>

<footnote n="142">¹⁴² *Ibidem*, p. 198, 228, 214, 268.</footnote>
industrializarea și protecționismul, insistând din acest motiv asupra priorității integrării politice pan-europene, combătând ideea guvernelor PNȚ de integrare prioritar economică.

Planul Briand a avut ecou în publicațiile averescane „Îndreptarea“ și „Țara Noastră“. „Țara Noastră“ era revista politică editată de Octavian Goga la Cluj, începând cu anul 1921, exprimând atitudinile organizațiilor ardelene ale Partidului Poporului (cu doctrină neoliberală, democratică)<fnref n="143" />. Poetul Octavian Goga militase activ pentru înfăptuirea Marii Uniri din 1918, apoi a devenit preşedintele organizațiilor din Transilvania ale Partidului Poporului (1920-1932), fiind și ministru în cele două guverne Averescu (1920-1921 și 1926-1927)<fnref n="144" />. În 1930 Partidul Poporului era în opoziție, sperând (zadarnic) să fie chemat din nou la guvernare. De aceea revista lui Octavian Goga combătea politica internă a guvernelor PNȚ.

Ideea de Uniune Europeană s-a reflectat în revista „Țara Noastră“ prin intermediul unui singur articol, semnat de redactorul V.P. Râmniceanu, la 1 iunie 1930. În acest scurt articol, intitulat sugestiv „Uniunea federală europeană“, autorul expunea atât demersurile diplomatice privind Planul Briand, cât și concepția paneuropenistă federalistă a contelui R. Coudenhove-Kalergi. Râmniceanu insista mai mult asupra viziunii liderului mișcării paneuropene, care publicase în 1930 un proiect mai radical decât Planul Briand de Uniune Europeană. Proiectul lui Coudenhove-Kalergi propunea încheierea unui pact pan european care să stea la baza Constituției federale a Statelor Unite ale Europei. Pactul pan european era un acord regional în cadrul Societății Națiunilor și asigura securitatea colectivă a statelor membre. Toți cetățenii statelor membre deveneau și „cetățeni europeni“. „Statele Unite ale Europei“ formau o federație, având drept instituții constituționale: Consiliul federal (reunind câte un reprezentant din partea fiecărui stat), Tribunalul federal și guvernul federal, după cum se menționa în articol.<fnref n="145" />

Considerăm că astfel, revista clujeană a lui Octavian Goga a avut o contribuție (cât de mică) la popularizarea ideii de Uniune Europeană

<footnote n="143">¹⁴³ L. Predescu, *Enciclopedia României. Cugetarea*, București 1999, p. 833.</footnote>

<footnote n="144">¹⁴⁴ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="145">¹⁴⁵ V.P. Râmniceanu, „Uniunea Federală Europeană“ în Țara Noastră, (Cluj), an X, nr. 23 din 1 iunie 1930.</footnote>
în rândurile simpatizanților ardeleni ai Partidului Poporului aflat în opoziție.

Octavian Goga nu a acordat atenție Planului Briand de Uniune Europeană, el fiind preocupat de viața politică internă. El va fonda, în 1932, Partidul Național Agrar și, în urma fuziunii cu LANC, va deveni preşedintele Partidului Național Creştin (1935).

### 3.1.4. Opinii ale extremei drepte.

#### Nichifor Crainic și revista „Gândirea”

Grupările de extremă dreaptă din toate țările continentului au fost împotriva ideii de UE. Dar în documentele legionare ale vremii păstrate până astăzi nu se menționează Planul Briand. Numerele din 1930 ale ziarului legionar „Pământ strămoșesc“ nu sunt disponibile în nici o bibliotecă sau arhivă. Liderul LANC, A.C. Cuza s-a pronunțat în 1930 în parlamentul de la București împotriva politicii franceze, dar nu a menționat Planul Briand. Nici ziarul „Apărarea Națională“ nu menționează Planul Briand.

Un virulent discurs antisemit de extremă dreapta a ținut N. Casian la 22 februarie 1931 la Sala „Tinerimea Română“ din București. Textul conferinței, cu unele adăugiri, a fost publicat în iunie 1931 sub forma unei broșuri de 48 pagini, sub titlul sugestiv România și Statele Unite ale Europei. Ce se pregătește Neamului și Statului nostru național prin înfăptuirea acestei confederațiuni (București, 1931). N. Casian dezvolta teoria conform căreia o conspirație iudeo-masonică mondială a „Marii Finanțe“ evreiești internaționale dorea crearea Paneuropei și unui guvern mondial care să subjuge toate națiunile ștergându-le identitatea. El constata că „pe tema întemeierii statelor Federale ale Europei, Paneuropei se duce de ani de zile o campanie monstră la noi în țară, ca și pretutindeni. O lume întreagă de politicieni, scriitori, gazetari, bancheri, oameni de afaceri“ acționa în acest sens în România. Amploarea curentului paneuropenist în România era o realitate evidentă, constată cu revoltă de Casian. El se considera, pe bună dreptate, o voce singulară în spațiul public românesc, care contrazicea o opinie proeuropeană cvasiunanimă. Până în iunie 1931, Casian nu a găsit în România alte rezerve față de Planul Briand decât cele exprimate de Nichifor Crainic din perspectiva spiritualității ortodoxe și de Romulus Seişanu din perspectiva suveranității naționale
absolute. Comparativ, N. Casian respingea vehement orice idee de Europă unită, din perspectiva unui antisemitism obsedant şi a unui etnonaţionalism radical<fnref n="146" />.

Casian susţinea teoria că „adevăraţii şi singurii născocitori ai Paneuropei sunt numai bancherii şi numai dânsii. E Înalta Finanţă Internaţională, care tot dânsa şi numai dânsa le-a provocat şi le provoacă pe toate după trebuinţele momentului, spre a sili pe toate noroadele lumii să i se dea legate cu trup şi suflet în gheare!“ Marea Finanţă Internaţională este dominată de evrei şi urmăreşte hegemonia mondială a evreilor de pretutindeni, scopul suprem fiind un guvern evreiesc mondial, aşa cum este prevăzut în Protocoalele Înţelepţilor Sionului. În această proiectată structură, toate statele îşi vor pierde suveranitatea şi toate naţiunile îşi vor pierde identitatea, cultura, religia şi limba, fiind complet înrobite şi deznaţionalizate. În slujba acestui proiect acţionează: capitalismul (care conferă puterea bancherilor evrei), democraţia (care permite manipularea maselor), francmasoneria, demersul pentru unificarea Europei. Pentru atingerea scopului său, „imensul complot evreiesc“ a declanşat în mod artificial războaie, revoluţii şi chiar criza economică mondială din 1929-1933. Remarcăm că această teorie fantezistă, de mare audienţă în cerurile de extremă dreapta din întreaga Europă interbelică, stătea la baza argumentaţiei antieuropeniste a lui Casian.

El pretindea că marea finanţă americană promova protecţionismul în SUA şi pan-americanismul pentru a provoca reacţia paneuropenistă. Este fals. În realitate, SUA lua astfel de măsuri împotriva crizei economice şi pentru a-şi extinde influenţa pe propriul continent.

Casian împărtăşea părerea lui Cezar Petrescu că Europa nu se putea reuni într-o federaţie după modelul SUA, deoarece diferenţele de etnie, de cultură, de limbă, de religie, de tradiţie politică erau prea mari între naţiunile europene. Mai mult, divergenţele economice şi politice implacabile dintre state şi ascensiunea curentelor naţionaliste pretutindeni împiedicau realizarea Planului Briand.

Casian avertiza că o Uniune Europeană în rivalitate economică cu America ar genera un pericol de război mai mare decât rivalităţile

<footnote n="146">¹⁴⁶ N. Casian, *România Statele Unite ale Europei. Ce se pregăteşte Neamului şi Statului nostru naţional prin înfăptuirea acestei confederaţiuni*, Bucureşti, 1931.</footnote>
dintre state. Iar Anglia refuza să adere la Paneuropa, dorind să organizeze Imperiul Britanic într-un bloc economic separat<fnref n="147" />.

Cezar Petrescu și N. Casian se temeau că „federalizarea Europei implică revizuirea tratatelor“, inclusiv a graniței româno-ungare. Aceasta deoarece o conciliere între statele învinse și cele învingătoare nu era acceptată de țările revizioniste decât cu prețul revizuirii tratatelor și a hotarelor. Ideea paneuropeană era instrumentată împotriva integrității și suveranității României și a altor țări<fnref n="148" />. Însuși R. Coudenhove – Kalergi propunea în 1925 ca România să cedeze Rusiei nordul Basarabiei (până la granița din 1878) și tezaurul românesc confiscat de sovietici, ca preț al reconcilierii între cele două țări. Apoi România trebuia să intre în Paneuropa, dar Rusia era exclusă<fnref n="149" />. Propunerea era firește respinsă de Casian, ca și de Em. Bucuță (de la „Gândirea“), Tăslăuanu (averescanul) și Gusti (țărănistul).

Casian a demonstrat că „înfăptuirea Statelor Unite ale Europei ne va duce pe noi, românii, la desăvârșita pierdere a suveranității noastre naționale“, în ciuda asigurărilor date de Memorandumul Briand. România și alte țări mici au fost mereu înlăturate de la procesul decizional de către marile puteri la o serie de conferințe internaționale, inclusiv la Conferința de Pace de la Paris.

Iar Uniunea Europeană propusă de Briand trebuia să fie condusă de un comitet politic permanent al marilor puteri, din care România nu va face parte „cu siguranță“. Mesajul Memorandului francez către țările mici (inclusiv România) era următorul: „deși vă punem ciocan pe cap, un supraguvern din care nu vor face parte decât câțiva reprezentanți ai unor puteri mari, totuși habar de grijă să n-aveți: suveranitatea voastră națională va fi respectată“, scria Casian. Constatarea lui era corectă, la aceeași concluzie ajungând și alți analiști, și însuși guvernul Maniu.

Mai mult, Casian era convins că în Uniunea Europeană, România va fi dominată economic de marile trusturi străine, dată fiind „libera circulație a capitalurilor“. Lipsită de forță economico-financiară suficientă și fără o politică protecționistă, România va fi invadată și

<footnote n="147">¹⁴⁷ *Ibidem*, p. 25.</footnote>

<footnote n="148">¹⁴⁸ *Ibidem*, p. 27.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ *Ibidem*, p. 6.</footnote>
subjugată de marile companii occidentale. „Capitalurile străine libere de orice restricțiuni, sfârșesc totdeauna prin a-și asigura majoritatea, dacă nu stăpânirea totală în toate întreprinderile economice naționale ale statelor, iar de aici până la dominația politică nu mai e decât un pas“. Deja politica porților deschise dusă de guvernele PNȚ în anii crizei economice a sporit prezența trusturilor transnaționale, iar mulți români se simțeau umiliți și marginalizați de atitudinea arogantă a consilierilor și inspectorilor străini. Libera circulație a lucrătorilor ar permite companiilor străine să aducă în România angajați străini aroganți, în timp ce grupuri de muncitori și țărani români munceau deja în Franța în condiții mizere.

Oratorul naționalist acuza guvernele Maniu și Mironescu că „tot ce se face de la o vreme încoace este numai și numai în vederea Paneuropei": pregătirea suprimării pașapoartelor, libera circulație a pământurilor, care „va înlesni trusturilor internaționale luarea în stăpânire a întregii economii naționale" și va permite ca „burghezia ovreiască rurală" să devină baza socială a Înaltei Finanțe Internaționale evreiești. „Mai mult încă: se caută a se desființa granițele din afară, însă se trag altele înlăuntru! Prin legea administrativă, prin descentralizare și prin regionalism ce este cultivat cu atâta încăpățânare, se urmărește ca atunci când vom intra în Paneropa să intrăm dezbinați și înstrăinați cu totul unii de alții. Nu vom mai fi atunci o Românie mare și întregită, ca stat component al Paneuropei, ci doar șapte stătulețe fără nici o însemnătate!"<fnref n="150" />. Erau doar fantezii.

„Tot în programul viitoarei Paneurope se vorbește de pedepsirea oricărei propagande a urii în presă și în școală, ca înaltă trădare față de Europa. Ori tocmai pentru aceasta se pretinde scoaterea istoriilor naționale și a religiei din programele școlare ale statelor ce se vor confedera și se duce acea înverșunată luptă împotriva tuturor tradițiilor“. Această propagandă era dusă de activiști ai diverselor organizații internaționale și nonguvernamentale pentru drepturile omului, din țară și din străinătate, toți „ovrei și ovreice“, „dar democrați și umaniști până la unul și din tălpi până-n creștet“.

<footnote n="150">¹⁵⁰ *Ibidem*, p. 41.</footnote>
Citându-l pe A.C. Cuza, Casian afirma că „se plănuiește ca atunci când vom intra în Confederația Europeană să fim complet ruinați, demoralizați ori abrutizați”<fnref n="151" />.

Nu ar rămânea nimic din suveranitatea națională a României după integrarea într-o Uniune Europeană în care „vom avea peste parlamentul nostru un supraparlament internațional și peste guvern un supraguvern, în care nici măcar nu vom fi reprezentați!”. Atunci, eventualele manifestații de protest de pe străzile Bucureștiului ar putea fi reprimate cu trupe europene de maghiari sau ruși, își imagina Casian, dar fără temei.

El dorea ca românii să-și apere „neamul, limba, credința, avutul de cotropirea străinului”, a burgheziei evreiești din țară și a „Înaltei Finanțe Internaționale”. Pentru aceasta el preconiza ca soluție finală exproprierea averilor evreilor din România. În acest context, el invoca modelul naționalist antisemit al lui Hitler (aflat încă în opoziție), și exemplul luptei naționaliste a comuniștilor chinezi împotriva „Înaltei Finanțe Europene și Americane”.

Care era concepția lui Nichifor Crainic privitoare al ideea de Uniune Europeană?

Crainic era un important lider de opinie în România interbelică, fiind mentorul curentului tradiționalist și al revistei culturale „Gândirea”. Tradiționalismul, europenismul liberal și țărănismul (a treia cale) au dominat marea dezbatere culturală interbelică privind căile de evoluție ale României<fnref n="152" />. În anii ’30, Crainic a fost un ideolog etnonaționalist de extremă dreaptă, fără să fie legionar<fnref n="153" />. Crainic era membru marcant al Ligii Apărării Național-Creștine (A.C. Cuza), iar în 1935-1936 al Partidului Național-Creștin (condus de A.C. Cuza și Octavian Goga), formațiuni politice naționaliste, antisemite și anticomuniste. În timpul regimurilor dictatoriale de dreapta, el va ajunge ministru al Propagandei Naționale în guvernul Ion Gigurtu (4 iulie – 4 septembrie 1940) și în guvernele Ion Antonescu (14 septembrie 1940 – 23 august 1944), fiind apoi întemnițat de regimul

<footnote n="151">¹⁵¹ *Ibidem*, p. 37, 41, 43.</footnote>

<footnote n="152">¹⁵² K. Hitchins, *op. cit.*, p. 315-358.</footnote>

<footnote n="153">¹⁵³ Zigu Ornea, *Anii treizeci. Extrema dreaptă românească*, Editura Fundației Culturale Române, București, 1996, p. 240-263.</footnote>
comunist totalitar<fnref n="154" />. Născut într-o familie de țărani din județul Vlașca (1889), el a făcut studii teologice la Universitățile din București și Viena și a devenit profesor la Facultatea de Teologie din Chișinău (începând din 1926), apoi s-a transferat la Facultatea de Teologie din București. Originile țărănești, formația și activitatea sa teologică au avut o influență decisivă în conturarea convingerilor sale filosofice și politice<fnref n="155" />.

Filosofia lui Crainic se caracterizează prin tradiționalism, autohtonism, etnicism, ortodoxism și antioccidentalism. El a pledat pentru orientarea culturii române spre valorile tradiției românești autohtone rurale și spre valorile creștinismului ortodox de tradiție bizantină. El a respins „importurile“ culturale și instituționale moderne din Occident, pe care le considera „neorganice“, nepotrivite pentru fondul cultural tradițional românesc. Ideile lui Crainic, ca și cele ale multor intelectuali occidentali (inclusiv Spengler), erau marcate de experiența Primului Război Mondial, care cu cruzimea și distrugerile lui, a discreditat rațiunea și a subminat prestigiul civilizației occidentale. Ca si Oswald Spengler, Crainic credea că civilizația occidentală a intrat într-un declin ireversibil. Însă Crainic credea că România se putea salva dacă reuşea să împiedice occidentalizarea culturii sale. Cultura română trebuia să cultive valori spirituale mai înalte, anume cele creștine ortodoxe aflate în straturile profunde ale culturii populare autohtone. Continuând idei din teoria „formelor fără fond“ avansată de Titu Maiorescu, din sămănătorism și poporanism, Crainic adăuga ideea spiritualității ortodoxe, care constituie temeiul filosofiei sale. Evident, concepția „gândiristă“ a fost contestată de exponenții europenismului (Eugen Lovinescu, Ștefan Zeletin) care se pronunțau pentru sincronizarea civilizației românești cu cea occidentală, pentru modernizarea României după model vest-european, sub toate aspectele<fnref n="156" />.

Crainic era un adept al filosofiei creștine a istoriei. Inspirându-se din Părinții Bisericii (Sf. Augustin) și din teologi moderni ruși ortodocși (precum Vladimir Soloviov, Serghei Bulgakov și Nikolai Berdiaev), Crainic a considerat că istoria se desfășoară după un plan

<footnote n="154">¹⁵⁴ Ioan Scurtu, *Documente privind istoria României 1918-1944* ..., p. 716-721.</footnote>

<footnote n="155">¹⁵⁵ L. Predescu, *op. cit.*, p. 231.</footnote>

<footnote n="156">¹⁵⁶ K. Hitchins, *op. cit.*, p. 321-329.</footnote>
divin care va lua sfârşit prin venirea Împărăţiei lui Dumnezeu pe pământ. Pentru el, cultura creştină reprezenta cea mai înaltă dezvoltare a spiritului uman. El împărtăşea, aşadar, şi ideea lui Berdiaev privind noul Ev Mediu<fnref n="157" />.

Prin această prismă a filosofiei idealiste creştine, Nichifor Crainic interpretează şi ideea de Uniune Europeană. În 1930 Crainic nu respinge ideea de Uniune Europeană din perspectiva autohtonismului şi antioccidentalismului pe care le profesa, ci o acceptă din perspectiva idealului creştin de unire a popoarelor, a universalismului creştin. Crainic credea în idealul unei Europe unite întemeiate pe spiritul creştin, singurul capabil să apropie popoarele între ele.

Însă ca filosof idealist, Crainic considera că fundamentul planului francez de Uniune Europeană „este greşit din pricină că este un fundament materialist“. Iar „bunurile materiale, ele singure, nu unesc popoarele, ci le desbină, împingându-le la măcel“<fnref n="158" />.

Tendinţa de organizare a „Statelor Unite ale Europei“ se încadra într-o evoluţie istorică firească, în conformitate cu filosofia istoriei promovată de Crainic şi inspirată inclusiv de Berdiaev. În această viziune, Evul Mediu a fost „o epocă de unitate europeană“ creştină. „Spiritul modern“ al secolului XIX a dezagregat această „unitate europeană“, ducând la formarea statelor naţionale, iar „spiritul contimporan“ de după 1918 exprima năzuinţa reagregării statelor naţionale într-o „organizaţie supranaţională“ sub forma „Statelor Unite ale Europei“ sau a „Suprastatului european“. Crainic aprecia că ideea „unei Europe considerate ca o mare unitate politică“ reprezenta „întoarcerea, într-un fel la unitatea medievală, sfârâmată de istoria modernă“<fnref n="159" />. După cum zice Eclesiastul, „nimic nu este nou sub soare“, astfel încât ideea Europei Unite „dispare, anacronică, sau reapare, actuală, după misterioasa dialectică istorică“, observă Crainic. El este adeptul unei concepţii de ciclicitate a istoriei. Ideea contemporană de Europă unită avea „tradiţii venerabile“ medievale<fnref n="160" />.

Crainic sublinia că „unitatea europeană“ medievală se întemeia pe „marea taină“ a credinţei creştine. Europa unită medievală era o

<footnote n="157">¹⁵⁷ *Ibidem*, p. 324-325.</footnote>

<footnote n="158">¹⁵⁸ N. Crainic, „Pacifism“ în Gândirea, an X, nr. 4, aprilie 1930, p. 147.</footnote>

<footnote n="159">¹⁵⁹ *Ibidem*, p. 102.</footnote>

<footnote n="160">¹⁶⁰ *Ibidem*.</footnote>
Europă creștină, având „un singur centru de gravitate, plasat dincolo de sfera ei naturală, în transcendența Dumnezeirii”. Sub influența filosofiei lui Dionisie Areopagitul și a Fericitului Augustin, lumea creștină medievală europeană a năzuit la o organizare unitară după modelul lumii divine. „Lumea era una fiindcă unul era centrul ei de gravitate”. „Dacă universalismul medieval a fost un fapt istoric, el s-a datorat credinței religioase care găsea centrul de gravitate al lumii dincolo de lume, în adâncul cerului”, proclamă Crainic. El credea că și ideea contemporană de „Statele Unite ale Europei” avea nevoie de același temei spiritual creștin pentru a deveni o realitate viabilă<fnref n="161" />.

Considerăm că viziunea lui Crainic asupra Europei medievale este una subiectivă, care nu rezistă unei analize istorice critice. Realitatea istorică a fost mult mai complexă, încât nu se încadrează total în schema înfățișată de Crainic. El idealizează Evul Mediu creștin. Unitatea europeană creștină medievală a fost mai mult o năzuință decât o realitate politică. Orice istoric știe că Europa medievală a fost fărâmițată în state creştine care se războiau între ele foarte frecvent și au existat dezbinări chiar în interiorul acestor state. A existat doar o aspirație spre unitatea creștinătății, care atunci cuprindea numai Europa, în special spre unitatea creștinătății catolice în jurul papalității. Iar credința creștină a fost principiul superior în jurul căruia se dorea înfăptuirea acestei unități și s-a ajuns la anumite solidarități europene, cum au fost de pildă cele realizate în timpul Cruciadelor.

Crainic constata pe bună dreptate că ideologia contemporană a „Statelor Unite ale Europei” a renunțat la „prestigiul misterului religios”, fiind o ideologie laică, raționalistă și materialistă. Crainic înțelegea ideologia „Statelor Unite ale Europei” (exprimată la nivel guvernamental prin Planul Briand) ca o manifestare a ideologiei „pacifismului contemporan” și a „internaționalismului pacifist”. De aceea el analizează acest fundament ideologic al Planului Briand într-un articol intitulat „Pacifism”, publicat în prestigioasa sa revistă „Gândirea”, în aprilie 1930¹⁶². El definea „internaționalismul pacifist” (și paneuropenist) ca fiind „tendința de unitate pe un plan superior a diversităților naționale”. Internaționalismul pacifist (spre deosebire de cel comunist) se întemeia pe națiunile existente, respectând specificul

<footnote n="161">¹⁶¹ *Ibidem*, p. 103-104.</footnote>

<footnote n="162">¹⁶² *Ibidem*.</footnote>
național al fiecăreia și granițele statelor. Scopul său era colaborarea națiunilor la opera comună a păcii. Pacifismul părea firesc și necesar, se bucura de un consens aproape unanim și de un prestigiu oficial. Internaționalismul pacifist era „semnul dominant al spiritului contemporan”, scria Crainic în 1930. Instrumentele internaționalismului pacifist erau instituția Societății Națiunilor și mișcarea paneuropenistă ce năzuia la construirea „Statelor Unite ale Europei” (exprimată prin Planul Briand). Crainic folosește conceptele de „Statele Unite ale Europei” sau „Pan-Europa” (după R. Coudenhove-Kalergi) și de „Suprastat european” (după romancierul Heinrich Mann)<fnref n="163" />.

Crainic sugerează că Planul Briand încearcă să treacă „de la ideologie la faptă”, să realizeze „Pan-Europa sau Statele Unite ale Europei” pe o cale economică mai întâi, pornind de la „uniunea vamală a statelor europene”. Epoca contemporană era „obsedată de teoriile economice”. Sub această influență, Planul Briand de Uniune Europeană, în forma sa propusă în septembrie 1929 la Liga Națiunilor, propunea „uniunea vamală ca stadiu premergător al Suprastatului continental european”, observa publicistul român, în mod corect. El analiza Planul Briand în aprilie 1930, înainte de apariția Memorandumului francez din 17 mai 1930, care va da prioritate politicului<fnref n="164" />.

Prin uniunea vamală, Planul Briand urmărea să scoată popoarele din „mizeria materială a continentului”, cauzată de războiul vamal dintre state. Fiind un filosof idealist, Crainic nu credea în eficiența acestei metode, întemeiate pe o concepție materialistă. El era convins că „interesele materiale nu unesc” ci „desbină pe oameni, desbină popoarele”, ducând chiar la războaie pentru acapararea de posesiuni materiale. Interesele economice divergente ale statelor făceau ca uniunea vamală pan Europeană să nu fie realizabilă sau să nu fie durabilă<fnref n="165" />.

Ca argument suplimentar, Crainic aducea și opinia economistului Mihail Manoilescu, care respingea metoda integrării prioritar economice, considerând că uniunea vamală pan Europeană ar fi un

<footnote n="163">¹⁶³ *Ibidem*, p. 101-106, 147.</footnote>

<footnote n="164">¹⁶⁴ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ *Ibidem*.</footnote>
dezastru pentru țările agricole ale Europei Centrale și de Sud-Est. Manoilescu se pronunța pentru construcția prioritar politică a Statelor Unite ale Europei. Dar Crainic era sceptic și în privința acestei metode prioritar-politice<fnref n="166" />.

Crainic credea că la Statele Unite ale Europei nu se putea ajunge nici „prin uniuni vamale“, nici prin uniuni politice, nici „prin orice alte uniuni de ordin material“.

Ca filosof idealist creștin, convins că „Spiritul domină materia“, Crainic propunea ca metodă de edificare a „viitoarei confederații a statelor europene“ să se înceapă cu apropierea între popoare în spiritul dragostei creştine. Construcția pan europeană trebuia „să înceapă cu uniunea inimilor, nu cu uniunea vamală“. „Uniunea popoarelor nu este posibilă decât prin unirea inimilor în aceeași dragoste isvorâtă din sânul supranatural al lui Dumnezeu“. În organizarea păcii și a „Statelor Unite ale Europei“, trebuia să se pornească de la principiul evanghelic: „Căutați mai întâi împărăția lui Dumnezeu și toate celelalte se vor adăuga vouă – chiar și uniunea vamală!“, exclama profesorul de teologie<fnref n="167" />.

El considera că toții creștinii și toate bisericile creștine (în special Biserica Ortodoxă și cea Catolică) promovau pacea și „uniunea popoarelor“ susținând activitatea Ligii Națiunilor și construirea Uniunii Europene. El definește calea prin care credința creștină duce la susținerea Uniunii Europene, iar Uniunea Europeană trebuie să se întemeieze pe spiritul creștin. „Ideea păcii e scumpă oricărei inimi creștine. Pentru pacea de sus, pentru mântuirea tuturor, pentru unirea tuturor – se roagă toate bisericile lui Hristos. Noi considerăm pacifismul ca o expresie politică și socială a dragostei de oameni. Odată realizată această dragoste universală, toate celelalte se vor adăuga nouă, iar programul ideal al Suprastatului european se va înfăptui de la sine“. Numai o Uniune Europeană așezată „pe aceste temeiuri lăuntrice ale spiritului“ va cuceri inima popoarelor. „Căci în memoria acestei inimi profunde zac tradițiile obștești ale Europei creștine de odinioară. Ele nu pot fi rechemate la viață și transformate în puteri vii decât printr-o acțiune creștină, printr-un prestigiu creștin care să învăluie în lumina lui de aur marea idee a Societății Națiunilor. În

<footnote n="166">¹⁶⁶ N. Crainic, „Pacifism“, Gândirea, nr. 4, 1930, p. 147.</footnote>

<footnote n="167">¹⁶⁷ *Ibidem*, p. 105.</footnote>
această nădejde, bisericile lui Hristos privesc cu ochiu atent și prietenos spre Geneva". Atât Biserica Catolică, cât și Biserica Ortodoxă sprijineau Liga Națiunilor<fnref n="168" />.

Adept al ideii de Europă unită pe temeiul spiritului creştin, Nichifor Crainic propunea chiar un model de organizare a acesteia. El propunea ca Uniunea Europeană să se construiască după modelul de organizare a Bisericii Ortodoxe, care se baza pe „principiul autocefaliilor naționale independente ca administrație, dar unificate în spiritul universal și în dogma ecumenică. Acest principiu al diversităților naționale, unificate supranațional în spiritul și în dogma universală, poate fi considerat ca arhetipul viitoarei confederații a statelor europene". În viziunea lui Crainic, Uniunea Europeană trebuia concepută ca o confederație de state naționale suverane egale, respectând principiul unității în diversitate. De asemenea, organizarea Bisericii Ortodoxe se întemeia pe „principiul sinodalității ortodoxe care își găsește reflexul natural în organizațiile democratice", respingând inegalitățile și „privilegiile de clasă". După acest model, Uniunea Europeană trebuia să dispună de o conducere democratică, un Consiliu de state suverane egale, fără hegemonia vreunei mari puteri<fnref n="169" />.

În viziunea lui Crainic, România avea „un rol înălțător" în „opera păcii internaționale" și a construirii Uniunii Europene. România trebuia să inițieze o acțiune de apropiere regională între popoarele Europei de Sud-Est, pentru ca acestea „să se regăsească în acel fond sufletesc comun, de două ori milenar, care este credința lor ortodoxă". Ca și celelalte popoare europene, popoarele balcanice trebuiau să depășească naționalismele violente „ateiste" care în secolul XIX au desfigurat creștinismul venerabil medieval. Ele trebuiau să scoată la iveală „conștiința universalismului creștin", aflată în profunzimile sufletului lor. Acest fond sufletesc comun al popoarelor balcanice s-a manifestat în Evul Mediu prin conștiința lor religioasă ortodoxă, prin stilul bizantin, prin daniile domnitorilor români către bisericile din Balcani și Orient, prin lupta lor comună împotriva Islamului. Acest

<footnote n="168">¹⁶⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="169">¹⁶⁹*Ibidem*, p. 105-106.</footnote>
fond de tradiții străvechi trebuia „să-l desgropăm și să-l prefacem în putere vie a solidarității omenești”<fnref n="170" />.

Crainic dorea ca „Suprastatul european“ să se clădească pe un fundament creștin pentru a cuceri aderența afectivă a popoarelor. El era convins că „sufletul poporului poate să reacționeze tot așa de entuziast la o idee universală precum reacționează la o idee națională“, dar numai dacă acea idee universală posedă un „mister religios“. Chiar și ideologii laici ai Societății Națiunilor au ajuns la concluzia că această organizație internațională avea nevoie de „o nouă mitologie“ „pentru a ajunge la inima popoarelor“. Astfel, acești ideologi „recunosc, fără să vrea, pe de o parte insuficiența pacifismului ateu și materialist, iar pe de altă parte necesitatea unui centru de gravitate al lumii dincolo de lume, personal și transcendent, fără care nu e posibilă o reintegrare a popoarelor“<fnref n="171" />.

În aprilie 1930, Crainic elogiază pretinsa „unitate europeană“ creștină a Evului Mediu idealizat. El pledează pentru reîntoarcerea la valorile creștine medievale pe baza căreia să se construiască „Suprastatul european“ după modelul Bisericii Ortodoxe. Pentru construirea „Suprastatului european“, el propune metoda utopică a apropierii spirituale între popoare<fnref n="172" />. Neomedievalismul paseist și ortodoxismul constituie elemente fundamentale ale gândirii lui Crainic, pe care se grefează efemera sa idee de „unitate europeană“.

Constatăm că Crainic respingea categoric orice metodă pragmatică, economică sau politică de construire a Uniunii Europene. S-a adeverit previziunea sa că Planul Briand de Uniune Europeană nu se va putea înfăptui din cauza intereselor economice și politice divergente ale statelor. Dar, integrarea europeană postbelică va deveni un fapt istoric, dovedind că interesele economice și politice pot apropia popoarele, infirmând teza lui Crainic. Metoda sa, idealistă în mod absolut, era o utopie.

După șase luni, în noiembrie 1930, Nichifor Crainic își reitera public ideea de Uniune Federală Europeană întemeiată pe substratul afectiv al credinței creștine. Fără acest substrat, ideea de Uniune Federală Europeană „oricât de mare, rămâne un simplu artificiu“.

<footnote n="170">¹⁷⁰ *Ibidem*, p. 106.</footnote>

<footnote n="171">¹⁷¹ *Ibidem*, p. 104-106.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² *Ibidem*.</footnote>
Crainic împărtășea (conjunctural și visător) și ideea publicistului francez Charles Maurras privind apropierea între popoarele de origine latină, inspirată de poetul Mistral<fnref n="173" />.

În aceeași perioadă, un alt publicist de la „Gândirea“, Ion Dimitrescu, se exprima împotriva ideii de Uniune Federală Europeană. Analizând „înțelesul politic al operei lui Mistral“, Ion Dimitrescu îi releva sensul naționalist provensal. Dimitrescu susținea că geniul politic al lui Mistral a validat exclusiv ideea „organizării în limitele statelor naționale“, nu ideea de Uniune Europeană. Dimitrescu se pronunța împotriva tendinței de federalizare a Europei și îi combătea pe „fanaticii internaționalismului“ care „se grăbesc să o decreteze fatală și inevitabilă“. Invocându-l pe poetul francez Mistral, publicistul de la „Gândirea“ respingea ideea de Uniune Federală Europeană, etichetată ca „nebuloasa teologie a internaționalismului contemporan“<fnref n="174" />.

În anii 1930-1931, „gruparea revistei“ „Gândirea“ era formată, în mod declarat, din: Lucian Blaga, Emanoil Bucuța, Mateiu Caragiale, Nicolae M. Condeescu, Mircea Eliade, Nae Ionescu, Gib Mihăescu, Cezar Petrescu, Ion Pillat, Zaharia Stancu, Pamfil Șeicaru, Tudor Vianu, Vasile Voiculescu<fnref n="175" />. Însă ei nu împărtășeau ideile lui Crainic decât parțial. Condeescu era ministrul Armatei în guvernul Maniu și s-a pronunțat clar în favoarea unui răspuns pozitiv al României la Memorandumul Briand. Blaga era diplomat, iar Șeicaru deputat țărănist, ambii susținând politica guvernului Maniu de sprijin pentru Planul Briand de Uniune Europeană. Ziarul „Cuvântul“ al lui Nae Ionescu s-a arătat favorabil Planului Briand în 1930. Dar în 1932 Nae Ionescu se va pronunța categoric împotriva oricărei idei de Uniune Europeană, afirmând că „Europa nu există“.

Considerăm că, în sistemul de ansamblu al gândirii lui Crainic și în evoluția acestuia, opinia sa favorabilă unei Europe creștine unite reprezintă un episod secundar, conjunctural și efemer. **Ideea de Europă unită nu este un element definitoriu pentru concepția lui Crainic.** El rămâne un naționalist paseist antioccidental. După eșecul

<footnote n="173">¹⁷³ N. Crainic, „Coupo Santo“ în Gândirea, an X, nr. 11, noiembrie 1930, p. 396.</footnote>

<footnote n="174">¹⁷⁴ Ion Dimitrescu, „Înțelesul politic al operei lui Mistral“, în Gândirea, an X, nr. 8-9, august-septembrie 1930.</footnote>

<footnote n="175">¹⁷⁵ Gândirea, nr. 2/1931 (coperta).</footnote>
Planului Briand, în contextul ascensiunii curentelor de extremă dreapta în toată Europa, gândirea lui Crainic va evolua spre o concepție etnocratică totalitară. Doctrina lui Crainic preconiza în 1937 un stat totalitar etnocratic, corporatist, ortodoxist. El profera idei extremist-naționaliste, xenofobe, antisemite, antidemocratice și paseiste, aducând elogii totalitarismelor fascist și nazist. Contestând o întreagă evoluție modernă, capitalistă și democratică ce a europenizat România, el propunea întoarcerea la un Ev Mediu idealizat și imaginar. Zigu Ornea consideră că tradiționalismul lui Crainic se înscrie în extrema dreaptă românească din anii '30¹⁷⁶.

<footnote n="176">¹⁷⁶ Zigu Ornea, *op. cit.*, p. 240-263.</footnote>
## 3.2. MINORITĂȚILE NAȚIONALE DIN ROMÂNIA ȘI IDEEA DE UNIUNE EUROPEANĂ

### 3.2.1. Partidul Maghiar din România și Congresul Minorităților din Europa

Partidul Maghiar din România și-a exprimat poziția față de planul Briand în special în revista de doctrină „Magyar Kisebbség“ (Lugoj), prin articole semnate de **Ugron István**, Késmárki Gergely și Jakabbffy Elemér, dar și la Congresul Minorităților din Europa. Partidul Maghiar, fondat în 1922, i-a avut ca preşedinți pe Jósika Samuel (1922-1923), Ugron István (1923-1926) și pe Bethlen György (1926-1938)<fnref n="177" />. Fiind cea mai importantă organizație a minorității maghiare din România, Partidul Maghiar a încercat să reprezinte interesele acestei minorități potrivit programului său și a fost influențat de guvernele de la Budapesta. Participând activ la viața politică democratică a României, uneori în alianță cu partidele de guvernământ, Partidul Maghiar a obținut mereu rezultate bune în alegeri (4-7%), fiind în permanență unul dintre partidele parlamentare însemnate ale țării. Partidul Maghiar (condus de Ugron István) a încheiat cu Partidul Poporului (condus de Al. Averescu și Octavian Goga) Pactul de la Ciucea (octombrie-noiembrie 1923). Dar în 1925 Partidul Maghiar a încheiat o altă înțelegere cu Partidul Național Liberal aflat la putere, în urma căreia, la alegerile locale cele două partide au participat pe liste comune liberale și au ieșit învingătoare în 30 de orașe ardelene din cele 49. Guvernul Brătianu l-a numit primar al municipiului Târgu-Mureș pe Bernády György (fruntaș al Partidului Maghiar), care își va păstra funcția în perioada 1926-1929, indiferent de succesiunea guvernelor de la București. Ca urmare a înțelegerii cu PNL, Ugron István a denunțat Pactul de la Ciucea la 1 februarie 1926. Dar la 27 martie 1926 premierul Ionel Brătianu și-a dat demisia, iar peste trei zile regele l-a numit pe Averescu prim-ministru. În consecință, Ugron István și-a dat demisia din fruntea partidului, fiind urmat la preşedinție de contele Bethlen György (fratele primului-ministru Bethlen István al

<footnote n="177">177 Béla György, „Aspecte ale raporturilor dintre Partidul Maghiar din România și partidele românești (1923-1926)“, în *Anuarul Institutului de Cercetări Socio-Umane*, „Gh. Șincai“, Târgu-Mureș, nr. III-IV, 2000-2001, p. 231-237.</footnote>
Ungariei). Partidul Maghiar a reînnoit imediat Pactul de la Ciucea cu partidul premierului Averescu, la 21 aprilie 1926. Prin aplicarea Pactului de la Ciucea, la alegerile din 1926, Partidul Maghiar a obținut 12 locuri de deputați și 13 de senatori, trimițând astfel cel mai numeros grup parlamentar maghiar în Parlamentul României din toată perioada interbelică. După această etapă a încheierii de înțelegeri cu partidele de guvernământ românești (1923-1926), strategie promovată de președintele Ugron István, a urmat etapa în care Partidul Maghiar a participat la alegerile din 1927 în cadrul unui bloc minoritar, pe liste comune cu Partidul German, apoi etapa din 1928-1938 în care Partidul Maghiar nu a mai încheiat alianțe cu nici un partid din România<fnref n="178" />.

Desigur, fostul președinte Ugron István a rămas unul dintre liderii influenți și prestigioși ai Partidului Maghiar, pe care l-a reprezentat inclusiv pe plan internațional, la Congresul Minorităților din 1930. Ugron István de Abránfalva (Stefan von Ugron) era un aristocrat maghiar ardelean, născut în 1862 la Zaul de Câmpie. El a urmat liceul la Timișoara, a absolvit Academia Consulară din Viena și a făcut carieră în diplomația Imperiului Austro-Ungar. El a fost consilierul ambasadei Austro-Ungariei la București (1908-1910), ministru plenipotențiar la Belgrad (1910-1913) și reprezentant al imperiului bicefal la Varșovia (1917-1918)<fnref n="179" />.

După Marea Unire din 1918, el a ajuns președintele Partidului Maghiar din România (1923-1926), rămânând apoi fruntaș al acestui partid. La Congresul al VI-lea al Minorităților naționale din Europa, desfășurat la Geneva în septembrie 1930, Ugron István a condus delegația Partidului Maghiar din România, din care mai făceau parte și dr. Balogh Arthur și dr. Jakabffy Elemér. Împreună cu reprezentații minorității maghiare din Cehoslovacia (Szüllő Géza și Jaross Andor) și din Jugoslavia, cei trei maghiari din România au format „grupul maghiar“ din Congres. La Congres au fost reprezentate și alte minorități etnice din România: bulgară (de dr. Teodor Toșef), germană (dr. Plattner), evreiască (dr. M. Krämer), rusă (dr. Zaloziecki și M. Krakalia). La Congres participau delegați ai minorităților naționale din Jugoslavia, Italia, Spania, Austria, Polonia, Estonia, Letonia, Lituania, Bulgaria,

<footnote n="178">¹⁷⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="179">¹⁷⁹ L. Predrescu, *Enciclopedia României. Cugetarea*, București, 1999, p. 870.</footnote>
Germania, Cehoslovacia și România<fnref n="180" />. Congresul a dezbătut problema drepturilor minorităților în contextul inițiativei franceze de formare a Uniunii Europene. La propunerea delegatului catalan J. Estelrich (din Spania) și a delegatului german dr. E. Naumann (din Polonia), **Congresul Minorităților i-a adresat lui Briand o scrisoare deschisă** în care își exprima poziția față de planul francez de Uniune Europeană. Scrisoarea exprima dorința minorităților naționale din Europa de asigurare a păcii și cooperării între popoare și aproba în principiu ideea de UE. Dar minoritățile criticau Memorandumul francez, pe care îl considerau o expresie a unei gândiri „unilaterale“, care considera numai statele suverane ca fiind purtătoare ale federalizării europene. Memorandumul Briand propunea o uniune a statelor suverane europene, neglijând minoritățile naționale (care nu puteau să aibă state proprii). Minoritățile doreau nu numai o colaborare între state, ci și o „colaborare între popoare“ ținându-se cont și de interesele minorităților în proiectarea și construirea UE. Congresul cerea oprirea politicii de „deznaționalizare“ dusă de unele state europene și asigurarea dreptului minorităților de a colabora peste granițe cu „popoarele-surori“ din țările vecine. Congresul propunea ca Uniunea Europeană să exprime nu numai interesele statelor, ci și interesele popoarelor și ale minorităților naționale<fnref n="181" />.

Acest document, foarte general în revendicările și formulările sale, exprima și poziția principalelor minorități etnice din România: maghiară, germană, evreiască, bulgară, rusă, ucraineană. În cadrul dezbaterilor Congresului de la Geneva, delegații maghiari Ugron István din România și Szűllő Géza și Jaross Andor din Cehoslovacia și-au exprimat pe larg concepțiile.

Ca reprezentant autorizat al Partidului Maghiar din România, în fața Congresului Minorităților, **Ugron István** a făcut o pledoarie în favoarea ideii de Uniune Europeană, care să se întemeieze pe respectarea drepturilor tuturor minorităților din țările continentului<fnref n="182" />. Promovând o

<footnote n="180">¹⁸⁰ Magyar Kisebbség (Lugoj), an IX, nr. 17, 1 septembrie 1930, p. 652-654.</footnote>

<footnote n="181">¹⁸¹ *Ibidem*, p. 655 (art. „A Briandhoz intérêt levéլ“); *Glasul Minorităților*, sept. 1930, p. 320-321 (art. „Offener Brief an Briand“).</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² „Ugron István beszede“, în *Magyar Kisebbség*, an IX, 16 septembrie, nr. 18, p. 658-666; Stefan von Ugron, „Stellungnahme der nationalen Minderheiten zur Paneuropafrage“, în *Glasul minorităților. Le voix des minorités. Die Stimme der Minderheiten*, an VIII, nr. 9, septembrie 1930, p. 310-320.</footnote>
concepție paneuropenistă modernă, conciliatoare și realistă, Ugron István nu a cerut acum revizuirea granițelor și a tratatelor, ci respectarea Tratatului Minorităților (din 1919) ca bază pentru Uniunea Europeană dorită. Fruntașul maghiar împărtășea cu convingere concepția contelui austriac R. Coudenhove-Kalergi privind constituirea Statelor Unite ale Europei cu garantarea drepturilor minorităților. Acesta în condițiile în care, ca aproape toți politicienii maghiari ai vremii, Ugron era nemulțumit de sistemul Tratatelor de Pace de la Versailles, în special de Tratatul de la Trianon.

De acord cu liderul mișcării paneuropene (pe care îl admira), Ugron István considera că edificarea Statelor Unite ale Europei era o necesitate stringentă, menită să evite declanșarea celui de-Al Doilea Război Mondial. După experiența traumatizantă a Primului Război Mondial, Ugron era conștient de faptul că Europa trăia sub spectrul amenințător al unei conflagrații nimicitoare. Întemeierea unei Uniuni Europene pentru asigurarea păcii era o idee care îi preocupa de multă vreme pe filosofi, poeți și politicieni. Chiar și Lenin a chemat, în septembrie 1914, la constituirea Statelor Unite ale Europei, după destrămarea imperiilor german, rus și austro-ungar. Respingând concepția comunistă a lui Lenin, Ugron privea cu simpatie mișcarea pan europeană condusă de Coudenhove-Kalergi, care a avut atâta succes, încât ministrul de Externe al Franței a propus la nivel guvernamental internațional organizarea Uniunii Europene. Cu deplin temei, liderul ardelean remarca faptul că Planul Briand era mult mai limitat și prudent decât proiectul lui R. Coudenhove-Kalergi. Departe de a preconiza o federație de state, Briand propunea doar un pact de înțelegere a statelor suverane, în cadrul Societății Națiunilor. În septembrie 1929, când și-a lansat planul în fața Adunării Ligii Națiunilor, Briand a acordat prioritate cooperării economice. În Memorandumul oficial al guvernului francez (din 17 mai 1930), Briand a optat însă pentru o Uniune Europeană prioritar politică.

Dintre cele 26 de țări europene, numai statele Micii Antante au aderat la planul francez de Uniune Europeană (însă punând anumite condiții), constata Ugron István. Celelalte guverne europene au dat răspunsuri negative, fiecare abordând problema dintr-o perspectivă subiectivă, potrivit propriilor interese. Deși redactate într-o formă politicoasă, aceste răspunsuri au pretins : să se rezolve mai întâi problema dezarmării, să se revizuiască Tratatele de Pace, să se asigure egalitatea în drepturi între învinși și învingători, să se invite în Uniunea
Europeană și Rusia și Turcia, politicul să nu domine economicul etc. Înțelegând caracterul negativ și divergent al răspunsurilor majorității guvernelor, Ugron ajungea la concluzia realistă că Planul Briand nu se putea înfăptui curând. De asemenea, el considera că nici succesul Elveției și SUA ca federații nu putea să inspire succesul Uniunii Europene. Elveția era o comunitate mică închegată într-un timp îndelungat. Elvețienii se simțeau în primul rând elvețieni, dorind să trăiască numai în Elveția, ei fiind abia în al doilea rând germani, francezi sau italieni. Era mult mai greu de unit o Europă cu 350 milioane locuitori și peste 30 de state (fără Rusia), având interese politice și economice divergente. Nici exemplul SUA nu era concludent. Populația SUA era formată din emigranți care își însușeau limba engleză oficială și spiritul american, devenind fideli statului. Nu există diferențe etnolingvistice și culturale de la un stat la altul în cadrul SUA. Dar în Europa diferențele dintre identitățile naționale de la un stat la altul erau evidente, motiv pentru care unificarea europeană era dificilă, scria fruntașul Partidului Maghiar din România, invocând și opinia scriitorului spaniol Salvador de Madariaga. Europa era sfâșiată de divergențele politice și economice dintre state.

Ugron István considera că, pentru crearea Uniunii Europene, era nevoie să se formeze mai întâi un „patriotism european", astfel încât oamenii să aibă sentimentul apartenenței la aceeași comunitate europeană transnațională. Aceasta se putea realiza numai într-o perioadă îndelungată de timp, prin educarea unei generații noi în spirit european<fnref n="183" />.

Reprezentantul maghiarilor ardeleni era preocupat (firește) de soarta minorităților în viitoarea Uniune Europeană. El constata (cu nemulțumire) că Planul Briand nu prevedea nimic pentru minorități, nu le promitea nimic. De aceea Ugron opta pentru proiectul lui R. Coudenhove-Kalergi, care descria o Paneuropă în care toate statele membre trebuiau să asigure minorităților drepturile de promovare a propriei identități prin cultură, școli, biserici și presă în limbile lor materne. În Paneuropa contelui austriac, minoritățile nu s-ar teme de asuprire și deznaționalizare, ci și-ar conserva identitatea și ar putea chiar să colaboreze cu popoarele-surori peste granițele existente. Ugron István dorea o Uniune Europeană, în care țările membre să respecte aceste

<footnote n="183">¹⁸³ *Ibidem*.</footnote>
drepturi și să aplice Tratatul Minorităților (din 1919) într-o mai mare măsură decât a reuşit Societatea Națiunilor.

El se temea însă că Uniunea Europeană nu va impune respectarea drepturilor minorităților prevăzute de R. Coudenhove-Kalergi. Ugron invoca experiența Societății Națiunilor care, în opinia sa, nu a asigurat respectarea drepturilor minorităților în pofida speranțelor pe care și le-au pus în acest for internațional.

De aceea, reprezentantul Partidului Maghiar din România, declara solemn că minoritățile naționale ale Europei (care numărau circa 40 milioane de oameni) erau de acord cu țelurile mărețe ale ideii de Paneuropa și erau conștiente că realizarea acestora ar însemna renașterea sau salvarea de la pieire a Europei. Dar minoritățile credeau că ideea Paneuropei este numai teorie și ideologie, iar realizarea sa practică poate fi sperată numai într-un viitor îndepărtat.

Deoarece de realizarea Uniunii Europene depinde soarta bună sau rea a omenirii, „trebuie să facem totul ca să înlesnim realizarea sa, înainte de toate prin crearea unei atmosfere favorabile“.

În opinia lui Ugron, pentru a-și îndeplini în mod real menirea de membre ale Uniunii Europene, statele trebuiau să nu fie subminate de forțe centrifuge și de dezbinări naționale. De aceea toți cetățenii, fără deosebire de naționalitate, confesiune sau convingeri politice, trebuie să se simtă membri ai aceleiași națiuni și să considere statul în care trăiesc drept patria lor, spunea fruntașul maghiar-ardelean. Pentru aceasta, el considera necesar ca problema minorităților să fie soluționată integral și definitiv, spre liniștea tuturor.

Întrucât 40 de milioane de oameni, reprezentând 12% din populația Europei interbelice în afară de URSS, trăiau în situația de minoritate etnică, era foarte important pentru viitorul Paneuropei ca aceste minorități să fie mulțumite. Ideea Statelor Unite ale Europei va rămâne o utopie până când cele 40 de milioane de minoritari din Europa nu vor avea drepturile garantate prin tratate internaționale și prin legile statelor, până când minoritățile nu vor participa la conducerea statelor și nu vor considera statele în care trăiesc ca fiind adevăratele lor patrii, spunea Ugron. Totuși, în privința cifrei minorităților sunt necesare două precizări. 1) Alte surse indică cifre mai mici decât cea avansată de Ugron. 2) Noile hotare de după 1918 corespundeau voinței celor guvernați, într-o măsură mult mai mare, astfel încât numărul minoritarilor din Europa s-a diminuat simțitor față de situația de dinainte de 1918.
Drepturile minorităților trebuie reglementate și garantate în așa fel încât să nu poată fi încălcate de diferitele guverne care se succed la putere, pretindea Ugron. El spunea că numai după rezolvarea problemei minorităților se putea începe construirea unei Paneurope durabile. Prin soluționarea problemei minorităților de către guverne se va înlătura o mare piedică din calea realizării Paneuropei. Iar crearea Paneuropei va aduce fericirea omenirii. Aceste deziderate păreau utopii, după cum recunoștea și R.Coudenhove-Kalergi, apostolul ideii paneuropene. Dar toate ideile importante din istorie au apărut ca utopii și au sfârșit prin a deveni realități. Ugron István dorea ca și ideea Paneuropei să aibă același destin fericit<fnref n="184" />.

Comparativ, reprezentantul maghiarilor din Cehoslovacia, Szüllő Géza, s-a plasat pe o poziție etnaționalistă mai radicală, exprimând o opinie categoric împotriva oricărei idei de Uniune Europeană. Spre deosebire de discursul elegant, elevat și realist al lui Ugron, el pretindea vehement revizuirea Tratelor de Pace. În opinia lui Szüllő, nu era posibilă asigurarea unei păci durabile decât după satisfacerea revendicărilor revizioniste, radicale, ale minorităților. Crearea Paneuropei nu putea să reprezinte o soluție pentru minorități, sub nici o formă. Întemeindu-se pe pacea existentă, Paneropa nu era un remediu, ci „un medicament ocult“ care masca „boala“, „un stupefiant care va da bolnavului un somn artificial, dar nu îl va vindeca deloc“, susținea Szüllő Géza<fnref n="185" />.

Ignorând litera și spiritul proiectelor lui Briand și R. Coudenhove-Kalergi, liderul maghiar respingea „construirea Statelor Unite ale Europei, unde nu ar fi nici o diferență între rase, în ceea ce privește originea, limba și religia lor“. El considera (în mod eronat) că crearea Uniunii Europene ar însemna reunirea națiunilor într-un singur stat, cu o singură cultură, prin deznaționalizarea lor și ștergerea diferențelor specifice. De aceea, el aprecia că formarea Statelor Unite ale Europei era „imposibilă“, era „contra naturii“ și ar semăna cu „bolșevismul general“. El eticheta încercarea de înființare a Uniunii

<footnote n="184">¹⁸⁴ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="185">¹⁸⁵ „Szüllő Géza beszéde“, în *Magyar Kisebbség* (Lugoj), an IX din 16 septembrie 1930, p. 656-658; „Discours de Monsieur Szüllő au Congres“ în *Glasul Minorităților* (Lugoj), an VIII, septembrie 1930, nr. 9, p. 307-310,</footnote>
Europene drept „esperantism politic“ la fel de lipsit de viitor ca și „esperantismul gramatical“.

Szüllő Géza combătea atât acțiunea politică paneuropenistă, cât şi pe promotorii săi. El pretindea (fără temei) că „cei mai fervenți paneuropeni“ erau totodată „cei mai fervenți șovini“ și cei mai mari oprimatori ai naționalităților.

Considerăm că această afirmație era falsă și tendențioasă. În realitate forțele politice naționalist-șovine xenofobe, extremistie din toate țările continentului au combătut Planul Briand de Uniune Europeană, care a fost susținut de personalități politice democrate generoase. Iar proiectele lui Briand și R. Coudenhove-Kalergi preconizau în mod insistent menținerea tuturor suveranităților și identităților naționale.

Totuși, credem că Szüllő Géza era realist când făcea constatarea de principiu că „a nega naționalitatea înseamnă a nega istoria Europei“ și când ajungea la concluzia că „în America se puteau crea Statele-Unite, pentru că era un teritoriu fără tradiții, dar niciodată nu se va ajunge în Europa Centrală să se facă același lucru“. Considerăm însă că această concluzie realistă în principiu nu avea legătură cu textul Planului Briand, care nu preconiza crearea unui stat național federal unic și nu nega naționalitatea<fnref n="186" />.

Importanța concepției antieuropene a lui Szüllő Géza este amplificată de faptul că el era vicepreședintele Congresului Minorităților. Discursul său a fost reprodus în revistele Partidului Maghiar din România, care accepta și promova astfel ideile lui Szüllő.

Comparativ, celălalt lider al minorității maghiare din Cehoslovacia, **Jaross Andor** a adoptat o atitudine favorabilă în principiu față de o anumită idee de Uniune Europeană. El considera că ideea Paneuropei era de actualitate din două motive. Primul motiv era de ordin economic, fundamental. Europa era sărăcită după război și era fragmentată de bariere vamale ridicate, astfel încât nu putea să facă față concurenței economice a colosului american. Al doilea motiv era politic. Briand a adoptat ideea pan Europeană a lui R. Coudenhove-Kalergi pentru a o pune în slujba interesului Franței. Planul Briand avea ca scop promovarea prestigiului și a hegemoniei franceze asupra Europei, credea Jaross Andor. El constata că Planul Briand dorea să construiască o Uniune Europeană pe baza statu-quo-ului consacrat prin Tratatele de

<footnote n="186">¹⁸⁶ *Ibidem*.</footnote>
Pace. De aceea, la Planul Briand de Uniune Europeană au aderat numai țările mulțumite de granițele consacrate prin Tratatele de Pace și doreau ca acest statu-quo să fie temelia Paneuropei<fnref n="187" />.

Dimpotrivă, statele revizioniste cereau realizarea propriilor revendicări înainte de a se începe tratativele pentru formarea Uniunii Europene. Minoritățile naționale din Europa Centrală și de Sud-Est susțineau aceste revendicări, vizând egalitatea în drepturi între statele învinse și cele învingăroare, dezarmarea generală și soluționarea problemei minorităților.

În opinia lui Jaross Andor, problema minorităților trebuia soluționată prin aplicarea dreptului popoarelor la autodeterminare și în cazul minorităților. El cerea ca minoritățile naționale mai mari să dispună de dreptul la autodeterminare. Liderul maghiar considera că granițele consacrate prin Tratatele de Pace nu se bazau pe aplicarea integrală a principiului dreptului popoarelor la autodeterminare, proclamat de Wilson. Jaross Andor invoca acest principiu pentru a pretinde revizuirea granițelor.

El a propus Congresului Minorităților să trimită Societății Națiunilor un memoriu în care să arate că, fără soluționarea problemei minorităților, nu era posibilă crearea Uniunii Europene. „Mai întâi drepturi pentru minorități, și după aceea Paneuropa!“, proclama liderul maghiar<fnref n="188" />.

Vicepreședintele Partidului Maghiar din România, **Jakabffy Elemér** a participat la Congres, fără să ia cuvântul în problema Uniunii Europene. Dar el a scris apoi că reprezentanții tuturor minorităților au susținut că Paneuropa nu putea să devină din utopie realitate până când nu se vor armoniza și popoarele, nu numai guvernele. Până nu se acordă drepturi minorităților și nu se realizează egalitatea dintre statele învinse și cele învingătoare, „nu se poate vorbi de Paneuropa, ci numai de pannaționalism“, scria Jakabffy Elemér<fnref n="189" />. El a publicat discursurile celor trei lideri maghiari (Ugron, Szüllő și Jaross) în revista politico-ideologică a Partidului Maghiar din România, „Magyar

<footnote n="187">¹⁸⁷ Jáross Andor beszéde “, în *Magyar Kisebbség*, an IX, 16 septembrie 1930, p. 666-670.</footnote>

<footnote n="188">¹⁸⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ Jakabffy Elemér, „A szervezett nemzetki sebbségek hatodik kongresszusa”, în *Magyar Kisebbség*, 16 septembrie 1930, p. 650.</footnote>
Kisebbség“ („Minoritatea maghiară“) care apărea la Lugoj, de două ori pe lună, începând din 1 septembrie 1922. Publicație de o ținută intelectuală elevată, revista era condusă de un comitet format din fruntași ai Partidului: dr. Jakabffy Elemér, dr. Willer József, dr. Sulyok István. Redactorul-șef Jakabffy Elemér originar din Lugoj, doctor în drept la Budapesta, era vicepreședintele Partidului, deputat în Parlamentul de la București și reprezentant permanent al minorității maghiare la Congresele minorităților de la Geneva<fnref n="190" />. Willer József (originar din Kecskemét, Ungaria) era doctor în drept, avocat, era secretarul general al partidului (începând din 1926) și deputat în Parlament în anii 1926-1937¹⁹¹. Sulyok István (originar din Lugoj, cu studii universitare la Budapesta, doctor în drept la Cluj) era membru marcant al partidului, deputat (1932-1933), fondator și redactor al revistei „Magyar Minority“<fnref n="192" />.

Tribună prestigioasă a Partidului Maghiar, revista „Magyar Kisebbség“ avea și o ediție trilingvă intitulată „Glasul minorităților. Le voix des minorités. Die Stime der Minderheiten“, care apărea tot la Lugoj sub redacția aceluiași Jakabffy Elemér. „Glasul minorităților“ prelua selectiv unele articole mai importante din „Magyar Kisebbség“, pe care le publica în limbile germană, franceză sau română. Difuzată în țară și în străinătate, revista „Glasul minorităților“ era menită să facă propagandă în favoarea minorității maghiare, în rândurile opiniei publice europene și românești<fnref n="193" />. În acest scop „Glasul minorităților“ a publicat discursul lui Ugron István privind Uniunea Europeană în limba germană și cuvântarea lui Szűlő Géza în limba franceză (chiar în septembrie 1930).

Încă din 16 februarie 1930, „Magyar Kisebbség“ publicase un articol cu tema „Paneuropa și problema minorităților“, semnat de dr. **Késmárki Gergely**, membru al Partidului Maghiar din România. El considera că Briand folosea ideea de Statele Unite ale Europei ca instrument în arsenalul politicii externe franceze. Briand a ridicat la rang de politică oficială ideea propagată de apostolul Paneuropei, contele R. Coudenhove-Kalergi. Késmárki critica însă Planul Briand pentru că nu

<footnote n="190">¹⁹⁰ L. Predescu, *op. cit.*, p. 453.</footnote>

<footnote n="191">¹⁹¹ *Ibidem*, p. 917.</footnote>

<footnote n="192">¹⁹² *Ibidem*, p. 825.</footnote>

<footnote n="193">¹⁹³ *Ibidem*, p. 507.</footnote>
aborda deloc problema minorităților. Din acest motiv, minoritățile nu erau deloc entuziasmate de Planul francez de Uniune Europeană<fnref n="194" />.

Publicistul maghiar acorda mare atenție proiectului contelui austriac R. Coudenhove-Kalergi, care prevedea acordarea de drepturi largi pentru minorități în cadrul Paneuropei. Contele austriac dorea ca Paneuropa să fie un „El Dorado“ al minorităților, cu menținerea granițelor existente, să se adopte edicte de toleranță și o „Magna Charta“ a drepturilor minorităților. Totuși, Késmárki a criticat și proiectul lui R. Coudenhove-Kalergi pentru că era prea vag în privința garantării efective a drepturilor minorităților în Paneuropa.

Késmárki pretindea că mai întâi minoritățile să primească drepturile largi revendicate de ele și abia apoi să se înceapă construirea Paneuropei. El nu era de acord cu formarea mai întâi a Uniunii Europene în cadrul căreia să se rezolve apoi problema minorităților. În principiu, el nu respingea ideea Paneuropei, dar punea o condiție pentru realizarea ei : soluționarea prioritară a problemei minorităților<fnref n="195" />.

După ce în septembrie 1930 la Liga Națiunilor s-au discutat atât Planul Briand, cât și problema minorităților, Késmárki analiza critic conceptia lui Briand asupra problemei minorităților. Briand proclama consecvent că „Protecția minorităților este un drept sacru!“ Însă ministrul de Externe francez și reprezentanții Micii Antante nu erau de acord cu sporirea drepturilor minorităților, nici cu crearea unei comisii internaționale permanente pentru supravegherea respectării drepturilor minorităților. Aceasta deoarece Briand constata că unele state își făceau o platformă de politică externă expansionistă din ridicarea problemei minorităților. Așa proceda Germania, care dorea unificarea culturală a tuturor minorităților germane din țările Europei, deci un „imperialism cultural“. O comisie internațională pentru supravegherea respectării drepturilor minorităților ar servi scopurilor expansioniste germane. Țările Micii Antante cereau ca protecția drepturilor minorităților să se generalizeze la nivelul pan european. Briand nu era de acord să se

<footnote n="194">¹⁹⁴ Késmárki Gergely, „Páneurópa és a kisebbségi kérdés“, în *Magyar Kisebbség*, an IX, nr. 4, din 16 februarie 1930, p. 117-129.</footnote>

<footnote n="195">¹⁹⁵ *Ibidem*.</footnote>
garanteze și drepturile minorităților din Occident, ci doar ale celor din Europa Centrală și de Est<fnref n="196" />.

Un alt membru al Partidului Maghiar din România, dr. Papp József, scria că Briand avea o concepție „greșită“ despre drepturile minorităților. Briand avea ideea „greșită“ că minoritățile nu au decât drepturi individuale, nu drepturi colective. El accepta doar drepturile inidviduale ale persoanelor aparținând minorităților naționale. Din acest motiv, ministrul de Externe francez era criticat de publicistul maghiar ardelean, care era perfect de acord cu tezele delegatului guvernului de la Budapesta, contele Apponyi<fnref n="197" />.

Revista „Glasul Minorităților“ a Partidului Maghiar făcea cunoscută și concepția liderului minorității bulgare asupra ideii de Uniune Europeană.

### 3.2.2. Minoritatea bulgară

La Congresul Minorităților din septembrie 1930, reprezentantul minorității bulgare din România, dr. Teodor Toșef (Toșev), a exprimat idei asemănătoare cu ale liderilor maghiari. Toșev a constatat că, în răspunsurile lor la Planul Briand de Uniune Europeană, toate națiunile s-au declarat gata să participe la înlăturarea cauzelor crizei și greutăților existente. Acest sentiment favorabil era împărtășit și de minorități, care „sufereau consecințele răului existent ca urmare a războiului și a Tratatelor de Pace“<fnref n="198" />.

Interesul particular al minorităților se confundă cu interesul european general. Toate minoritățile salută Planul Briand care își propune să edifice o Uniune Europeană pe baza dreptului și dreptății, declara liderul bulgar. El considera că „tocmai în vederea unei realizări efective a acestei unificări politice și economice și mai ales a însănătoșirii morale a Europei, minoritățile trebuie să atragă atenția guvernelor europene“ asupra încălcării drepturilor minorităților în multe

<footnote n="196">¹⁹⁶ Késmárki Gergely, „Briand és a kisebbségi kérdés“, in *Magyar Kisebbség*, an IX, nr. 20, din 16 octombrie 1930, p. 727-730.</footnote>

<footnote n="197">¹⁹⁷ Papp József, „Briand téves Kisebbségi jogelmélete“, in *Magyar Kisebbség*, an IX, nr. 20, din 16 octombrie 1930, p. 731-735.</footnote>

<footnote n="198">¹⁹⁸ Teodor Toșef, „Nous constatons“ in *Glasul Minorităților*, nr. 9, septembrie 1930, p. 324-329.</footnote>
țări. Teodor Toșev considera că întemeierea Uniunii Europeane „trebuie să fie precedată de realizarea efectivă a unui minimum de dreptate și echitate față de toate minoritățile“.

El critica Tratatele de Pace și se plângea de încălcarea drepturilor minorităților bulgare din România (din Cadrilater, Dobrogea și Basarabia) și din Jugoslavia (din Macedonia). El constata (cu nemulțumire) că Planul Briand de Uniune Federală Europeană neglija problema minorităților. Teodor Toșev ajungea la concluzia că nu era posibilă formarea Paneuropei federale fără o prealabilă înțelegere între majorități și minorități<fnref n="199" />.

### 3.2.3. Comunitatea evreiască din România. Minoritatea germană

Organizațiile și presa comunității evreiești din România nu au acordat nici o atenție Planului Briand de Uniune Europeană. Presa evreiască s-a concentrat exclusiv asupra problemelor evreiești și a antisemitismului, evitând alte chestiuni de politică internă și internațională. Singura problemă de politică internațională reflectată în aceste publicații era politica Marii Britanii față de emigrarea evreilor în Palestina. Planul Briand nu este menționat deloc.

În epoca interbelică, evreii din România erau organizați în două mari formațiuni politice rivale: unionistă și sionistă. Evreii unioniști erau grupați în Uniunea Evreilor Români (care din 1923 era continuatoarea Uniunii Evreilor Pământeni), având-l ca președinte pe Wilhelm Filderman. Uniunea Evreilor Români nu era și nu se dorea a fi un partid politic, ci un grup de presiune, aliat cu guvernul în alegeri. Scopul alianțelor cu guvernul era stoparea antisemitismului de stat și promovarea unei politici guvernamentale favorabile față de evrei și de drepturile lor. Uniunea Evreilor Români a adoptat deci politica săsească a alianțelor cu guvernul. Uniunea Evreilor Români a obținut importante succese în alianța cu PNL în anii '20, trimițând parlamentari în legislativul țării pe listele acestui partid de guvernământ. Continuând însă cartelul electoral cu PNL, Uniunea Evreilor Români nu a mai reușit în alegerile din 1928, 1931 și 1932. În aceste alegeri a reușit rivalul său, Partidul Evreiesc, aliat cu PNȚ<fnref n="200" />.

<footnote n="199">¹⁹⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="200">²⁰⁰ Carol Iancu, *Evreii din România*, București, 1998, p. 209-227.</footnote>
Organul Uniunii Evreilor Români era „Curierul Israelit”, săptămânal editat la Bucureşti, aflat în al 22-lea an de apariție în 1930. Ziarul, condus de Horia Carp, ataca excesele antisemite ale Legiunii şi LANC, combătea electoral PNŢ, comenta declaraţiile unor personalităţi precum Maniu, Averescu, Argetoianu despre evrei şi antisemitism. „Curierul Israelit“ acorda mare atenţie politicii guvernului englez faţă de emigrarea evreilor din Palestina, dar nu a menţionat deloc Planul Briand. Aceeaşi orientare o avea şi săptămânalul evreiesc „Egalitatea“ (Bucureşti), aflat în 1930 în al 16-lea an de apariţie, condus de directorul Moses Schwartzenfeld. „Tribuna Evreiască“ va apărea la Iaşi în perioada 1932-1941²⁰¹.

Evreii sinonişti acţionau pentru formarea unui partid evreiesc militant pentru drepturile lor minoritare şi pentru o emigrare masivă în Palestina în scopul creării statului Israel. Evreii sionişti s-au aliat cu PNŢ şi au trimis parlamentari în legislativul ţării, la alegerile din 1928, 1931 şi 1932. Ei au intrat în Parlament pe listele acestui partid şi au fost aliaţii guvernelor PNŢ. Sioniştii au format Cercul Renaşterea, Cluburile Naţionale Evreieşti (1928), Partidul Evreiesc din Vechiul Regat (1930) şi Partidul Evreiesc din România (4 mai 1931). Liderii sioniştilor erau Mayer Ebner, Michael Landau, Iosif Fischer, Samuel Stern-Kohavi. Şef - Rabinul I. Niemirower era senator de drept şi va deveni preşedintele Federaţiei Sioniste (1935-1939)<fnref n="202" />.

Cea mai importantă gazetă sionistă din România interbelică era „Renaşterea noastră“ care apărea la Bucureşti. Ea se ocupa numai de antisemitism şi de emigrarea în Palestina, nu a menţionat deloc Planul Briand. Aceeaşi orientare o aveau publicaţiile „Ştiri din lumea evreiască“ (gazeta oficială a Federaţiei Sioniste) şi „Hasmonaea“ (editată de Uniunea Studenţilor Sionişti „Hasmonaea“). Evreii de cultură maghiară din Transilvania editau ziarul sionist Uj Kelet (în limba maghiară). Directorul ziarului era Ernest Márton, care în 1932 va fi ales deputat al Partidului Evreiesc. O parte dintre evreii din Transilvania votau pentru Partidul Maghiar. Partidul Maghiar avea şi activişti evrei,

<footnote n="201">²⁰¹ *Curierul Israelit*, 1929-1931, *Egalitatea*, 1929-1931.</footnote>

<footnote n="202">²⁰² Carol Iancu, *op. cit.*, p. 209-227.</footnote>
care vor fi excluşi în anii '30 sub influența antisemitismului practicat la Budapesta<fnref n="203" />.

Liderul mișcării paneuropene considera că evreii făceau parte din națiunile și comunitățile culturale engleze, franceze și germane, dar erau minorități naționale cu identitate culturală proprie în răsăritul Europei. În ambele situații, R. Coudenhove-Kalergi considera că pentru evrei soluția nu era sionismul (dezrădăcinarea lor și emigrarea în Israel pentru a-și forma propriul stat). Soluția era reunirea iudaismului universal într-o „comunitate supra-națională“ care să contribuie „la făurirea unei mari patrii europene“. Federațiunea statelor europene „va ocroti minoritățile, acordându-le autonomia culturală“. Avându-și rădăcinile în toate culturile naționale, iudaismul modern avea „marea chemare“ de a contribui „la făurirea unei noi conștiințe universale“, scria mentorul mișcării paneuropene, citat de revista românească „Observatorul politic și social“<fnref n="204" />.

Din rândul comunității evreiești din România au existat persoane care s-au pronunțat pentru Uniunea Europeană, dar numai în nume personal.

Nici organizațiile și presa minorității germane nu au luat poziție față de Planul Briand. Nici chiar revistele „Klingsor“ (Brașov) și „Ostland“ (Sibiu) nu publică articole de opinie pe această temă.

<footnote n="203">²⁰³ Ibidem și Renașterea noastră, 1929-1931, Știri din lumea evreiască, 1929-1931, *Hasmonaea*, 1929-1931, *Uj Kelet*, 1929-1931</footnote>

<footnote n="204">²⁰⁴ „Întemeietorul Pan-Europei despre iudaismul modern“ în *Observatorul politic și social*, an I, nr. 7-8, 20 decembrie 1929.</footnote>
### 3.3. BISERICA

Biserica Ortodoxă Română și Biserica Română Unită cu Roma (greco-catolică) nu au luat nici o atitudine publică față de Planul Briand de Uniune Europeană nici în presa lor bisericească, nici în vreo publicație laică. Publicațiile celor două biserici reflectau numai propriile probleme bisericești, evitând să se ocupe de probleme politice interne sau internaționale. Singurul act politic internațional care și-a găsit reflectarea în presa bisericească în această perioadă (1929-1931) a fost Concordatul României cu Vaticanul, care avea importante implicații ecleziastice și a stârnit dispute aprige. Planul Briand de Uniune Europeană nu este menționat deloc în periodicele celor două biserici.

Principalele periodice ortodoxe erau: „Biserica Ortodoxă Română” (București) care era „revista Sfântului Sinod” condusă de un comitet redactor în frunte cu patriarhul Miron Cristea și cu profesorii Facultăților de Teologie de la București și Cernăuți, „Telegraful Român” (Sibiu), „organ național-bisericesc” editat de Mitropolia Ardealului (mitropolit fiind în 1930 Nicolae Bălan), „Renașterea”, revista Episcopiei Clujului etc<fnref n="205" />.

Dintre principalele periodice greco-catolice, „Unirea” (Blaj), era o „foaie bisericească-politică” (ce apărea în fiecare sâmbătă) condusă de directorul Augustin Popa (în 1930) și de redactorul Dumitru Neda, ajungând în 1930 în al 15-lea an de apariție. Revista promova interesele Bisericii Române Unite cu Roma, inclusiv Concordatul, și avea o atitudine favorabilă față de guvernul Maniu, dar nu menționa deloc Planul Briand. Aceeași orientare o avea și revista „AGRU” editată de „Asociația Generală a Românilor Uniți”. Revista greco-catolică „Viața Creștină” va fi fondată mai târziu, la 1 februarie 1939²⁰⁶. Se cuvine amintit că primul-ministru Iuliu Maniu, promotor activ al ideii de Uniune Europeană, era greco-catolic și a fost avocat (până în 1915) al Mitropoliei din Blaj a Bisericii Române Unite cu Roma. Miniștrii guvernului său erau ortodocși și greco-catolici.

<footnote n="205">²⁰⁵ Biserica Ortodoxă Română, 1929-1931, Telegraful Român, 1929-1931, Renașterea, 1929-1931.</footnote>

<footnote n="206">²⁰⁶ Unirea, 1929-1931, AGRU, 1929-1931, Viața Creștină, 1939.</footnote>
Vaticanul privea cu simpatie Planul Briand, care era menit să consolideze pacea în lumea creştină. Totuşi, Curtea pontificală se temea de o influenţă masonică asupra iniţiativei franceze<fnref n="207" />.

Din rândurile clerului român ortodox, asupra ideii de Europă unită s-au exprimat preoţii-profesori Nichifor Crainic şi Ioan Lupaş. Nichifor Crainic era profesor de teologie la Facultăţile de Teologie din Chişinău şi Bucureşti. El a respins Planul Briand în revista „Gândirea“, dar s-a declarat pentru o utopică Europă unită creştină după modelul Bisericii Ortodoxe care reuneşte biserici naţionale autocefale.

Istoricul Ioan Lupaş a fost protopop ortodox de Sălişte (Sibiu) în 1909-1920 şi deputat în Congresul naţional bisericesc din Bucureşti, în Congresul Mitropolitan din Transilvania şi în Sinodul Eparhiei Cluj. În manualul său de istorie pentru liceu, editat în 1930, Lupaş făcea cele mai sincere urări de succes Planului Briand de Uniune Europeană, în realizarea căruia el vedea garantarea păcii şi a armoniei între popoare, în spiritul creştin. Lupaş scria că, pentru „a promova colaborarea naţiunilor, garantând pacea şi siguranţa între ele“ s-a înfiinţat Societatea Naţiunilor, s-a încheiat Pactul Briand-Kellogg şi s-a lansat Planul Briand. Pe această linie, „prin stăruinţele lui Briand şi Coudenhove-Kalergi pentru înfiinţarea Statelor Unite ale Europei (Paneuropa) se pregăteşte calea spre apropiere paşnică şi colaborare sistematică între statele europene. Fie ca stăruinţele desfăşurate pentru eliminarea războaielor dintre popoare şi pentru garantarea păcii să aducă roadele dorite, pentru a se împlini astfel proorocirea Scripturii că «popoarele învrăjbite îşi vor tăia săbiile să facă din ele pluguri şi din suliţele lor vor face seceri şi mai mult neam peste neam nu va mai ridica sabia şi nu se va mai război, ci se va odihni fiecare sub viţa sa şi sub smochinul său şi nu va mai fi cine să-i însăimânte; toate popoarele vor umbla fiecare în calea sa». «Fericiţi sunt făcătorii de pace, că aceia fiii lui Dumnezeu se vor chema»“, scria Lupaş în concluzie, referindu-se evident la Briand şi la adepţii Uniunii Europene.<fnref n="208" />

<footnote n="207">²⁰⁷ AMAE, *fond România*, vol. 22, f. 190, Buletinul nr. 11 al Direcţiunii politice occidentale, 15 iunie 1930, Bucureşti, semnat Djuvara.</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸I. Lupaş, *Icoane din istoria universală*, Bucureşti, 1930, p. 135</footnote>
### 3.4. INSTITUTUL SOCIAL ROMÂN, DIMITRIE GUSTI ȘI IDEEA DE EUROPĂ UNITĂ

Prestigiosul Institut Social Român din București, condus de academicianul Dimitrie Gusti, a amplificat dezbaterea publică ideii de Uniune Europeană în mediile elitei politice și intelectuale românești. Institutul, înființat în 1921, a desfășurat în epocă o activitate impresionantă, de cercetare a problemelor sociale ale țării în scopul rezolvării lor și a publicat reviste și cărți de referință. Institutul a organizat importante cicluri de conferințe, pe teme fundamentale ca „Doctrinele partidelor politice“, „Constituția României“, „Politica externă a României“, prelegerile fiind susținute de personalități de marcă ale vieții politice și culturale românești<fnref n="209" />. În anul 1930, când și-a asumat ideea de Uniune Europeană, conducerea Institutului Social Român era girată de personalități precum Emanoil Miclescu (președintele Înaltei Curți de Casație), Constantin Bușilă (președintele Uniunii Industriașilor din România), Virgil Madgearu (ministrul Agriculturii), Mihail Manoilescu (ministrul Industriei și Comerțului), Mihail Popovici (ministrul de Finanțe), Tudor Vianu (conferențiar universitar), Constantin Rădulescu-Motru (academician), Mircea Djuvara (avocat, deputat liberal), iar președintele de onoare al Institutului era însuși regele Carol II<fnref n="210" />.

Președintele Institutului, academicianul Dimitrie Gusti, autor al unei opere științifice impresionante, era mentorul școlii românești de sociologie, profesor la Universitatea București, doctor honoris causa al Universității din Leipzig, savant de largă recunoaștere pe plan mondial și cu o mare influență în mediile intelectuale și politice din România, membru al Societății pentru Sociologie din Geneva, al Societății pentru Științe din Tokio, ministru al Instrucției Publice, Cultelor și Artelor (1932-1933), președinte al Academiei Române(1946)<fnref n="211" />.

<footnote n="209">²⁰⁹ Lucian Predescu, *Enciclopedia României. Cugetarea*, București, 1999, p. 428.</footnote>

<footnote n="210">²¹⁰ Arhiva pentru știința și reforma socială, an IX, nr. 1-3, 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="211">²¹¹ L. Predescu, *op. cit.*, p. 383; Ovidiu Bădina și Gelu Neamțu, „Studiu introductiv“ la Dimitrie Gusti, *Opere*, vol. I, București, 1967, p. 5-200; Anton</footnote>
În preajma publicării Memorandumului Briand asupra organizării Uniunii Federale Europene (din 17 mai 1930), Institutul Social Român l-a invitat la Bucureşti pe însuşi mentorul mişcării paneuropene, contele austriac Richard Coudenhove-Kalergi, pentru a le expune românilor ideologia Paneuropei. Prelegerea lui R. Coudenhove-Kalergi trebuia să încheie ciclul celor 25 de conferinţe organizat de Institutul Social Român pe tema experienţei politice şi sociale contemporane<fnref n="212" />. Deci Institutul Social Român avea contacte cu mişcarea pan europeană. Contele austriac obişnuia să facă propagandă pan europeană prin conferinţe susţinute în multe ţări ale Europei, inclusiv în Franţa, Germania, Cehoslovacia şi Ungaria<fnref n="213" />. Dar el nu a reuşit să onoreze invitaţia de a conferenţia la Bucureşti din cauză că, tocmai atunci, el a prezidat Congresul de la Berlin al Uniunii Paneuropene<fnref n="214" />. Motivul era real şi bine întemeiat, deoarece într-adevăr, R. Coudenhove-Kalergi a condus cel de-al II-lea Congres al Uniunii Paneuropene desfăşurat la Berlin începând din 17 mai 1930, data lansării Memorandumului Briand. Congresul s-a bucurat de participarea ministrului francez Loucheur, a ministrului britanic al Coloniilor, Leo Amery, şi a ministrului german de Interne, Wirth, şi avea scopul de a atrage simpatia Germaniei pentru ideea de Uniune Europeană promovată de Briand, însă speranţele lui R. Coudenhove-Kalergi în acest sens nu s-au materializat<fnref n="215" />.

Institutul Social Român nu a renunţat la prelegerea finală despre „Paneuropa“, considerând că analiza experienţei social-politice contemporane, conducea spre concluzia construirii Uniunii Europene. Însărcinat să îl suplinească pe R. Coudenhove-Kalergi, academicianul Dimitrie Gusti a susţinut această prelegere, intitulată „Problema Federaţiei Statelor Europene“, la 1 iunie 1930 la

<footnote>Carpinschi, Deschidere şi sens în gândirea politică, Institutul European, Iaşi, 1995, p. 171-180.</footnote>

<footnote n="212">²¹² Dimitrie Gusti, „Problema federaţiei statelor europene“ în *Arhiva pentru ştiinţa şi reforma socială*, an IX, nr. 1-3, 1930, p. 1-2.</footnote>

<footnote n="213">²¹³ Bohumila Ferencuhova, „L'accuiel du Plan Briand dans les millieux politiques tcheques et slovaques“, în *Le Plan Briand d'Union fédérale européenne*, Berna, 1998, p. 183-208.</footnote>

<footnote n="214">²¹⁴ Dimitrie Gusti, op. cit., p. 2.</footnote>

<footnote n="215">²¹⁵ Jean-Luc Chabot, *L'idée d'Europe unie de 1919 à 1939*, Grenoble, 1978, p. 165-166.</footnote>
Bucureşti, în faţa unui auditoriu numeros şi select<fnref n="216" />. Prelegerea a fost publicată imediat în prestigioasa revistă ştiinţifică a Institutului, „Arhiva pentru Ştiinţa şi Reforma Socială“, găsind ecou şi în presa vremii. Având ca bază documentară opera teoretică a lui R. Coudenhove-Kalergi şi Memorandumul oficial al guvernului Franţei, savantul român a promovat o concepţie pan europeană bine fundamentată ştiinţific care ţinea cont şi de interesul naţional al României.

Dimitrie Gusti definea Europa ca un concept cultural, nu ca o noţiune geografică. Sub aspect geografic, el considera că Europa nu este un continent propriu-zis, ci doar o prelungire a continentului Asia. În viziunea sa, Europa se definea ca o civilizaţie şi cultură europeană creată de societatea popoarelor europene pe baze antice şi creştine. Europa este „o creaţie spirituală, o splendidă manifestare de voinţă şi gândire“, „o idee social-spirituală“, „o idee raţională şi activistă, culminând în creaţiile ştiinţifice şi aplicările lor tehnice care domină şi absorb celelalte culturi umane“. Aducând ca argument marile valori produse de cultura europeană, savantul român combătea teoriile potrivit cărora cultura europeană modernă traversa o criză gravă. „Când există o ştiinţă şi o tehnică europeană, care sunt conducătoarele destinelor omenirii întregi, nu se poate vorbi de o criză a culturii europene“, declara categoric Dimitrie Gusti<fnref n="217" />.

În viziunea sa, criza Europei nu era de natură culturală, ci de natură economică şi politică. Europa era pe cale să-şi piardă hegemonia politico-economică mondială în faţa afirmării forţei Americii, a Imperiului Britanic, Rusiei, Japoniei şi Chinei, a popoarelor islamice. El constata deja în 1930 că „astăzi America este mai tare decât Europa“ şi prefigura pe viitor o afirmare a rasei galbene şi a Islamului. Aceasta cu atât mai mult cu cât lumea extra-europeană se unea în puternice federaţii politice şi economice, în timp ce Europa rămânea dezbinată între 27 de state rivale. Europa era puternic lovită de criza economică mondială (din 1929-1933), se caracteriza prin lipsa de organizare a producţiei, repartiţiei şi consumului, prin rivalitatea între ţările agricole (central –

<footnote n="216">²¹⁶Dimitrie Gusti, *op. cit.*, p. 1-2.</footnote>

<footnote n="217">²¹⁷ *Ibidem*, p. 2.</footnote>
sud-est-europene) și cele industriale (vest-europene), prin protecționismul comercial „sălbatec“, prin sărăcie și șomaj<fnref n="218" />.

Criza politică a Europei era și mai gravă, astfel încât, în 1930, Dimitrie Gusti considera posibilă și chiar inevitabilă declanșarea celui de-Al Doilea Război Mondial. Cauzele acestui nou război erau atât împărțirea Europei în grupuri de alianțe, anume grupul francez format din Franța, Belgia, Mica Antantă și Polonia, grupul italian format din Italia, Ungaria și Albania, grupul german și grupul sovietic, cât și existența unui mare număr de surse de conflict, vreo 12 „Alsacii-Lorene“ situate în regiunea central-europeană dintre Germania și Rusia: Memel, Vilnius, Dantzig cu coridorul polonez, Silezia Superioară, Ucraina de Vest, Boemia, Ungaria, Tirolul de Sud, regiunile italo-iugoslave, Albania, Macedonia, problema Anschlussului, Basarabia etc<fnref n="219" />.

Dar Dimitrie Gusti cerea ștergerea problemei Basarabiei de pe lista surselor de conflict<fnref n="220" />. După Marea Unire din 1918, chestiunea Basarabiei era definitiv închisă pentru România, care nu admitea punerea în discuție a integrității sale teritoriale<fnref n="221" />. De pe această poziție, academicianul român contesta opinia lui R. Coudenhove-Kalergi, care considera că Basarabia era „o Alsacie-Lorenă a Europei“, care putea cauza un nou război. Contele austriac proiecta un scenariu conform căruia Rusia ar ocupa Basarabia, declanșând un război ruso-român, în care Polonia era aliata României, Rusia și Germania ar ocupa împreună Polonia, Franța ar veni în ajutorul Poloniei adresând un ultimatum Germaniei, care ar refuza și s-ar declanșa un război franco-german și european<fnref n="222" />. Considerăm că realitatea celui de-al Doilea Război Mondial a confirmat o parte a scenariului imaginat de R. Coudenhove-Kalergi, chiar dacă nu problema Basarabiei a fost cauza izbucnirii conflagrației.

Pentru a elimina această sursă de conflict și a asigura pacea în regiune, în perspectiva organizării Paneuropei, contele austriac

<footnote n="218">²¹⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="219">²¹⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="220">²²⁰ *Ibidem*, p. 3-4.</footnote>

<footnote n="221">²²¹ Viorica Moisiuc, *Premisele izolării politice a României*, București, 1991.</footnote>

<footnote n="222">²²² D. Gusti, *op. cit.*, p. 3-4.</footnote>
propunea o soluție de compromis, prin care România ar ceda Rusiei nordul Basarabiei și ar renunța definitiv la tezaurul românesc confiscat de Rusia Sovietică în timpul Primului Război Mondial. România ar păstra sudul Basarabiei, revenind la granița româno-rusă din 1878. România ar ceda Rusiei nordul Basarabiei așa cum Japonia a cedat Rusiei nordul insulei Sahalin, deoarece pacea cu Rusia era mai importantă decât aceste sacrificii. Paneuropa nu putea să îi garanteze României decât granița Prutului, nu frontiera Nistrului. România trebuia să facă acest sacrificiu pentru a intra într-o uniune pan europeană care trebuia să aibă granița estică pe Prut<sup>223</sup>.

Atât scenariul, cât și soluțiile propuse de contele austriac au fost respinse de academicianul român din perspectiva interesului național al României. Ca și Octavian Tăslăuanu (în 1926), Dimitrie Gusti (în 1930) combătea propunerea lui R. Coudenhove-Kalergi ca România să cedeze Basarabia pentru a intra în Paneuropa. Atât Tăslăuanu, cât și Gusti doreau ca România să devină membru fondator al Uniunii Europene, ca stat național unitar păstrându-și integritatea teritorială consacrată prin Marea Unire din 1918, iar granița estică a Uniunii Europene trebuia să fie pe Nistru<sup>224</sup>. Aceasta era și poziția oficială a României față de Proiectul Briand de Uniune Europeană, plan francez care de altfel nici nu cerea statelor să-și sacrifice integritatea teritorială și suveranitatea<sup>225</sup>. Dimitrie Gusti aprecia pe bună dreptate, că instrumentele de care dispunea Europa, în confruntarea cu criza economică și politică, erau „ineficace“: conferințele economice din 1927-1930 nu au ajuns la nici un rezultat practic, Societatea Națiunilor nu putea preîntâmpina conflictele, Tratatul de la Locarno se aplica doar între Franța și Germania, nu în toată Europa, Pactul Briand-Kellogg era doar de natură morală<sup>226</sup>.

Așadar, Gusti considera că, dacă nu se organiza o Uniune Europeană economică și politică, Europa era în primejdia unei grave decăderi economice, politice și culturale. Europa era în pericolul de a sărăci, de a fi antrenată într-un nou război mondial, de a ajunge sub

<footnote n="223">223 *Ibidem*, p. 4-5.</footnote>

<footnote n="224">224 *Ibidem* și Octavian Tăslăuanu, *Obsesia europeană*, București, 1993.</footnote>

<footnote n="225">225 AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Memorandum du gouvernement français, Réponse de gouvernement roumain*.</footnote>

<footnote n="226">226 Dimitrie Gusti, *op. cit.*, p. 5-6.</footnote>
hegemonia Americii sau Rusiei (ambele fiind mari blocuri federale) și în consecință de a pierde și primatul civilizației, prevedea Gusti în 1930. Perspectiva era sumbră: „Europa sărăcită, Europa vasală, Europa barbară“. Cauza crizei era izolarea statelor europene, iar salvarea era „unirea lor“. Prin urmare, sociologul român era convins că „unirea statelor europene este necesară“<fnref n="227" />.

De asemenea, el credea că unirea statelor europene „este și posibilă“, deoarece aceasta s-a înfăptuit deja de mai multe ori de-a lungul istoriei. Imperiul lui Alexandru cel Mare, Imperiul Roman, Imperiul lui Carol cel Mare, autoritatea papală asupra creștinătății catolice europene mai ales în timpul lui Inocențiu III, Imperiul lui Napoleon I erau considerate drept exemple în acest sens. Credem că fiecare dintre aceste exemple este discutabil (și contestabil) sub aspectul ideii de Europă unită. Dar Gusti afirma cu deplin temei că „ideea unității Europei are rădăcini profunde în istoria umanității“ și că „ideea-forță a Europei a preocupat de altfel pe ideologii tuturor timpurilor, de la Sully și Henric IV, abatele de Saint-Pierre, Rousseau, Kant, Leibnitz, Comenius, Montesquieu și până astăzi“. Gusti acorda o mai mare atenție acestui curent de gândire care a preconizat realizarea, pe baze federale, a unei Europe unite prin consimțământul reciproc al statelor. În acest sens el evoca „programul federalist“ al lui Saint-Simon și al lui Augustin Thierry, care au recomandat Congresului de la Viena din 1815 să reunească popoarele Europei într-un singur corp politic, conservându-și fiecare independența statală, pentru a crea un nou tip de guvernare europeană, federativă, cu un parlament european. De asemenea, Gusti evoca și testamentul lui Napoleon I care, după ce eșuase în încercarea sa de a unifica Europa prin forță, îi recomanda fiului său să creeze o Europă federală prin convingerea maselor, nu prin forța armelor. Gusti credea că Franța lui Briand va duce la îndeplinire testamentul lui Napoleon I și va crea o Europă „pe baze federale“. „Idealismul vechiu, utopic și profetic“, care a dezvoltat „ideea unității Europei“, devenea realitatea politicii de stat franceze prin Proiectul Briand de Uniune Europeană, constata savantul român<fnref n="228" />. Inspirate din opera lui R. Coudenhove-Kalergi, tezele lui Gusti sunt astăzi confirmate de

<footnote n="227">²²⁷ *Ibidem*, p. 1-7.</footnote>

<footnote n="228">²²⁸ *Ibidem*, p. 7-8.</footnote>
marii istorici occidentali J.B. Duroselle, Denis de Rougemont, Bernard Voyenne.

În viziunea marelui sociolog român, crearea Uniunii Federale Europene corespundea unei legi sociologice obiective, validată în timp, căci „istoria societății umane este alcătuită din episoade de asociații federaliste“. În această evoluție socială federativă obiectivă, formarea și unificarea statelor naționale era o etapă, care trebuia urmată în mod logic și necesar de etapa agregării acestor state, în Uniunea Europeană de tip federal (și în alte federații continentale), pentru a se trece ulterior la etapa unei solidarități mondiale (în cadrul unei organizații mondiale precum Societatea Națiunilor). Dimitrie Gusti considera că Uniunea Europeană era o necesitate atât ca soluție a crizei politico-economice europene, cât și ca „o etapă necesară a unei evoluții sociale în curs de desfășurare“<fnref n="229" />.

Considerăm că, prin promovarea acestei teze, Gusti se dovedea adeptul teoriilor federaliste și continentaliste concepute de juriști de renume ai vremii sale. Astfel, George Scelle demonstra că federalismul era o lege constantă a evoluției societății umane și Societatea Națiunilor era prima încercare oficială de creare a unei federații universale. Dar, afirma Scelle, federalismul universal nu se poate realiza dintr-o dată, ci doar pe baza unor federații regionale mai bine integrate, deci Societatea Națiunilor trebuie să se regionalizeze, prin crearea de federații continentale, între care Uniunea Europeană propusă de Briand. La fel, Alejandro Alvarez (jurist din Chile) a pledat pentru reorganizarea Ligii Națiunilor în federații continentale<fnref n="230" />.

Apreciem că aceste concepții au influențat și gândirea lui Iuliu Maniu, care susținea în 1924 că viitorul era al confederațiilor de state mergând până la nivel mondial, precum și gândirea lui Nicolae Titulescu, promotorul formulei „de la național prin regional spre universal“, ca directivă a politicii externe a României.

Potrivit lui Gusti, în evoluția federalistă obiectivă a societății umane se înscria și încercarea lui Briand de a organiza Uniunea Federală Europeană, care se confrunta cu realitatea suveranității statelor naționale existente. Președintele Institutului Social Român

<footnote n="229">²²⁹ *Ibidem*, p. 8-13.</footnote>

<footnote n="230">²³⁰ Jean-Luc Chabot, *op. cit*, p. 215-221.</footnote>
releva că insistența lui Briand asupra „suveranității absolute“ a statelor naționale era una de natură diplomatică și psihologică, ținând cont de mentalitatea epocii, pentru care suveranitatea națională era un mit intangibil. În realitate, statele naționale nu pot intra într-o organizație internațională fără a-și limita propria suveranitate. Orice angajament internațional este o limitare a suveranității naționale. Dar principiul suveranității naționale este respectat prin faptul că angajamentul statului este voluntar și este asumat în virtutea propriei suveranități. Adică în temeiul propriei suveranități, statul național semnează un tratat prin care își limitează suveranitatea în mod voluntar. Memorandul Briand dădea dovadă de imprecizie juridică prin utilizarea conceptului de „suveranitate absolută“ a statelor în proiectarea unei „federații“ europene<fnref n="231" />.

Gusti definea Uniunea Federală Europeană drept „Federația Statelor Europene“, preluând ad literam conceptul de „federație“ utilizat de Briand. În realitate însă, Gusti nu făcea distincția între conceptul de „federație“ și cel de „confederație“. El atribuia „Federației Statelor Europene“ caracteristicile unei confederații de state (asemeni Ligii Națiunilor) care putea evolua spre o reală federație sau stat federal (asemeni Elveției). În viziunea sa, „federația“ (europeană) era „expresia solemnă a concilierii a două principii antitetice“: „principiul autorității“ (federale) și „principiul libertății“ (suveranității naționale). Statul național își limitează voluntar propria suveranitate, transferând o parte din suveranitatea sa către „autoritatea“ federală, care îi garantează restul suveranității. Statele suverane încheie între ele un „contract politic“ (un „pact“ federal) prin care își „sacrifică“ o parte din suveranitate în schimbul unor beneficii (de securitate și prosperitate) pe care le obțin prin înființarea „federației“. Statele își limitează suveranitatea într-un domeniu limitat, prevăzut în tratatul federal, păstrându-și restul suveranității. Statele membre participă la puterea centrală a federației și au o anumită independență față de centru. „Federația“ (europeană) nu desființează nici statele naționale componente, nici frontierele lor, nici diversitatea specificului lor

<footnote n="231">²³¹ D. Gusti, *op. cit.*, p. 19.</footnote>
național ci dimpotrivă, oferă cadrul propice pentru afirmarea propriei identități naționale într-o cooperare armonioasă<fnref n="232" />.

„Federația“ europeană se concretiza prin încheierea unui „pact federal“ între statele europene și prin înființarea unui „organism federal“. În opinia lui Gusti, pentru a deveni „o federație practică“, Uniunea Federală Europeană avea nevoie de instituții federale precum „parlamentul Europei“, „guvernul Europei“ (reprezentând „o putere executivă“) și „un organ judiciar“ capabil să aplice „sancțiuni“ statelor ce nu respectă pactul. Dar Memorandul Briand nu preconiza înființarea acestor instituții federale, motiv pentru care Uniunea Federală Europeană nu putea fi „o federație practică“. Prin urmare, Gusti critica dur și ridiculiza Proiectul Briand, acuzându-l că, în loc să instituie „o federație practică“, se limitează la „o simplă instanță consultativă“, „o simplă conferință periodică unde să se țină discursuri“ inutile despre pace, „o simplă Uniune morală“<fnref n="233" />.

În viziunea lui Gusti, „Uniunea Federală Europeană“ preconizată de Briand, ca sistem federal, urma să evolueze după modelul altor sisteme federale deja existente, precum modelul de „stat federal“ reprezentat de Elveția, sau modelul de „federație de state“, reprezentat de Commonwealthul britanic. După modelul Commonwealthului britanic Uniunea Federală Europeană trebuia să fie o „federație de state“ pe deplin independente, care cooperează liber între ele. Statele membre se bucură de o deplină suveranitate în politica lor externă, având dreptul de a fi membre independente în Societatea Națiunilor, de a avea reprezentanțe diplomatice proprii, de a negocia și semna separat tratate și de a declara război. „Federația de state“ este o „Societate a Națiunilor în mic“, idee ce corespundea foarte bine cu instituțiile Uniunii Federale Europene preconizate de Briand.

În fapt, Gusti utiliza conceptul de „federație de state“ cu înțelesul de „confederație de state“. Conform acestui model, Uniunea Federală Europeană trebuia să fie doar o nouă Societate a Națiunilor, la scară pan europeană, cu menținerea deplinei suveranități naționale. De altfel, el desemna chiar și Societatea Națiunilor cu termenul (eronat) de „federație“.

<footnote n="232">²³² *Ibidem*, p. 8-9.</footnote>

<footnote n="233">²³³ *Ibidem*, p. 18-19.</footnote>
După modelul Elveției, Uniunea Federală Europeană trebuia să fie un „stat federal“ întemeiat pe un principiu de „confederație“, conform căruia statele naționale (asemeni cantoanelor elvețiene) „sunt suverane atât cât suveranitatea lor nu este limitată prin Constituția federală, și ca atare exercită toate drepturile, care nu sunt delegate“ către autoritatea centrală federală. Asemeni Elveției, Uniunea Federală Europeană urma să fie „diversă și unitară“, cu o multitudine de culturi naționale „și totuși o națiune“, cu 27 de state naționale „și totuși un stat“ federal unic. În acest caz, Gusti folosea conceptul de „stat federal“ în sensul său riguros juridic, sinonim într-adevăr cu cel de „federație“. Elveția, deși era denumită „Confederație“ în propria constituție, devenise de fapt o „federație“ sau un „stat federal“. Urmând acest model, Uniunea Federală Europeană trebuia să fie un „stat federal“ cu instituții supranaționale, dar care să conserve identitatea națională și o parte din suveranitatea națională a statelor membre<fnref n="234" />.

Așadar, Gusti trecea ușor de la modelul confederal la cel federal al ideii europene. Pentru ca Uniunea Federală Europeană să devină o realitate, el considera necesar să dubleze conștiința națională și patriotismul tradițional prin crearea unei „conștiințe europene“ și a unui „patriotism european“, astfel încât oamenii să considere Europa ca a doua lor patrie<fnref n="235" />.

Conceptele federaliste au și astăzi o accepțiune similară, după cum relevă istoricul Eliza Campus. Astfel, Confederația este o asociație de state care, instituind unele organe comune în domenii bine determinate, nu renunță la suveranitatea lor națională. Confederația este o categorie a dreptului internațional, în timp ce federația emană din dreptul public intern, constituind, în ultimă instanță, statul - uniune. În această accepțiune, Proiectul Briand nu depășea stadiul de confederație, cu menținerea suveranității naționale a statelor membre<fnref n="236" />.

Conceperea Uniunii Federale Europene ca o înțelegere regională în cadrul Ligii Națiunilor era interpretată de D. Gusti ca o expresie a tendinței firești a Societății Națiunilor de a deveni „o federație de

<footnote n="234">²³⁴ *Ibidem*, p. 9-13.</footnote>

<footnote n="235">²³⁵ *Ibidem*, p. 21.</footnote>

<footnote n="236">²³⁶ E. Campus, *op. cit.*, p. 18-19.</footnote>
federaţii“. Aceste „federaţii regionale“ (precum Uniunea Federală Europeană) trebuiau să confere conţinut şi eficienţă „federaţiei universale“ (a Ligii Naţiunilor), care era atât de „anemică“. Uniunea Federală Europeană trebuia să se alăture „federaţiilor regionale“ existente deja în cadrul Ligii Naţiunilor: Mica Antantă, Commonwealth-ul britanic, Uniunea Panamericană ce reunea statele Americii latine, gruparea statelor scandinave şi gruparea statelor baltice<fnref n="237" />.

Conform articolului 21 din pactul Ligii Naţiunilor, antantele regionale nu erau incompatibile cu acest pact. În temeiul acestei concepţii, Dimitrie Gusti combătea criticile unor analişti occidentali, precum William Martin (ziarist genevez), Albert Thomas (preşedintele Biroului Internaţional al Muncii), care se împotriveau Proiectului Briand pe motivul că o Uniune Europeană ar fi „o nouă Societate a Naţiunilor“ care ar înlătura Liga Naţiunilor. În plus, directorul Institutului Social Român punea în relief faptul că Memorandumul Briand a conceput Uniunea Federală Europeană nu ca o alianţă împotriva Rusiei şi Americii şi nu ca o uniune vamală de luptă împotriva Americii<fnref n="238" />.

Memorandumul Briand preconiza primatul factorului politic asupra celui economic, în organizarea Uniunii Federale Europene, declanşând astfel o amplă dezbatere privind „sociologia Europei“, după expresia lui Gusti. Teza contrară, a primatului economicului asupra politicului, a fost susţinută de Briand însuşi în septembrie 1929, când şi-a lansat proiectul de Uniune Europeană la Adunarea Ligii Naţiunilor, precum şi de marele bancher german Schacht, într-o conferinţă chiar la Institutul Social Român. Dar ministrul francez Loucheur a venit în România şi a explicat că Memorandumul Briand a optat pentru primatul politicului deoarece, fără o garanţie politică de protecţie, „organizaţia economică nu va avea niciodată curajul de a păşi la realitate“, dovadă fiind conferinţele economice fără rezultate practice din anii 1927-1930. Memorandumul Briand prevedea că, fără o organizaţie politică, „supremaţia economică ar fi cel mai sigur mijloc de strivire a naţiunilor mici“, idee de mare interes pentru România. Gusti îi dădea dreptate lui Briand în ideea că, fără garanţii

<footnote n="237">²³⁷ D. Gusti, *op. cit.*, p. 19.</footnote>

<footnote n="238">²³⁸ *Ibidem*, p. 17.</footnote>
suficiente de securitate politică, statele nu erau dispuse să facă
sacrificii economice. Dar, pe de altă parte, Gusti considera că
organizația economică era indispensabilă pentru uniunea politică,
deoarece „rivalitățile economice sunt adevăratele producătoare de
conflicte politice“. Era deci un „cerc vițios sociologic“. Soluția lui
Gusti era cuprinzătoare: „crearea unui paralelism care să absoarbă
atât aşa-zisul primat al economicului, cât şi acela al politicului“.
Metoda de lucru propusă de Briand era studierea tuturor realităților
europene prin intermediul unor organe speciale<fnref n="239" />.

Primirea făcută Memorandumului ilustrează psihologia politică a timpului, aprecia cu deplin temei, savantul român. El releva că Ungaria cerea mai întâi revizuirea Tratatelor și abia apoi construirea Uniunii Europene. Un oficial maghiar, Lakatos, a declarat că guvernul și poporul maghiar trebuie să ia atitudine împotriva Memorandumului Briand. Şi Ungaria dorea o împăcare, dar nu putea intra într-o Uniune Europeană bazată pe păstrarea statu-quo-ului. O atitudine similară avea și presa germană.

Presa oficială sovietică afirma că în spatele Proiectului Briand de Uniune Europeană se ascundea pregătirea unui război antisovietic. Integrarea Marii Britanii în Uniunea Europeană era imposibilă din cauza imperiului său colonial transcontinental. America era interesată să se înființeze Uniunea Europeană pentru ca țările europene să-și poată plăti datoriile față de America. Dar o Uniune Europeană putea să reprezinte un concurent economic pentru America.

Memorandumul Briand a oferit „un program pentru o Europă nouă“ și o metodă, constând în elaborarea de studii pe baza cărora să se facă propuneri de organizare a Uniunii Europene. Institutul Social Român a hotărât să răspundă invitației lui Briand și să contribuie la construirea Uniunii Europene. Institutul dorea să le formeze românilor o „conștiință europeană“ și un „patriotism european“, astfel încât poporul român să considere Europa ca a doua sa patrie. În acest scop, Institutul a organizat în anii 1930-1931 un ciclu de conferințe consacrat ideii de Uniune Europeană. De asemenea, Institutul a publicat o bibliografie a problemei uniunii paneuropene și

<footnote n="239">²³⁹ *Ibidem*, p. 19-20.</footnote>
o serie de documente diplomatice privind Planul Briand și răspunsurile oficiale ale statelor europene<fnref n="240" />.

Așadar, această prestigioasă instituție social-culturală și-a asumat un program de susținere a participării României la construcția Uniunii Europene. În spirit critic științific și din perspectiva interesului național, academicianul român Dimitrie Gusti și-a asumat ideea de Uniune Europeană, el încadrându-se astfel în curentul paneuropenist interbelic și în galeria precursorilor integrării europene actuale.

Conferința lui D. Gusti (publicată) a fost receptată foarte favorabil în prestigioasa revistă culturală „Viața Românească”. S-a remarcat faptul că președintele Institutului Social Român a abordat problema pasionantă a „Federației statelor europene” într-un mod cuprinzător și științific, „fără a se lăsa cucerit de generalizări grăbite, menținând din contra un contact strâns cu realitățile concrete ale Europei și având continuu în vedere interesele speciale ale statului și societății românești”. Bibliografia și documentele publicate de Gusti erau considerate drept „cel mai prețios instrument de lucru și informare pentru toți cei care ar dori o dezvoltare și o aprofundare a problemei” Uniunii Europene. „Viața Românească” sublinia „importanța și valoarea expunerii domnului Gusti”, publicată în „cea mai serioasă și mai bogată revistă de specialitate în științele sociale” (anume „Arhiva pentru Știința și Reforma Socială”)<fnref n="241" />. Pledoaria academicianului Dimitrie Gusti pentru ideea de Uniune Europeană a fost receptată foarte pozitiv și în ziarele politice „Dreptatea” și „Argus” ale partidului de guvernământ (PNȚ).

Ciclul de conferințe intittulat „Federalizarea statelor europene în cadrul internaționalismului constructiv”, organizat de Institutul Social Român în perioada 16 noiembrie 1930 – 3 mai 1931 la București, în Amfiteatrul Fundației Carol I, a cuprins 22 de prelegeri publice de înalt nivel, susținute de reprezentanți ai elitei politice și culturale românești interbelice și de invitați străini. La acestea se adaugă câteva prelegeri pe tema Uniunii Europene, susținute în ciclul

<footnote n="240">²⁴⁰ *Ibidem*, p. 24-90.</footnote>

<footnote n="241">²⁴¹ „Arhiva pentru Știința și Reforma Socială” (recenzie) în *Viața Românească*, nr. 2, februarie 1931, p. 216-217.</footnote>
precedent, intitulat „Experiența politică și socială contemporană“ (10 noiembrie 1929–1 iunie 1930)<fnref n="242" />.

Astfel, istoricul Nicolae Iorga (viitor prim-ministru) a vorbit despre „Tendințe de unificare europeană în epoca modernă“ (10 noiembrie 1929) și despre „Trecutul românesc și tendințele noastre de solidarizare internațională“ (23 noiembrie 1930). Constantin Argetoianu (fost și viitor ministru), în conferința „Încadrarea curentelor naționaliste în Federația Europeană“ (30 noiembrie 1930) a pledat în favoarea unei integrări europene în care să se respecte interesele naționale ale statelor întregite în 1918²⁴³.

Miniștrii național-țărăniști Ion Răducanu și Mihail Manoilescu au rostit prelegerile „Economia europeană în cadrul economiei mondiale“ (14 decembrie 1930) și respectiv „Raționalizarea internațională a producției“ (25 ianuarie 1931). Ministrul Virgil Madgearu și-a expus viziunea privind „Blocul statelor agrare în cadrul Federației Europene“ (22 februarie 1931), iar fostul ministru țărănist al Justiției, Grigore Iunian, a abordat „Suveranitatea națională în cadrul Federației Europene“ (19 aprilie 1931). Profesorul universitar Gheorghe Tașcă de la Academia Comercială din București, numit de guvernul Maniu ministru plenipotențiar la Berlin, a analizat „Fundamentul economic al Statelor Unite ale Europei“ (11 mai 1930)<fnref n="244" />.

Preşedintele Partidului Național-Liberal, I.G.Duca (fost ministru de externe și viitor prim-ministru) s-a referit la „Regimul alianței în cadrul Uniunii Europene“ (1 februarie 1931), iar economistul liberal Victor Slăvescu (viitor ministru de Finanțe) a dezvoltat „Problema uniunii vamale europene și problema tarifară“ (15 martie 1931). Istoricul Gheorghe I. Brătianu (liderul PNL – georgist) a rostit prelegerea „Spirit european și Federație Europeană“ (26 aprilie 1931), juristul Anibal Teodorescu (membru al Partidului Poporului) a tratat „Tehnica organizării Federației Europene (8 martie 1931), iar Grigore Filipescu (preşedintele Partidului Conservator) a vorbit despre „Rusia și Federalizarea Europei“ (15 februarie 1931). Dimitrie

<footnote n="242">²⁴² „Buletinul Institutului Social Român“ în *Arhiva pentru Știința și Reforma Socială*, X, nr. 1-3, 1930, p. 450-451.</footnote>

<footnote n="243">²⁴³ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="244">²⁴⁴ *Ibidem*.</footnote>
Gusti însuși a încheiat ambele cicluri de conferințe cu prelegerile sale „Problema Federației Statelor Europene“ (1 iunie 1930) și „Societatea Națiunilor și Federația Europeană“ (rostită la 3 mai 1931, dar care nu s-a mai păstrat în scris)<fnref n="245" />. Programul proeuropean al Institutului a fost adus la cunoștința regelui Carol II<fnref n="246" />.

O importantă realizare științifică a Institutului Social Român în acest domeniu este elaborarea și publicarea în 1930 a unei ample bibliografii critice a problemei Uniunii Europene. Este prima bibliografie a acestei teme elaborată de un român (Romulus Cotaru). Ea vine în completarea bibliografiei privind Societatea Națiunilor și istoria pacifismului internațional, care fusese publicată de Gusti în 1925. Romulus Cotaru s-a documentat în două centre prestigioase de studii internaționale: Biblioteca Dotației Carnegie pentru pacea internațională (Centrul European din Paris) și Biblioteca Secretariatului Societății Națiunilor din Geneva. Bibliografia lui Cotaru grupează lucrările pe următoarele teme: „Generalități “(istoria Europei), „Spiritual – caracterizarea ethosului european“ (reunind lucrări semnate de R.Coudenhove-Kalergi, René Guenon, Keyserling, Paul Valery etc.), „Economic – problema refacerii economice și a uniunii vamale“ (cu lucrări ale lui Yves Le Trocquer, Virgil Madgearu, Mihail Manoilescu etc.), „Politic – propagandă pentru Uniunea Europeană“ (ilustrată de R. Coudenhove-Kalergi, Edouard Herriot, Karl Kautski, Fr. Naumann, Gaston Riou, Louis Loucheur, G.G.Mironescu, M. Manoilescu etc.), apoi „Juridic“ și, în sfârșit, „Periodice“ (cu articole semnate de omniprezentul R. Coudenhove-Kalergi, dar și de românul I.G. Duca)<fnref n="247" />.

Acestă bibliografie trebuia să fie doar începutul unei cercetări științifice serioase a problemei, în scopul asigurării unei baze solide, bine gândite, pentru proiectarea și construirea Uniunii Europene. Eșecul inițiativei politice a lui Briand a determinat, firește, întreruperea cercetării demarate de Institutul Social Român.

<footnote n="245">²⁴⁵ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="246">²⁴⁶ A.N.I.C., *fond Casa Regală, Carol II*, dosar nr. 48/1930, Tabel întocmit de Institutul Social Român privitor la conferințele și conferențiarii care vor participa la dezbaterea temei „Federalizarea statelor europene“, București, 16 noiembrie 1930.</footnote>

<footnote n="247">²⁴⁷ Romulus Cotaru, „Note pentru o bibliografie critică a problemei paneuropene“, în *Arhiva pentru Știința și Reforma Socială*, X, nr. 1-3, 1930, p. 23-50.</footnote>
Dimitrie Gusti și-a păstrat toată viața concepțiile proeuropene. Ca dovadă, în fața demarării efective a procesului integrării europene postbelice, Gusti îl evoca pe Briand ca pe un precursor al Europei unite. Preşedintele Academiei Române ținea să reamintească faptul că, mult înainte de „unirea Europei cu capitala la Strasbourg“, Briand a promovat „planurile Europei unificate“ de două ori, în 1929 și 1930, împotriva mentalității politice dominante a timpului său. Gusti îl prezenta pe Titulescu ca pe un „adept al lui Briand“ în susținerea ideii de Uniune Europeană „cu frontierele spiritualizate“. Totodată, Gusti își reitera propria concepție proeuropeană exprimată în 1930 în prelegerea sa despre proiectul „federalizării statelor europene“<fnref n="248" />.

Viziunea lui Dimitrie Gusti era și mai largă, el exprimându-se atât în favoarea Societății Națiunilor (în 1924), cât și în favoarea Organizației Națiunilor Unite (în anii postbelici). Într-o nouă conferință despre pace, rostită în primii ani de după Al Doilea Război Mondial, Gusti aprecia că istoria a înregistrat două tipuri de uniuni între națiuni: tipul absolutist, în care toate statele sunt absorbite de unul singur, o „monarhie universală“, și tipul democratic, adică uniunea națiunilor sub formă de „republică universală“, în care fiecare stat își păstrează independența. Trecând în revistă istoria uniunilor de popoare, el considera Imperiul Roman drept o patrie comună de la Atlantic la Eufrat, Creștinătatea medievală drept o comunitate deasupra statelor, aflată sub egida Bisericii, comunitate destrămată însă datorită Reformei religioase și dezvoltării statelor centralizate. Revoluția Americană și cea franceză au inaugurat o nouă eră, a drepturilor omului. Pe baza acestui nou sistem de valori, George Washington credea că „după modelul SUA se vor constitui într-o zi Statele Unite ale Europei“, apoi se va forma o Republică a Umanității. Revoluția Franceză a proclamat suveranitatea națiunilor și apoi uniunea lor, după un program care prefigura Uniunea Europeană și ONU, sugera Gusti. El invoca și galeria gânditorilor internaționaliști, menționându-i pe Pierre Dubois, Emeric Crucé, abatele de Saint-Pierre, Saint-Simon, ducele de Sully, care au proiectat „Federația Națiunilor Europene“, pe Kant, care preconiza o federație de popoare libere și dreptul popoarelor de a dispune de ele

<footnote n="248">²⁴⁸ Biblioteca Academiei Române, secția Maniscrise, *Arhiva Dimitrie Gusti*, VII Varia 49, conferința „Briand“ (4 file), nedatată.</footnote>
însele, principii care l-au inspirat pe preşedintele american Wilson. În viziunea preşedintelui Academiei Române, uniunea naţiunilor (în cadrul ONU şi al Uniunii Europene) era rezultatul sintezei între o ideologie (pe care el o împărtăşea) şi realităţile politice<fnref n="249" />.

Considerăm aşadar că, prin ideile sale promovate de-a lungul deceniilor, Dimitrie Gusti s-a dovedit atât un precursor al Uniunii Europene, cât şi un adept al integrării europene postbelice şi al Organizaţiei Naţiunilor Unite.

<footnote n="249">²⁴⁹ Idem, VII Varia 1 a-c, „Conferinţă despre pace“ (11 file), nedatată.</footnote>
### 3.5. PRESA ROMÂNĂNEASCĂ ȘI PLANUL BRIAND DE UNIUNE EUROPEANĂ

#### 3.5.1. Reflectarea Planului Briand în ziarul independent „Universul“

O semnificație aparte o au concepțiile exprimate în paginile ziarului „Universul“, cotidian central de mare influență în societatea românească interbelică. Universul era în 1930 ziarul românesc cel mai vechi și cu cel mai mare tiraj din țară. Era ziar independent, democratic, cu orientare liberală de dreapta, naționalistă moderată (dar nu extremistă), susținând politica externă tradițională a României, orientată spre marile democrații occidentale.

În anii 1928-1931, „Universul“ se situa într-o opoziție categorică față de guvernarea PNȚ, căreia îi critica politica internă, dar îi aproba (cu unele rezerve) politica externă. Universul susținea atunci politica PNL și a lui Nicolae Iorga. Directorul ziarului, Stelian Popescu, fusese ministrul Justiției în guvernul Brătianu din 1927-1928²⁵⁰.

„Universul“ a informat opinia publică în mod constant, cu lux de amănunte, corect și obiectiv, asupra principalelor acțiuni diplomatice derulate în jurul Planului Briand de Uniune Europeană: publicarea Memorandumului, reacțiile statelor, conferințele agrare central-europene, dezbaterile de la Adunarea Societății Națiunilor etc. Totodată, „Universul“ a luat atitudine și a exprimat opinii clare față de Planul Briand, a publicat analize judicioase, întreprinse atât în editoriale (nesemnate), cât și în articolele elaborate de gazetarul Romulus Seișanu, specialistul în politică externă care a imprimat orientarea de principiu a ziarului în acest domeniu. Credem că cel puțin o parte dintre editorialele de politică externă au fost redactate de Romulus Seișanu, deși au rămas nesemnate.

Apreciem că „Universul“ a manifestat o atitudine favorabilă în general față de planul francez de Uniune Europeană, dar l-a analizat în mod realist, cu spirit critic accentuat și din perspectiva strictă a interesului național al României. Ziarul a subliniat cu o deosebită insistență rezervele sale privind respectarea suveranității și egalității

<footnote n="250">²⁵⁰ L. Predescu, *Enciclopedia României. Cugetarea*, București, 1999, p. 872.</footnote>
statelor în Uniunea Europeană proiectată și, analizând contextul internațional nefavorabil, ajungea la concluzia realistă că planul francez va eșua.

La 19 mai 1930, „Universul“ a publicat textul integral al Memorandumului Briand din 17 mai 1930, tradus în limba română, pentru a fi cunoscut nemijlocit de către cetățenii ţării<fnref n="251" />.

După două zile, la 21 mai 1930, editorialul intitulat „Uniunea Federală Europeană“, releva că Memorandumul francez prevedea înființarea unei organizații internaționale continentale în cadrul Societății Națiunilor, cu scopul asigurării păcii și înlăturării crizelor economice, sociale și politice. Memorandumul propunea înlăturarea barierelor vamale care, ca urmare a extinderii noilor frontiere, au cauzat dificultăți economice în Europa. În replică, editorialul (nesemnat) constata că criza economică mondială avea cauze mai profunde și că noile frontiere de după 1918 corespundeau aspiraţiilor naționale. Exemplul francez cu noile frontiere nu era just în toate cazurile, căci frontierele României Mari aveau aceeași lungime ca și vechile granițe ale României mici de dinainte de Primul Război Mondial<fnref n="252" />.

Editorialistul întreba retoric dacă se putea stabili o uniune vamală europeană când interesele economice ale marilor puteri erau atât de divergente și dacă se putea înființa o Uniune Federală Europeană care să asigure pacea, când statele învinse făceau propagandă pentru revizuirea tratatelor de pace. Europa nu era o unitate geografică (cum afirma Memorandumul), pentru că Rusia era legată mai mult de Asia decât de Europa, iar Insulele Britanice erau considerate de englezi ca fiind în afara continentului. Europa este o prelungire a Asiei, sub aspect geografic<fnref n="253" />.

În Memorandum se afirma că statele europene aveau afinități etnice și o comunitate de civilizație. Ideea era contestată de editorialistul român, care susținea că, dimpotrivă, chestiunile etnice divizează popoarele europene și favorizează conflictele dintre ele. Iar

<footnote n="251">²⁵¹ *Universul*, an XLVIII, nr. 111, 19 mai 1930, p. 10.</footnote>

<footnote n="252">²⁵² *Universul*, nr. 112, 21 mai 1930, p. 1 (art. „Uniunea Federală Europeană“).</footnote>

<footnote n="253">²⁵³ *Ibidem*.</footnote>
civilizația europeană prezintă o diversitate care nu se poate soluționa prin formule politice<fnref n="254" />.

Memorandumul proclama suveranitatea absolută și respingea orice tendință de dominație politică sau economică. Dar analistul își exprima temerea că atât Liga Națiunilor, cât și Uniunea Federală Europeană vor limita suveranitatea absolută și independența statelor, deoarece tindeau să ia caracter de „supra-state“. El considera că, pentru respectarea suveranității absolute și a egalității statelor, se impunea înlăturarea Tratatului Minorităților, care nu ar mai avea nici o rațiune în „Europa federalizată“ pe bazele prevăzute de Memorandumul Briand<fnref n="255" />.

Romulus Seişanu își sintetiza concepția, la 24 mai, într-un articol judicios și foarte realist, care va fi prelat pentru documentare de Ministerul de Externe al României. Redactorul „Universului“ făcea guvernului țării câteva recomandări competente privind interesele Micii Înţelegeri în fața planului de Uniune Europeană și „rezervele ce se impun“<fnref n="256" />.

El considera că organizarea unei Uniuni Europene reale și complete era imposibilă în situația de atunci a Europei. Mai întâi, Rusia și Anglia nu vor intra în organizația proiectată, iar o Uniune Europeană nu era posibilă fără ele. Rusia Sovietică, nefiind membră a Ligii Națiunilor, nu va intra nici în Uniunea Europeană, deci continentul va fi rupt în două. Anglia era legată de imperiul său colonial multicontinental și refuza să își asume noi angajamente în Europa<fnref n="257" />.

Apoi, publicistul român avertiza că o Uniune Europeană anexată Ligii Națiunilor va impune obligații noi statelor mici, aducând atingere suveranității lor naționale. De aceea el recomanda guvernelor Micii Înţelegeri să fie foarte precaute cu suveranitatea națională, în ciuda asigurărilor date de Memorandum. Când s-a înființat Societatea Națiunilor s-au dat aceleași asigurări de garantare

<footnote n="254">²⁵⁴ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="255">²⁵⁵ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="256">²⁵⁶ R Seişanu, „Uniunea europeană și interesele Micii Înţelegeri. Rezervele ce se impun“, în *Universul*, nr. 115, 24 mai 1930, p. 1 și AMAE, fond Dosare speciale, vol. 208, f. 210).</footnote>

<footnote n="257">²⁵⁷ *Ibidem*.</footnote>
a suveranității și egalității statelor, care au fost însă încălcate. Statelor „cu interese limitate“ le-au fost impuse obligații noi, în special Tratatul Minorităților, care le limitau suveranitatea<fnref n="258" />.

Așadar, miniștrii de Externe ai statelor Micii Înțelegeri trebuiau să-și cumpănească bine răspunsurile lor la Memorandumul francez și să nu se lase impresionați de „frazeologia sentimentală și pacifistă internațională“. Ei nu trebuiau să accepte „fără rezerve și fără garanții“ un proiect care putea să le impună obligații care să contravină intereselor lor naționale permanente și să facă iluzorie suveranitatea națională și independența lor. „Toți dorim pacea și înlăturarea barierelor vamale continentale. Dar să nu luăm dorințele drept realități“, avertiza R. Seişanu. El considera inițiativa lui Briand drept un proiect utopic, incompatibil cu politica tradițional națională și deci nerealizabil<fnref n="259" />.

Pe de altă parte „Universul“ evidenția speranțele Franței că Mica Înțelegere, prin inițiativele sale de cooperare regională lărgită, putea ajuta la realizarea planului francez de Uniune Federală Europeană. Prima condiție în acest sens era apropierea dintre Ungaria și Mica Înțelegere. Aceste idei erau vehiculate într-un articol „cu caracter oficios“ din ziarul parizian „Le Temps“<fnref n="260" />.

În editorialul din 15 iulie 1930, „Universul“ critica răspunsul guvernului Maniu la Memorandumul Briand, care, în opinia sa, nu a stăruit îndeajuns asupra „garanțiilor ce trebuie date mai cu seamă statelor așa-zise secundare sau cu puteri limitate, relative la suveranitatea lor națională“. Editorialistul reamintea că la Conferința de Pace statele au fost împărțite în două categorii, iar Tratatul Minorităților a fost impus numai României, Poloniei, Cehoslovaciei, Iugoslaviei, Ungariei și Bulgariei. Tratatul, care aducea „o știrbire principiului suveranității absolute“ a acestor state, nu a fost impus și celorlalte țări, creându-se astfel o discriminare. „Universul“ proclama că „nu se poate concepe o Europă federalizată prin crearea de categorii de state, superioare sau inferioare, cu puteri nelimitate sau

<footnote n="258">²⁵⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="259">²⁵⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="260">²⁶⁰ *Universul*, nr. 152, 6 iulie 1930, p.1.</footnote>
limitate, cu suveranitate absolută sau suveranitate relativă și știrbită”<fnref n="261" />.

Ziarul se pronunța pentru o Uniune Europeană care să asigure „suveranitatea absolută“ a tuturor statelor, egalitatea lor și înlăturarea Tratatului Minorităților și a tendințelor revizioniste. În acest sens, ziaristul român invoca principiile din răspunsul Italiei lui Mussolini la Memorandumul Briand. Menționăm că în acea vreme Italia ca mare putere fostă aliată în cadrul Antantei și Mussolini însuși se bucurau încă de un mare prestigiu internațional. Articolul ignora revizionismul fascist. În același număr, se publicau articole elogioase la adresa Franței, cu ocazia zilei de 14 Iulie<fnref n="262" />.

Analizând poziția României în perspectiva dezbaterii Planului Briand la Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1930, editorialul „Universului“ a remarcat răspunsul principal favorabil al Bucureștiului la proiectul Uniunii Europene. Totodată, guvernul Maniu s-a pronunțat pentru prioritatea integrării economice. Dimpotrivă, ziarul „Universul“, susținând conceptia opoziției liberale, considera că „problemele politice comandă pe cele economice“, așa cum afirma și Memorandumul Briand<fnref n="263" />.

Realist, editorialistul constata că obiecțiile Marii Britanii au avut efectul unui „duș cu apă rece aplicat acelora care s-au grăbit să considere imediat realizabilă federalizarea statelor europene“. Anglia, Franța, Italia, Olanda nu își puteau acomoda interesele coloniale cu o Federație Europeană. Rusia nu era invitată, deși avea o mare influență asupra Europei, fapt dovedit de dumpingul său devastator. Uniunea Europeană cu cele trei instituții putea ajunge la conflicte de atribuțiuni cu Liga Națiunilor, așa cum a avertizat Anglia. Din răspunsurile guvernelor europene și din comentariile presei străine se constata o mare diversitate de opinii privind modalitățile de „federalizare europeană”<fnref n="264" />.

<footnote n="261">²⁶¹ „Suveranitatea absolută a statelor“ (editorial) în *Universul*, nr. 161, 15 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="262">²⁶² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="263">²⁶³ „România la Geneva“ (editorial), *Universul*, nr. 218, 10 septembrie 1930, p.1.</footnote>

<footnote n="264">²⁶⁴ *Ibidem*.</footnote>
În opinia celui mai citit ziar românesc, pentru țările mici (îndeosebi cele din Mica Antantă), era esențial să apere cu toată energia principiile suveranității, independenței, egalității, integrității lor și intangibilitatea tratatelor, așa cum a subliniat și răspunsul oficial al României. Răspunsul guvernului Maniu era bine apreciat sub acest aspect de către editorialistul din opoziție. El dorea ca principiile proclamate de Briand să fie susținute de Mica Înțelegere și aplicate în cadrul Uniunii Europene. Totodată, el recomanda Micii Înțelegeri să împiedice aducerea în discuție a chestiunii minorităților, prin care statele revizioniste urmăreau „torpilarea“ Tratatelor de Pace. „Universul“ se pronunța pentru „federalizarea Europei pe baza tratatelor în vigoare“<fnref n="265" />.

Realist și eurosceptic, specialistul ziarului în relații internaționale, Romulus Seişanu, constata contextul european nefavorabil Planului Briand și sugera imposibilitatea realizării sale, din cauza ostilității Angliei și a statelor revizioniste<fnref n="266" />.

„Universul“ aducea unele critici politicii externe a guvernului Maniu, marcate de inițiative federaliste regionale nerealiste și aparent divergente. Astfel, premierul Maniu, într-un interviu acordat ziarului francez „Le Matin“, a pledat pentru o „uniune a statelor dunărene“. Gazetarul de la „Universul“ considera că inițiativa venea într-un context nefavorabil, căci Germania și Ungaria au folosit prilejul oferit de Memorandumul Briand pentru a ridica problema revizuirii Tratatelor. Baronul maghiar Szterenyi a declarat în „Pesti Hirlap“: „Pan-Europa da, dar mai întâi revizuirea Tratatelor“. În timp ce Maniu se pronunța pentru uniunea statelor dunărene, ministrul de Externe Mironescu pleda în ziarul atenian „Elefterion Vima“ pentru o „uniune federală balcanică“. Gazetarul din opoziție credea că aceste inițiative diferite exprimau o „zăpăceală în politica externă“ și recomanda ironic „să înceteze domnii miniștri cu această federalomanie“<fnref n="267" />.

<footnote n="265">²⁶⁵ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="266">²⁶⁶ R. Seişanu, „Federalizarea Europei se poate realiza?“, în *Universul*, nr. 220, 12 septembrie 1930, p. 1-2.</footnote>

<footnote n="267">²⁶⁷ „Dl. Iuliu Maniu și politica externă“, în *Universul*, nr. 208, 31 august 1930, p.9.</footnote>
La 23 mai 1930, „Universul“, într-un articol semnat de Romulus Seişanu, ataca dur guvernul şi ziarul „Argus“, în care Andrei Corteanu a exprimat o concepţie favorabilă ideii de Uniune Europeană. „Argus“ era considerat un ziar guvernamental, fiind condus de Grigore Gafencu, subsecretar de stat la Preşedinţia Consiliului de Miniştri. R. Seişanu interpreta tendenţios unele afirmaţii ale lui A. Corteanu şi pretindea, fără nici un temei, că „Guvernul nesocoteşte interesele apărării naţionale. Un ziar guvernamental ne cere să renunţăm la apărarea graniţelor şi la suveranitatea naţională a statului“. Seişanu înfiera opinia lui Corteanu conform căreia, intrând în Uniunea Federală Europeană, România trebuia sa-şi limiteze drastic suveranitatea, iar apărarea graniţei sale estice în faţa ameninţării Rusiei Sovietice devenea o „funcţiune europeană“, astfel încât Bucureştiul să nu mai fie nevoit să aloce atâţia bani armatei. Dimpotrivă R. Seişanu sublinia, pe bună dreptate, că Memorandumul Briand prevedea păstrarea suveranităţii absolute şi a independenţei statelor. Presupunând că Memorandumul Briand ascundea pericole la adresa statelor considerate „puteri limitate“, nu era admisibil să se afirme într-un ziar guvernamental că România era dispusă să renunţe la suveranitatea sa absolută şi la independenţa sa politică. Guvernul României trebuia să ia serios în considerare interesele superioare ale statului, în răspunsul său la Memorandumul guvernului francez. Uniunea Federală Europeană, ce va fi anexată Ligii Naţiunilor, putea să creeze statelor mici situaţii speciale care ar echivala cu pierderea suveranităţii şi independenţei, cu toate asigurările contrare date de Memorandumul Briand, aprecia R. Seişanu. El pretindea fără temei că guvernul dorea să dezarmeze România şi să îi lase frontierele ameninţate fără nici o apărare. Oricum România aloca apărării doar 16% din buget, mai puţin decât alte state, căci Franţa aloca 28%, Germania 40%, Ungaria 30%<fnref n="268" />.

Considerăm că articolul proeuropean al lui Corteanu era folosit de Seişanu doar ca pretext pentru a ataca guvernul PNŢ. Relevanţă are aici numai faptul că, în faţa ideii de Uniune Europeană, redactorul „Universului“ insista ca România să-şi menţină suveranitatea absolută şi să-şi promoveze interesele apărării naţionale.

<footnote n="268">²⁶⁸ R. Seişanu, „Guvernul nesocoteşte interesele apărării naţionale“, în *Universul*, nr. 114, 23 mai 1930, p. 1.</footnote>
### 3.5.2. Ideea de Uniune Europeană în ziarul independent „Cuvântul”. Conceptția lui Nae Ionescu

Cotidianul central „Cuvântul“ era unul dintre ziarele independente de mare tiraj din 1930. Directorul ziarului era Nae Ionescu, profesor universitar la București, ziarist și filosof de prestigiu, lider de opinie în special pentru tineretul naționalist, considerat unul dintre ideologii mișcării legionare în anii 1933-1940. Însă el nu s-a apropiat de Garda de Fier înainte de 1933. Nae Ionescu a susținut în ziarul său campania electorală victorioasă a PNȚ în 1928 și restaurația regelui Carol II în 1930, după care a devenit membru influent al camarilei regale<fnref n="269" />. În anii 1930-1933, Nae Ionescu a făcut politica regelui Carol II, iar ziarul „Cuvântul“ era considerat „oficiosul Palatului“<fnref n="270" />. De pildă, în primele șase luni de Restaurație, „Cuvântul“ promova ideea unui guvern de uniune națională, sau de personalități, a unei guvernări peste partide, făcea propagandă pentru personalitățile agreate de Carol II (Mironescu, Manoilescu, Gh. Brătianu, Prezan, Titulescu, Iorga) și combătea oamenii politici aflați în dizgrația tânărului rege (Maniu, Madgearu, I.G.Duca, Vintilă Brătianu). „Cuvântul“ exprima orientarea instituției monarhice și în domeniul politicii externe, inclusiv în privința Planului Briand de Uniune Europeană. Aceasta cu atât mai mult cu cât ministrul de Externe G.G. Mironescu (cel care prezidase actul Restaurației din 8 iunie 1930) era puternic susținut de rege (și de „Cuvântul“ lui Nae Ionescu). Carol II îl va promova pe Mironescu în funcția de preşedinte al Consiliului de Minștri la 10 octombrie 1930²⁷¹.

Nae Ionescu însuși scria elogios despre eficiența ministrului de Externe G.G.Mironescu în contextul internațional creat de Planul Briand de Uniune Europeană. Nae Ionescu așeza Planul Briand între acele „chestiuni mari care se discută“ în Europa vremii. Era în 11 iulie 1930, când Mironescu tocmai elaborase răspunsul României la Memorandumul Briand. Aceasta este însă singura mențiune pe care a făcut-o Nae Ionescu personal despre Planul Briand<fnref n="272" />. El se preocupa

<footnote n="269">²⁶⁹ Ioan Scurtu, „Nae Ionescu: opțiuni și atitudini politice“ în *Dosarele istoriei*, an IV, nr. 5 (33), 1999, p. 18-26.</footnote>

<footnote n="270">²⁷⁰ Gr. Gaferncu, *Însemnări politice*, București, 1991.</footnote>

<footnote n="271">²⁷¹ *Cuvântul*, iunie – decembrie 1930.</footnote>

<footnote n="272">²⁷² *Cuvântul*, an VI, din 11 iulie 1930.</footnote>
doar de politica internă. Dar ziarul lui Nae Ionescu a dezvoltat o
concepție amplă și o atitudine consecventă în favoarea planului francez
de Uniune Europeană. Multe dintre articolele pe această temă au fost
semnate de redactorul Vladimir Ionescu. Alte articole favorabile erau
preluate direct din prestigiosul ziar parizian „Le Matin", cu care
„Cuvântul" avea o strânsă colaborare.

În editorialul său din 3 iunie 1930, semnat de Vladimir Ionescu, ziarul „Cuvântul" își exprima adeziunea categorică la Planul Briand de Uniune Europeană, împărtășind politica proeuropeană a lui Mironescu. Ministrul de Externe al României și-a mărturisit public simpatia pentru inițiativa lui Briand. Aceasta spre deosebire de ideologiile retrograde conservatoare sau naționalist-agresive prevalente din alte țări, care respingeau inițiativa paneuropenistă. Imperiul Britanic respingea planul francez de teamă să nu-și piardă influența în Europa, iar Germania, Italia și URSS se pregăteau de război. Însă editorialistul român considera că toți cei care respingeau ideea de Uniune Europeană se lăsau „prea puternic dominați de o ideologie încremenită în tiparele trecutului" și nu înțelegeau „realitățile timpului”<fnref n="273" />.

Dar gazetarul sublinia că „nici una dintre preconizările
Memorandumului d-lui Briand nu lovește în interesele politice ale
națiunilor. Dimpotrivă, se stăruiește în el asupra faptului că nici o
atingere nu se aduce suveranității naționale a nici unui stat". Pe această
bază, „generosul proect al d-lui Briand" era menit să asigure pacea și
prosperitatea continentului. Proiectul Uniunii Europene era aprobat de
România și de alte țări „din pricină că economia lor devastată de războiu
și strangulată de barierele vamale ale șovinismului economic postbelic ar
găsi într-o nouă formulă continentală posibilitatea refacerei și a
prosperității". „Cuvântul" combătea atitudinea unor redactori de la alte
ziare, care îl criticaseră pe Mironescu pentru simpatia sa față de planul
francez. Editorialistul „Cuvântului" aprecia că, prin participarea
României la fondarea Uniunii Federale Europene, nu erau lezate nici
interesele țării, nici suveranitatea sa națională, nici dreptul său de a se
pregăti pentru luptă împotriva rezistența armată în fața unei eventuale
agresiuni.

<footnote n="273">²⁷³ Vladimir Ionescu, „Federalizarea Europei“, în *Cuvântul*, an IV, nr. 1836, 3 iunie 1930, p. 1.</footnote>
România avea de câștigat de pe urma prosperității economice, și păcii asigurate de Uniunea Europeană. Chiar negocierile, care s-ar derula în timp asupra proiectării și edificării Uniunii Europene, ar contribui la atenuarea disensiunilor și la formarea unui spirit european pacific, aprecia Vladimir Ionescu<sup>274</sup>.

Într-un alt articol, el interpreta cu satisfacție răspunsul oficial al României la Memorandumul Briand ca fiind „o francă adeziune la opera" de construire a Uniunii Federale Europene. Vladimir Ionescu sublinia cele două idei esențiale ale răspunsului României : 1) Uniunea Federală Europeană se va întemeia „pe respectarea tratatelor, pe integritatea teritorială a statelor, pe independența, suveranitatea și egalitatea lor"; 2) o colaborare economică europeană foarte strânsă se va realiza înainte de „o înțelegere politică mlădioasă", deoarece Uniunea Europeană trebuie să soluționeze rapid criza economică. Vladimir Ionescu reliefa îndeosebi faptul că răspunsul redactat de Mironescu preconiza o Uniune Europeană bazată pe granițele existente, concepție împărtășită solidar de Franța, Belgia, Polonia și Mica Înțelegere. Deci Planul Briand nu putea fi instrumentat în scopuri revizioniste<sup>275</sup>.

Simpatia ziarului lui Nae Ionescu față de planul francez de Uniune Europeană este dovedită și de publicarea unor articole favorabile preluate direct din ziarul parizian „Le Matin“. Directorul pentru politica externă al ziarului „Le Matin“ Jules Sauerwein publica în iunie 1930 în „Cuvântul“ un articol în care susținea că Europa era la răscruce „între Briand și Mussolini“: ori construia Uniunea Europeană, ori evolua spre război. Briand era un apostol al păcii și propovăduia ideea de Uniune Europeană. Mussolini ducea o politică agresivă, care încuraja toate naționalismele și revizionismele. Agitația internațională declanșată de Mussolini favoriza politica Moscovei de pregătire a revoluției bolșevenie mondiale. Planul Briand dorea să împiedice conjugarea extremismelor de dreapta și de stânga, care ar duce la un Al Doilea Război Mondial. De aceea ziaristul francez pleda pentru „federalizarea Europei“ propusă de Briand<sup>276</sup>.

<footnote n="274"><sup>274</sup> *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="275"><sup>275</sup> Vladimir Ionescu, „Răspunsul României“, în *Cuvântul*, 16 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="276"><sup>276</sup> Jules Sauerwein, „Federalizarea Europei. Între Briand și Mussolini“, în *Cuvântul*, VI, nr. 1837, 4 iunie 1930, p. 1.</footnote>
La 26 iunie 1930, comentând o anchetă întreprinsă de „Le Matin“ în cercurile guvernamentale din țările europene, Vladimir Ionescu ajungea la concluzia că Uniunea Europeană era necesară și unanim acceptată. În fața crizei economice, oamenii de stat din Cehoslovacia, România, Jugoslavia, Polonia, Austria, Ungaria și Germania păreau favorabili Planului Briand, după cum scriau jurnaliştii. Constatăm însă că în realitate această concluzie s-a dovedit eronată<fnref n="277" />.

Ziarul prezenta elogios politica paneuropenistă a lui Mironescu<fnref n="278" />. Politica guvernului român de închegare a unei înțelegeri economice central – sud-est-europene ca primă etapă în organizarea Uniunii Europene s-a bucurat de sprijinul ziarului „Cuvântul“. În 15 iulie 1930, gazetarul Paul Sterian îndemna guvernul să contribuie activ la organizarea „unui bloc agrar al sud-estului european“<fnref n="279" />. Tot atunci, ziaristul francez Marcel Paute scria în „Le Matin“ și în „Cuvântul“ că Mica Antantă putea fi un model pentru Uniunea Europeană. Aproape toate ziarele franceze au analizat atent rezultatele Conferinței din Munții Tatra a Micii Înțelegeri. Gazetarul francez susținea ideea lui Mironescu de colaborare economică a țărilor europene în vederea organizării Uniunii Europene. Concret, trebuia încheiată o înțelegere prin care Europa industrială să cumpere cereale din Europa agricolă și să investească bani în agricultura țărilor dunărene. În acest fel, „Federația Europei“ putea fi soluția crizei de supraproducție, după cum declarase ministrul francez Loucheur<fnref n="280" />.

Pe calea înfăptuirii Planului Briand, „Uniunea vamală româno-jugoslavă“ hotărâtă la Conferința de la Sinaia trebuia să constiuie „baza viitoarei organizații economice a Europei“, considera gazetarul Vladimir Ionescu, împărtășind conceptiile guvernelor de la București și Belgrad. Inițiativa româno-iugoslavă urmărea „realizarea unor unități economice din ce în ce mai largi“, regionale la început, paneuropene în final. În înțelegerea regională româno-iugoslavă trebuia

<footnote n="277">²⁷⁷ Vladimir Ionescu, „Ideea federală în Europa“, în *Cuvântul*, VI, 26 iunie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="278">²⁷⁸ *Cuvântul*, iulie-octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="279">²⁷⁹ Paul Sterian, „Blocul agrar al sud-estului“, în *Cuvântul*, 15 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="280">²⁸⁰ Marcel Paute, „Criza agricolă și organizarea economiei europene“, în *Cuvântul*, 15 iulie 1930, p. 1.</footnote>
să intre mai întâi Cehoslovacia industrială, apoi alte țări agrare și industriale spre a asigura eficiența demersului<fnref n="281" />.

Ziarul „Cuvântul“ aducea elogii lui Nicolae Titulescu, ales preşedinte al Adunării Ligii Națiunilor care a dezbătut Planul Briand.

Dezbaterea Planului Briand la forumul mondial de la Geneva a reţinut atenția scriitorului Mihail Sebastian, prezent la fața locului. El a publicat în „Cuvântul“ articolul „Despre o Europă care nu mai este“, în care sugera că pacifismul și europeismul profesate în Adunarea Societății Națiunilor din septembrie 1930 nu aveau „nici o legătură cu viața imediată a continentului“. În clădirea Ligii Națiunilor se vorbea despre „spirit european“, în timp ce „afară“ veneau veştile despre succesul naziştilor în alegerile din Germania, despre conflictul politic franco-italian, despre campania revizionistă a lordului Rothermere. Întristat de această sumbră realitate, Mihail Sebastian aprecia totuși prestația pozitivă a ministrului Mironescu, la tribuna Ligii Națiunilor<fnref n="282" />.

În orientarea proeuropeană a ziarului „Cuvântul“, un singur articol (și acesta de minimă importanță) a făcut notă discordantă. Acest articol, publicat la 2 august 1930 sub titlul „Pan-Europa și simbolistica religiei“, era semnat de Alexandru Al. Leontescu, un scriitor minor, care colabora la „Cuvântul“, „Neamul Românesc“ și „Viața literară“<fnref n="283" />. În articolul menționat, considerăm că Leontescu se inspira masiv, fără să-l citeze, din articolul „Pacifism“ publicat de Nichifor Crainic în „Gândirea“ (aprilie 1930). Leontescu scria că naționalismul, ateismul și materialismul au culminat cu Primul Război Mondial, dar apoi Europa a pornit pe un alt drum, cel al internaționalismului. Internaționalismul comunist era războinic, dar internaționalismul Genevei era pacifist. Spiritul Societății Națiunilor era întoarcerea la Evul Mediu. Dar universalismul medieval a avut în centru „transcendența Dumnezeirii“. Papalitatea, Cruciadele și Imperiul Bizantin erau considerate manifestări ale unității lumii medievale. Leontescu identifică unitatea creștină medievală cu templul prezis de Iisus Hristos. Dar ideologia Societății Națiunilor, care încerca să creeze Pan-Europa, era opusă ideologiei

<footnote n="281">²⁸¹Vladimir Ionescu, „Uniunea vamală româno-iugoslavă“, în *Cuvântul*, 5 august 1930, p. 1</footnote>

<footnote n="282">²⁸² Mihail Sebastian, „Domnul Mironescu la Geneva“, și „Despre o Europă care nu mai este“, în *Cuvântul*, din 29 septembrie, p. 1, și 11 octombrie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="283">²⁸³ L. Predescu, *op. cit.*, p. 485.</footnote>
neomedievaliste. Ideologia Ligii Națiunilor era bazată pe o concepție „materialist-marxistă“, pretindea, tendențios, scriitorul. El ajungea la concluzia că „ideologia materialistă nu poate duce spre medievalism, spre templul pe care Fiul Omului a zis că în trei zile îl poate dărâma și-l poate zidi“<sup>284</sup>. Considerăm că în acest scurt și neoriginal eseu politico-filosofico-religios, Leontescu sugera imposibilitatea construirii Uniunii Europene, fără să propună nici o soluție. Prin contrast, Nichifor Crainic a preconizat o Uniune Europeană întemeiată pe spiritul creștin și reunind statele suverane egale, după modelul bisericilor ortodoxe autocefale.

**Nae Ionescu** personal se va angaja în dezbaterea ideii de Europă unită târziu, abia în anii 1931-1932, când eșecul Planului Briand era tot mai evident. Poziția profesorului era acum influențată de eșecul planului francez de Uniune Europeană și de dezvoltarea tendințelor protecționiste și naționaliste în multe țări europene. În această atmosferă internațională, profesorul român își afirmă concepția eurosceptică, autarhică, naționalistă. Totodată, în primăvara anului 1931, el combate politica internă și externă a guvernului PNȚ, cerând un guvern nou, corespunzător tendințelor autoritare ale regelui Carol II.

În 16 aprilie 1931, Nae Ionescu respinge concepția guvernului PNȚ conform căreia criza economică era europeană și mondială, iar soluția se putea găsi numai pe plan european, inclusiv prin organizarea Uniunii Europene. El considera că s-au înșelat „cei care și-au închipuit că există o Europă și o solidaritate europeană eficace“. În viziunea lui Nae Ionescu, „Europa nu există ca o realitate, ci numai ca o ficțiune, iar luarea ei în considerare e nu numai lipsită de eficacitate, ci de-a dreptul primejdioasă“. El afirma tranșant că „**Europa nu există**“ nici ca unitate spirituală, nici ca unitate economică, nici ca unitate geografică, nici ca solidaritate politică. „Spiritul european“ s-a definit mai întâi prin cultura greacă, apoi prin cea romană, apoi prin cea anglo-saxonă, dar toate aveau o existență limitată în timp și spațiu. În opinia filosofului, „spiritul european nu e o realitate unitară, ci numai unul din aspectele (și anume cel mai prestigios într-un moment dat) ale unui conglomerat de spiritualități“.

<footnote n="284"><sup>284</sup> Alexandru Leontescu, „Pan-Europa și simbolistica religiei“, în *Cuvântul*, 2 august 1931, p. 1.</footnote>
El nu credea în posibilitatea înființării Uniunii Europene, spunând că „o unitate economică formată din totalitatea statelor Europei – asta nici nu există, și nici nu se poate constitui“. De aceea, el propune întoarcerea dinspre Europa „înspre realitățile noastre“ și adoptarea unei politici care „să pornească de la realitățile românești“<fnref n="285" />.

Nae Ionescu își punea speranțele în noul guvern, Iorga-Argetoianu, care exprima politica autoritară a regelui Carol II, dar care nu se bucura de încrederea Parisului, fiind atacat de întreaga presă franceză. De aceea, Nae Ionescu a supus unei evaluări critice bunele relații româno-franceze tradiționale. El considera că alianța româno-franceză era „o legătură de dragoste ...unilaterală“, în care numai România iubea Franța.

Sentimentul francofil cvasiunanim al elitei românești era determinat de influența culturală și instituțională a Franței asupra progresului societății românești în epoca modernă. Dar Franța își urmărea numai propriul interes „negustoresc“ în relația cu România. Franța a acordat României credite cu dobânzi foarte mari, în condiții foarte aspre; erau „banii cei mai scumpi pe care i-a împrumutat vreodată cuiva Franța“, scria Nae Ionescu<fnref n="286" />.

El dorea ca România să renunțe la sentimentalism în politică, să treacă la „lichidarea sentimentalismului 48-ist“ și să adopte o politică externă realistă, demnă, urmărindu-și doar propriul interes național. România nu trebuia să facă „o politică franceză a Europei“, ci „numai o politică românească în cadrul european“<fnref n="287" />.

Nae Ionescu propunea ca România să ducă o politică autarhică, în contextul în care peste tot în lume se adoptau soluții autarhice în fața crizei economice generale. Lumea a intrat „în zodia autarhiilor“, scria profesorul în septembrie 1931. El combătea Partidul Național-Țărănesc aflat în opoziție, care respingea categoric ideea de autarhie. El acuza PNȚ pentru faptul că era „organizația care pune în fruntea programului său solidaritatea cu Europa“<fnref n="288" />.

Nae Ionescu ţinea să precizeze că autarhismul său românesc era net diferit de politica „prin noi înşine“ a Partidului Naţional Liberal.

<footnote n="285">²⁸⁵ Nae Ionescu, „Înspre realitățile noastre“, în *Cuvântul*, 16 aprilie 1931, acum în Nae Ionescu, *Roza vânturilor*, Chișinău, 1993, p. 74-76.</footnote>

<footnote n="286">²⁸⁶ Idem, „O legătură de dragoste ...unilaterală“, în *Cuvântul*, 18 iunie 1931.</footnote>

<footnote n="287">²⁸⁷ Nae Ionescu, „Lichidarea romantismului 48-ist“ în *Cuvântul*, 19 iunie 1931.</footnote>

<footnote n="288">²⁸⁸ Idem, „În zodia autarhiilor“, în *Cuvântul*, 23 septembrie 1931.</footnote>
Filosoful își reafirma în septembrie 1931 propria concepție „revoluționar-țărănească“ antiliberală, anticapitalistă și antieuropeană<fnref n="289" />.

În flagrantă contradicție cu majoritatea elitei culturale și politice românești, Nae Ionescu propunea soluția absurdă „a dezarticulării noastre din sistemul european și a renunțării la superstructura civilizată, adică european-capitalistă a așezării noastre“<fnref n="290" />.

Aceste idei prefigurează apropierea filosofului antiraționalist de legionarism, în 1933.

### 3.5.3. Ideea de Uniune Europeană în ziarul independent „Adevărul“

Ziarul „Adevărul“ a susținut cu entuziasm ideea de Europă unită, pe care a promovat-o în straturi largi ale societății românești. Căci „Adevărul“ era unul dintre cele mai prestigioase și mai citite ziare ale vremii. Cotidian independent central de mare tiraj, „Adevărul“ era un ziar cu tradiție, fiind fondat în 1888, ajungând să reprezinte o reală forță economică și editorială. Ziarul edita și o serie de publicații-satelit.

Din 1904, directorul-proprietar Constantin Mille edita și cotidianul „Dimineața“ (difuzat zilnic la prima oră), alături de „Adevărul“ (difuzat în fiecare după-amiază). Cele două ziare, împreună rivalizau cu „Universul“ în privința tirajului și a influenței asupra opiniei publice. „Adevărul“ și „Dimineața“ erau ziare independente, care promovau o politică democratică, de centru-stânga, cu simpatii social-democrate, combătând vehement antisemitismul, fascismul și tendințele dictatoriale extremiste. Forțele naționaliste polemizau mereu cu cele două publicații, care-și aveau sediul pe strada Sărindar din București (redenumită C. Mille din 1929).

Constantin Mille, proprietarul (din 1895) și directorul (din 1898) ziarului „Adevărul“, era unul dintre fondatorii și liderii mișcării socialiste și a colaborat cu frații Nădejde la înființarea revistei „Contemporanul“ la Iași. Mille a fost expulzat în 1881 de la Universitatea din Iași ca student socialist, dar și-a luat doctoratul în drept

<footnote n="289">²⁸⁹ Idem, „Prin noi înșine“, în *Cuvântul* 25 septembrie 1931.</footnote>

<footnote n="290">²⁹⁰ Idem, „Noi și Europa în fața crizei“, în *Cuvântul* 23 iulie 1931, acum în Nae Ionescu, *Între ziaristică și filosofie*, Iași, 1996, p. 115-118.</footnote>
la Bruxelles. Magnat de presă, el a menținut orientarea democrată de centru-stânga a ziarelor sale, pe care le-a condus până în 1926<sup>291</sup>.

Redactorul-șef de la „Adevărul“ și „Dimineața“, Benno Brănișteanu (Braunstein) studiase economia politică la Berlin și și-a început activitatea publicistică în presa socialistă germană și română, a fost redactor la ziarul social-democrat „Lumea nouă“. El era redactor la „Adevărul“, din 1894<sup>292</sup>.

Triumviratul format din B. Brănișteanu, Constantin Graur și Emil Socor a condus „Adevărul“ între 1926 și 1938. Directorul ziarului în anii 1936-1938 a fost scriitorul Mihail Sadoveanu, om politic democrat, marele maestru al Francmasoneriei Române Unite. Guvernul naționalist Goga-Cuza a interzis ziarul în 1938.

În cadrul orientării lor democratice de centru-stânga, „Adevărul“ și „Dimineața“ au susținut în general guvernele PNȚ în 1928-1931, cu unele rezerve în privința politicii lor sociale. Au susținut energic politica externă a guvernului. Ca toată presa europeană de centru-stânga, „Adevărul“ și „Dimineața“ au promovat ideea de Europă unită în fața opiniei publice.

Cele două ziare au comentat foarte favorabil Planul Briand de Uniune Europeană de la început până la sfârșit. Astfel, încă din 21 mai 1930, redactorul de politică externă al „Adevărului“, Liviu Nasta Popescu, elogia inițiativa franceză. El susținea realismul lui Briand, care a lansat un proiect prudent „ca să nu sperie pe nimeni și să nu atingă susceptibilități și interese ireconciliabile“, dorind pentru început doar să extindă sistemul de la Locarno la scara întregului continent. Deoarece crearea unei UE era „peste măsură de gingașă“, Briand a propus doar „un prim germen“ al acesteia, deschizând drumul pentru o dezvoltare ulterioară. În chestionarul său, el a obligat toate statele să se exprime asupra ideii de Uniune Europeană, pentru a-i da o formă acceptabilă pentru toți. Gazetarul român credea în succesul planului francez, considerând că există indiscutabil „nevoia imperioasă pentru realizarea confederației economice a statelor europene“. Aceasta deoarece țările europene nu mai făceau față crizei economice și concurenței Americii. În opinia sa, concurența cerealelor americane cauza criza din țările agrare central – sud-est europene, statele Europei aveau datorii

<footnote n="291">291 L. Predescu, *op. cit.*, p. 555.</footnote>

<footnote n="292">292 *Ibidem*., p. 125.</footnote>
astronomice față de SUA, care cumpărau industriile europene, aducând Europa la „un adevărat sclavaj economic“. Această constrângere economică nemiloasă va determina țările Europei să înfăptuiască Planul Briand, trecând peste vechile prejudecăți și peste interesele momentane, spera Liviu Nasta<fnref n="293" />.

Această viziune era împărtășită și de gazetarul B. Brănișteanu, care comenta elogios vizita ministrului francez Loucheur care a ținut un discurs proeuropean în fața Parlamentului României. Brănișteanu considera că în fața crizei economice generale „nu e decât un leac: federalizarea economică a statelor europene“. El credea în reuşita inițiativei lui Briand și era fericit să constate că România a fost între primele țări care au susținut înființarea Uniunii Europene. Sub aspect procedural, editorialistul „Adevărului“ dorea „o alianță economică a statelor din Europa Orientală, ca o prefață la acea federație europeană“ concepută de Briand<fnref n="294" />.

Brănișteanu considera că Loucheur întreprinde turneul sau la Berlin, Viena, Praga, Belgrad, Bucureşti şi Budapesta „ca sol al păcii, ca apostol al acelei mari idei“, de UE. Loucheur dorea să convingă statele că criza economică nu se putea soluționa decât prin solidaritatea europeană. În opinia lui Brănișteanu, un eventual eşec al Planului Briand nu ar însemna că UE nu este necesară, ci doar că Briand a avut dreptate prea devreme<fnref n="295" />.

„Adevărul“ (inclusiv prin condeiul lui Liviu P. Nasta) susținea poziția Micii Înțelegeri, care aproba Planul Briand, punând condiția menținerii granițelor existente. Revizionismul ducea la război și era inadmisibil în Uniunea Europeană<fnref n="296" />.

„Adevărul“ lua atitudine împotriva naționaliștilor care combăteau Planul Briand. Naționalistul francez Burré, directorul ziarului parizian „Ordre“, sfătuia Mica Antantă să respingă Planul Briand pe motivul că Uniunea Europeană ar intra în conflict cu alte uniuni continentale, atrăgând statele mici în aceste războaie. Ziarul „Adevărul“ respingea

<footnote n="293">²⁹³ Liviu P. Nasta, „Federalizarea statelor europene“, în *Adevărul*, nr. 14.232, 21 mai 1930, p. 3.</footnote>

<footnote n="294">²⁹⁴ B. Brănișteanu, „D. Loucheur în Parlamentul României“, în *Adevărul*, 29 mai 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="295">²⁹⁵ Idem, „După vizita d-lui Loucheur“, în *Adevărul*, 31 mai 1930, p. 3.</footnote>

<footnote n="296">²⁹⁶ *Adevărul*, 26 iunie 1930, p. 5.</footnote>
acest sfat, arătând că statele mici erau mult mai vulnerabile în lipsa Uniunii Europene. Naționalismul era antipacifist și propunea înarmarea ca unica soluție de securitate, riscând noi conflicte internaționale.
„Adevărul“ promova o atitudine antinaționalistă proeuropeană<fnref n="297" />.

Ziarul era nemulțumit și de atitudinea lui Mussolini, care cerea public revizuirea tratatelor înainte de crearea Uniunii Europene Italia era contra Proiectului Briand. În disputa franco-italiană, presa românească era de partea Franței și reflecta atitudinea presei franceze<fnref n="298" />.

Gazetarul Liviu P. Nasta demonstra în mod convingător netemeinicia argumentelor aduse de răspunsul oficial al guvernului Italiei împotriva Memorandumului Briand. Nasta considera că nu se putea permite reînarmarea Germaniei, Ungariei și Bulgariei înainte de crearea unui sistem internațional de securitate, invitarea Rusiei Sovietice ar zădărnici demersul pentru crearea UE, că înființarea UE nu ar fi un act de ostilitate față de SUA, care oricum ducea o politică protecționistă, că Italia cerea dezarmarea când ea însăși ducea o politică de înarmare iar Mussolini ținea discursuri războinice. În opinia lui Nasta, răspunsul Italiei era machiavelic<fnref n="299" />.

„Adevărul“ aprecia elogios răspunsul favorabil al României la planul francez de Uniune Europeană. Editorialistul B. Brănișteanu considera, pe bună dreptate, că răspunsul României „adera francamente și complect“ la propunerea lui Briand. Observațiile și rezervele României „sunt mai mult sugestiuni și nu ating, în nici un caz, ideea fundamentală a conceptiei d-lui Briand“.

„Adevărul“ susținea cu tărie teza guvernului român a integrării prioritar-economice. Gazetarul credea că așa gândea și Briand, care „își are rădăcinile politice în mișcarea socialistă, și aceasta a înțeles totdeauna că fenomenele politice sunt numai reflexul celor economice“. Briand a propus prioritatea politicului „numai din motive de oportunitate“, în condițiile în care naționalismele economice erau atât de exaltate încât nu permiteau renunțările necesare unui acord european. Guvernul României era „campionul unei idei“ vizionare de cooperare economică europeană. În rest, România susținea principiul lui Briand de

<footnote n="297">²⁹⁷ *Adevărul*, 1 iulie, p. 5.</footnote>

<footnote n="298">²⁹⁸ *Adevărul*, 5 iulie 1930 (art. „Mussolini cere mai întâiu, revizuirea tratatelor").</footnote>

<footnote n="299">²⁹⁹ Liviu P. Nasta, „Italia şi federalizarea statelor europene“, în *Adevărul*, 7 iulie 1930.</footnote>
construire a Uniunii Europene în cadrul Ligii Națiunilor. Editorialistul sublinia în concluzie ideea din răspunsul României că UE „va însemna începutul unei ere noi în viața internațională”<fnref n="300" />.

Răspunsul favorabil al guvernului Maniu era o expresie a politicii României de consolidare a păcii. Răspunsul României „a fost printre cele mai precise, cele mai clare, cele mai categorice dintre toate câte s-au depus la Quai d'Orsay. El nu interpretează, el nu ocolește, el nu face decât rezervele indispensabile și le face de asemenea precis, leal. El lăgește chiar cadrul în care dl. Briand se gândește să procedeze", aprecia judicios editorialistul „Adevărului". El susținea acțiunea practică întreprinsă de ministrul Mironescu, care contribuia decisiv la organizarea Blocului Statelor Agrare ca prima etapă pe drumul construirii Uniunii Federale Europene. „Adevărul" împărtășea cu convingere viziunea lui Mironescu privind prioritatea cooperării economice în construirea Uniunii Europene. Ziarul își exprima deschis și insistent simpatia pentru ministrul de externe român și pentru prestația sa pe scena internațională<fnref n="301" />.

„Adevărul“ își exprima încrederea în „sorții de izbândă ai Federației europene“, într-un articol de prima pagină din 9 august 1930, semnat de N. Batzaria. Această încredere se întemeia pe faptul că Planul Briand era soluția crizei economice generale. Planul Briand izvora din necesități economice și corespundea intereselor permanente ale popoarelor. Spre deosebire de Sfânta Alianță, care era concepută împotriva aspirațiilor popoarelor, Uniunea Europeană se baza pe liberul consimțământ al popoarelor și răspundea sentimentelor și intereselor lor permanente de asigurare a păcii și prosperității. Aceasta în ciuda faptului că anumite state cereau mai întâi revizuirea tratatelor și egalitatea în drepturi în materie de înarmare<fnref n="302" />.

Ideea necesității obiective a unei integrări economice regionale și paneuropene era accentuată și de Brănișteanu. El scria că „criza economică, agravată prin fărâmițarea vamală a Europei, a demonstrat și orbilor interdependența economică a țărilor europene și necesitatea ca să se unească pentru a raționaliza colaborarea lor economică, sub pedeapsa

<footnote n="300">³⁰⁰ B. Brănișteanu, „România și memorandul Briand" în *Adevărul*, 13 iulie 1930.</footnote>

<footnote n="301">³⁰¹ Idem, „Declarațiile d-lui Mironescu“, în *Adevărul*, 20 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="302">³⁰² N. Batzaria, „Sorții de izbândă ai Federației europene“, în *Adevărul*, 9 august 1930, p. 1.</footnote>
de a ruina, odată cu propria lor economie națională, însăși civilizația europeană. În această ordine de idei, d Briand urmărește, pe calea înțelegerii politice a statelor europene, federalizarea lor economică". România venea „în întâmpinarea politicii d-lui Briand, la jumătatea drumului", prin organizarea Blocului Statelor Agrare din Europa Centrală și de Sud-Est. Integrarea regională central – sud-est europeană și dunăreană era o necesitate economică, deoarece dezmembrarea Imperiului Austro-Ungar a lăsat „din punct de vedere economic, un gol în Europa". După împlinirea aspirațiilor naționale ale popoarelor zonei, statele succesorale puteau alcătui în mod liber „o Europă dunăreană" economică. Brănișteanu făcea o pledoarie în acest sens. Dar premierul Iuliu Maniu dorea o vastă înțelegere central – sud-est europeană, nu dunăreană doar<fnref n="303" />.

În editorialele sale, „Adevărul" acredita ideea că Planul Briand ar putea fi decisiv pentru destinul Europei, iar Conferința europeană de la Geneva din septembrie 1930 era cel mai important eveniment din istoria Ligii Națiunilor după semnarea Tratatului de la Locarno. Pentru România era un moment de prestigiu, prin alegerea lui Titulescu în fruntea forumului mondial care trebuia să discute planul de Uniune Europeană. Acest plan era sabotat de Germania, Italia, Ungaria și Bulgaria, care nu admiteau aplicarea sa înainte de revizuirea granițelor<fnref n="304" />.

Ideea păcii are nevoie de „credință" pentru a se putea realiza, scria B. Brănișteanu, invocând temeiuri evanghelice. Dorind organizarea păcii, Briand propunea Uniunea Europeană pentru garantarea securității statelor, iar Henderson propunea dezarmarea. Cele două teze se confruntau la Liga Națiunilor, deși idealul lor era același<fnref n="305" />.

Brănișteanu își exprima convingerea că Uniunea Europeană propusă de Briand se va realiza, dar pe cale economică, prin strategia inițiată de România la conferințele de la București, Sinaia și Varșovia. Cancelarul Schöber al Austriei și-a exprimat oficial adeziunea la această concepție a înțelegerilor regionale, în discursul său ținut în plenul

<footnote n="303">³⁰³ B. Brănișteanu, „Europa dunăreană", în *Adevărul*, 30 august 1930.</footnote>

<footnote n="304">³⁰⁴ Liviu P. Nasta, „Conferința de la Geneva", în *Adevărul*, nr. 14326, 9 septembrie 19330, p. 1.</footnote>

<footnote n="305">³⁰⁵ B. Brănișteanu, „Credința la Liga Națiunilor", în *Adevărul*, 17 septembrie 1930, p. 1.</footnote>
Adunării Ligii Națiunilor. Schöber a declarat că înțelegerea statelor agrare era menită să pregătească realizarea Paneuropei, iar Austria era importatoare de produse agrare din aceste țări. La Geneva, Madgearu s-a întâlnit cu premierul Bethlen al Ungariei, discutând o apropiere între Budapesta și Mica Antantă, dorită și de ziarul „Adevărul“. În viziunea lui B. Brănișteanu, nevoile economice ar putea să impulsioneze colaborarea între popoare<fnref n="306" />.

Liviu Nasta sublinia „succesele României la Geneva“, unde Madgearu a reprezentat blocul celor 8 state agrare central – sud- est-europene și a indicat calea pentru construirea Uniunii Europene în etape<fnref n="307" />.

Înființarea Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană a fost interpretată în mod diferit în diferite medii politice. Naționaliștii francezi au considerat că prin aceasta, „ideea Uniunii Europene era înmormântată clasa întâia“, că Briand a suferit un eșec, potrivit pentru a i se cere demisia. România se solidariza însă cu Briand și cu politica sa de organizare a păcii. Brănișteanu credea că înființarea Comisiei era firească, deoarece nimeni nu se aștepta ca Planul Briand să fie adoptat cu aclamații de la prima lectură. Procesul construirii Uniunii Europene era dificil și de lungă durată. Dar Uniunea Europeană nu era o utopie ci „o dureroasă necesitate pe care o reclamă realitatea inexorabilă a lucrurilor“<fnref n="308" />.

În contextul dezbaterii Planului Briand la Geneva, în septembrie 1930, profesorul Gheorghe Vlădescu-Răcoasa publica în „Adevărul“ un articol în care demonstra „justificarea ideii și acțiunii federative“. Pledoaria sa era pentru „Confederația Balcanică“, pe care o lega însă de proiectul de Federație europeană. În viziunea lui Vlădescu-Răcoasa, interesele internaționale majore de organizare a păcii și de „federalizare cât mai folositoare și mai neîntârziată a Europei impun o confederație balcanică“. El demonstra că nevoile și interesele economice și politice ale țărilor balcanice impuneau organizarea acestei înțelegeri regionale,

<footnote n="306">³⁰⁶ Idem, „Condițiunile economice ca factor al păcii“, în *Adevărul*, 18 septembrie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="307">³⁰⁷ Liviu Nasta, „succesele României la Geneva“, în *Adevărul*, 25 septembrie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="308">³⁰⁸ B. Brănișteanu, „Societatea Națiunilor și Federația Europeană“, în *Adevărul*, 2 octombrie 1930, p. 2.</footnote>
pentru asigurarea păcii și prosperității lor. Pentru aceasta trebuiau modificate vechile mentalități naționaliste și conștientizate interesele comune. Națiunile puteau să-și creeze un ideal umanitar, social, cultural, pacific, fără ură și război.

România a susținut ideea unui Locarno balcanic prin reprezentanții săi IG Duca în 1924 și 1925 și Mitilineu în 1926 la Liga Națiunilor și prin vocile lui M. Djuvara și VV Pella la Congresele Uniunii Interparlamentare din 1927 și 1928. Iorga înfințase Institutul de Studii Sud-Est Europene. România participa la Conferința de la Atena din octombrie 1930 care încerca organizarea Uniunii Balcanice, pentru care profesorul Gh. Vlădescu-Răcoasa pleda în fața opiniei publice românești<fnref n="309" />.

Succesul lui Hitler în alegerile parlamentare din septembrie 1930 (chiar dacă nu a ajuns la guvernare atunci) a determinat o reacție naționalistă în Franța. Partidele naționaliste franceze și presa lor „cer zilnic capul lui Briand, vinovat, după ele, de slăbiciunea față de Germania“. Primul ministru Tardieu nu vorbea în discursurile sale despre Planul Briand, neacordându-i deci sprijin suficient. Tardieu era sprijinit de partidele conservatoare. Poziția lui Briand în guvern slăbea în fața ascensiunii naționalismelor. În acest context, liderii de la Moscova acuzau Franța că ar duce o politică antisovietică apărând integritatea României și Poloniei, iar pacifismul lui Briand nu putea reuși. „Mergem drept la război“, avertizau sovieticii, care pretindeau Basarabia și alte teritorii<fnref n="310" />.

De pe poziții paneuropeniste și democrate (social-democrate), „Adevărul“ făcea apologia politicii lui Briand, atacat de naționaliștii francezi și germani. Jurnalistul Traian Vlad arăta că Briand fusese inițial un socialist revoluționar, dar a evoluat spre dreapta, ajungând „omul politic cel mai moderat“. Dorind evitarea unui al doilea război mondial, Briand ducea o politică de pace și de înțelegere cu Germania. Naționaliștii francezi îl atacau foarte vehement, apelând la calomnii despre părinții săi și îl acuzau că ar duce o politică pro-germană. Naționaliștii germani îl atacau pe Briand la fel de dur, preluând texte din

<footnote n="309">³⁰⁹ G. Vlădescu-Răcoasa, „Justificarea ideii și acțiunii federative“, în *Adevărul*, 25 septembrie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="310">³¹⁰ „O vizită la Moscova. Situația d-lui Briand“, în *Adevărul*, 2 octombrie 1930, p. 1.</footnote>
presa naționalistă franceză. Diferența era că naționaliștii germani îl acuzau pe Briand că ar servi interesele evreilor prin Paneuropa. Extrema dreaptă germană se întâlnea cu cea franceză în atacurile asupra lui Briand, a ideii de UE și a democrației. „Șoviniștii germani merg mână în mână cu șoviniștii francezi, ca să obție libertatea de a se război între ei ...ba nu: ca să obție libertatea de a pune popoarele respective să se războiască între ele!“, scria Traian Vlad<fnref n="311" />.

### 3.5.4. Ideea de Uniune Europeană în ziarul proguvernamental „Argus“

Din întreg peisajul presei românești, cotidianul central „Argus“ s-a dovedit a fi ziarul cel mai interesat de ideea de Uniune Europeană și cel mai insistent susținător al Planului Briand. Ca și „Dreptatea“, „Argus“ susținea politica guvernelor PNȚ de integrare central – sud-est europeană și pan europeană. Aceasta deoarece „Argus“ era ziarul lui Grigore Gafencu, deputat PNȚ, secretar general la Ministerul de Externe în 1929, subsecretar de stat la Ministerul Lucrărilor Publice în 1929 și subsecretar de stat la Preşedinția Consiliului de miniștri în 1930. Dar mai mult, Grigore Gafencu era un vechi campion al ideii europene iar echipa redacțională a ziarului a dovedit convingeri paneuropeniste mai puternice chiar decât guvernul Maniu.

„Argus“ s-a manifestat ca o veritabilă tribună de promovare permanentă a ideii de Uniune Europeană în anul 1930, în fața opiniei publice românești. „Argus“ era un important ziar proguvernamental, democratic de centru, cu profil economic, fiind „organ zilnic al comerțului, industriei și finanțelor“, de înaltă ținută intelectuală. Ziarul avea tradiție, ajungând la al 21-lea an de apariție în 1930. Fondat de S. Pauker și H. V. Valentin, ziarul își avea sediul în București pe strada Sărindar (C. Mille), pe aceeași stradă unde se aflau și „Adevărul“, „Dimineața“ și „Curentul“.

Un număr mare de editoriale și articole din „Argus“ erau semnate de publicistul Andrei Corteanu, un fervent promotor al ideii confederative paneuropene și dunărene în toată perioada interbelică. Împreună cu Gafencu, el militase pentru o confederație dunăreană și la „Revista Vremii“. Pe această temă, Corteanu a rostit o prelegere la

<footnote n="311">³¹¹ Traian Vlad, „Briand și părinții lui“, în *Adevărul*, 12 septembrie 1930, p. 1.</footnote>
Institutul Social Român, în 1924. Corteanu era şi avocat în Baroul Ilfov, în 1918 fusese secretar general la Ministerul de Interne, iar în 1931 va fi ales deputat de Roman (judeţul său natal) pe lista Uniunii Naţionale<fnref n="312" />. Un rol important la „Argus“ îl avea redactorul Alex Hurtig, care a ajuns şi director al agenţiei de presă „Rador“. Originar din Piatra Neamţ, licenţiat în drept şi în ziaristică, el avea vârsta de 33 de ani în 1930³¹³.

Încă din prima zi a anului 1930, redactorul Alex Hurtig credea că Planul Briand era soluţia crizei economice, iar ideea de Europă unită care „părea o utopie, azi se impune ca o convingere“. Fără să-şi ia dorinţele drept realităţi, gazetarii de la „Argus“ acreditau ideea că „nu poate nimeni tăgădui că nu va trece multă vreme şi, într-o formă sau alta, ideea d-lui Briand va trebui să-şi găsească înfăptuirea“<fnref n="314" />. Nicolae Daşcovici considera lansarea Planului Briand un eveniment de seamă al anului 1929, căruia îi făcea retrospectiva<fnref n="315" />.

Demersul ministrului Virgil Madgearu vizând „crearea de unităţi regionale“ în convergenţă cu planul francez de Uniune Europeană era privit cu simpatie atât de ziarul parizian „Le Capital“, care îi dedica un articol semnat de Jacques Ancel, cât şi de „Argus“<fnref n="316" />. Ziarul făcea pledoarii în favoarea Blocului Statelor Agrare pentru soluţionarea crizei de supraproducţie. Editorialistul Andrei Corteanu constata necesitatea constituirii Blocului Statelor Agrare, care să negocieze cu ţările vest-europene convenţii avantajoase în perspectiva Uniunii Europene. Prin aceste convenţii, ţările central – sud-est europene trebuiau să-şi vândă în Occident supraproducţia de cereale, la preţuri avantajoase<fnref n="317" />.

România şi celelalte ţări agrare ar avea astfel de câştigat prin formarea Uniunii Economice Europene, bazate pe „suprimarea barierelor vamale, care ar transforma continentul nostru într-un singur târg“, o piaţă comună capabilă să reziste concurenţei străine, se arată într-un editorial semnat cu pseudonimul „de Viator“. El recunoştea însă

<footnote n="312">³¹² L.Predescu, *op. cit.*, p. 222.</footnote>

<footnote n="313">³¹³ *Ibidem*, p. 407.</footnote>

<footnote n="314">³¹⁴ Alex. Hurtig, „Europa în 1929“, în *Argus*, an XXI, nr. 5016, 1 ianuarie 1930, p. 5.</footnote>

<footnote n="315">³¹⁵ N. Daşcovici, „Societatea Naţiunilor în 1929“, în *Argus*, 1 ianuarie 1930, p. 2.</footnote>

<footnote n="316">³¹⁶ *Argus*, XXI, nr. 5094, 5 aprilie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="317">³¹⁷ A. Corteanu, „Un bloc agrar“, în *Argus*, 9 mai 1930, p. 1.</footnote>
că industriile tinere nu vor mai beneficia de protecționism și vor falimenta în fața „asaltului industriei seculare occidentale”<fnref n="318" />.

Lansarea Memorandumului Briand a fost receptată elogios de ziar. Editorialistul Andrei Corteanu scria că din Franța a pornit atât ideologia libertății și independenței naționale (în urma Revoluției Franceze), și tot din Franța pornea și inițiativa reuniunii națiunilor într-o Uniune Europeană. Briand a redat Franței rolul de inițiator politico-ideologic pe scena internațională. Memorandumul său propunea „o Europă unită fără sacrificiul individualităților naționale”, bazată pe principiile Revoluției Franceze<fnref n="319" />.

Memorandumul Briand propunea organizarea Federației Europene astfel încât suveranitatea statelor să rămână neatinsă, iar politicul trebuia să primeze, pentru garantarea securității. Noua organizație nu era îndreptată împotriva Rusiei sau Americii și trebuia să funcționeze în cadrul Ligii Națiunilor, îi informa Alex Hurtig pe cititorii români<fnref n="320" />.

În fața crizei economice generale, singura soluție era constituirea unei piețe unice paneuropene, care să funcționeze „ca o singură economie națională”, adică „organizarea acestei piețe europene ca o singură piață interioară”, susținea editorialistul Andrei Corteanu.

El credea că „România e destinată să dețină în economia unitară europeană rolul pe care îl are California în economia SUA”. România dispunea de grâu, vite, vinuri, fructe, pește, păduri și petrol, pe care le putea valorifica avantajos pe piața europeană. Considerăm însă că ziaristul țărănist nu releva și dezavantajele pentru România de a fi numai o sursă de materii prime pentru Occident, fără să devină și un producător industrial competitiv. El recunoștea însă necesitatea unei politici economice interne eficiente, fără de care „noi nu am putea lua parte, ca stat independent la alcătuirea economică a Europei pe baze unitare”. Printr-o politică internă adecvată românii trebuiau să se pregătească serios pentru „a lua locul ce ni se cuvine în organizația de mâine<fnref n="321" />.

<footnote n="318">³¹⁸ De Viator, „Statele federate ale Europei”, în *Argus*, XXI, nr. 5124, 17 mai 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="319">³¹⁹ Andrei Corteanu, „Federalizarea Europei”, în *Argus*, XXI, nr. 5126, 19 mai 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="320">³²⁰ Alex. Hurtig, „Federația Europeană” în *Argus*, nr. 5127, 21 mai 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="321">³²¹ A. Corteanu, „Uniunea Europeană”, în *Argus*, XXI, nr. 5135, 30 mai 1930, p. 1.</footnote>
În plan extern, Mica Înţelegere trebuia să iniţieze în zona central-europeană realizarea Planului Briand. România trebuia să contribuie şi la organizarea unei „federaţii balcanice“ în convergenţă cu „Federaţia europeană“ propusă de Franţa. Conferinţa Micii Înţelegeri de la Strbske Pleso din iunie 1930 şi Conferinţa Balcanică de la Atena din octombrie 1930 puteau avea o însemnătate deosebită în acest sens<fnref n="322" />.

Economistul dr. Dori Oanea propunea un program de măsuri concrete pentru structurarea treptată a Uniunii Europene. El constata că politica protecţionistă a statelor europene a dus la „parcelarea pieţei“ continentale. Statele au instituit „prea multe vămi“ în Europa, îngreunând traficul de mărfuri de la o ţară la alta, cu urmări negative. Se simţea „nevoia unei uniuni vamale“ paneuropene, prin desfiinţarea barierelor şi a restricţiilor vamale. Însă trecerea de la protecţionism la liberul schimb şi la uniunea vamală nu se putea face dintr-o dată, pentru a nu cauza noi tulburări în economie. De aceea, Dori Oanea propunea „un regim tranzitoriu“ marcat de măsuri graduale, vreme de 40 de ani. Această tranziţie treptată în procesul de construire a Uniunii Europene trebuia să evite orice şoc major care ar afecta interesele economice specifice ale fiecărui stat. Înainte de toate, trebuia să se stabilească „un statu-quo al tarifelor vamale“ oprindu-se astfel creşterea acestora. Apoi, tarifele vamale trebuiau să se reducă gradual, doar cu câte 2,5% pe an, astfel încât după 40 de ani să se ajungă la anihilarea barierelor vamale. În această perioadă, industriile şi firmele rentabile vor prospera, iar cele nerentabile vor da faliment, nemaifiind susţinute artificial prin politici protecţioniste. Agricultura României trebuia ridicată la standardele occidentale în perioada de tranziţie. În final, uniunea vamală paneuropeană era menită să asigure dezvoltarea economică, fiind în acelaşi timp un instrument de asigurare a păcii<fnref n="323" />.

Pentru „transformarea Europei într-o unitate economică“ se pronunţa şi Alex Hurtig, invocând „pilda Americii“. Într-adevăr, preşedintele Hoover a promulgat legea care ridica şi mai mult „zidurile protecţionismului industrial“ american, lovind în exporturile europene. Dispunând de un vast teritoriu economic, SUA puteau rezista la represaliile vamale europene. Dar ţările europene erau mult mai mici,

<footnote n="322">³²² Argus, 7-8 iunie 1930.</footnote>

<footnote n="323">³²³ Dori Oanea, „Criza economică a Europei“, în Argus, XXI, nr. 5146, 13 iunie 1930, p. 3.</footnote>
deci trebuiau să se reunească într-o vastă uniune economică pentru a putea concura cu SUA<fnref n="324" />.

„Argus“ susținea linia de politică externă expusă public de primul-ministru Iuliu Maniu la 15 iunie 1930. Ziarul reliefa „adeziunea caldă și totală“ a premierului român la planul francez de Uniune Federală Europeană, dorind „întărirea păcii pe temeiul tratatelor. Maniu dorea o reconciliere româno-maghiară, dar nu cu „prețul jertfelor teritoriale“<fnref n="325" />

Editorialistul Andrei Corteanu socotea pierderea considerabilă pe care o suferea România din cauza scăderii dramatice a prețului cerealelor pe piețele vest-europene. Ca țară agrară, România avea o pierdere de minim o pătrime la bugetul de stat din cauză că exporta grâu la jumătate de preț în 1930 față de anul 1929, în condițiile crizei de supraproducție, a protecționismului și concurenței americane. Singura speranță pentru ca România să obțină prețuri bune era formarea unei piețe comune paneuropene. „Trebuie să lucrăm în vederea unificării economice a Europei cu credința că Europa devenită o piață internă pentru produsele noastre, noi vom avea nu numai prețuri bune, dar și capitalul disponibil din Apus va crea în țara noastră bogății nebăuite azi“, scria Corteanu. Constatăm că aceeași conceptie a călăuzit întreaga acțiune politică a lui Mironescu, Madgearu și Titulescu pentru o Uniune Europeană economică, pentru tratament preferențial și pentru crearea Creditului Internațional Agricol<fnref n="326" />.

Gazeta lui Gafencu aștepta de la Conferința Micii Antante din iunie 1930 „o atitudine unitară“ favorabilă față de Planul Briand „de federalizare“ a Europei. Răspunsurile favorabile ale Poloniei și Micii Îmțelegeri vor constitui un „îndemn“ proeuropean<fnref n="327" />. Gazetarul Alex Hurtig reliefa importanța conferinței, care a decis menținerea Planului Briand și organizarea Micii Înțelegeri economice în perspectiva Uniunii Europene. „Mica Înțelegere politică, transformată într-o unitate

<footnote n="324">³²⁴ Alex. Hurtig, „Pilda Americii“, în *Argus*, 20 iunie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="325">³²⁵ Idem, „Situația externă. Hotarele României“, în *Argus*, nr. 5150, 18 iunie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="326">³²⁶ A. Corteanu, „O socoteală“ în *Argus*, nr. 5157, 26 iunie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="327">³²⁷ Alex. Hurtig, „Conferința Micii Înțelegeri“ în *Argus*, nr. 5155, 23 iunie 1930, p. 1.</footnote>
economică se va dovedi astfel o precursoare în organizarea europeană,
dacă va izbuti să-şi atingă ţinta ce şi-a fixat”<fnref n="328" />.

La fel gândea şi prof. Nicolae Daşcovici, care semna un editorial
consacrat adoptării Statutului Micii Înţelegeri. El scria că Mica
Înţelegere putea constitui „adevăratul nucleu iniţial“ pentru „Statele
Unite ale Europei“<fnref n="329" />. Se cuvine menţionat că N. Daşcovici (născut în
1888 la Calafat, doctor în drept la Paris în 1915) era profesor de drept
internaţional public la Universitatea Iaşi din 1923, era autor de cărţi
valoroase în domeniu şi a fost delegat la Conferinţa de la Haga pentru
unificarea dreptului internaţional<fnref n="330" />.

Într-un alt editorial, profesorul Daşcovici aprecia Conferința Micii
Antante și Conferința româno-iugoslavo-ungară de la Bucureşti drept
demersuri necesare pe calea construirii în etape a Uniunii Europene. În
viziunea sa, „proiectul Federaţiei europene apare ca o formulă
mântuitoare atât din punct de vedere politic, cât mai ales economic“.
Aceasta deoarece piaţa comună panEuropeană putea să asigure debuşeuri
pentru supraproducţia agricolă central – sud-est-europeană şi pentru
supraproducţia industrială vest-europeană. Țările agrare din centrul și
sud-estul continentului doreau să înlăture protecţionismul vest-european
și concurența americană pe pieţele vest-europene. Era nevoie de un
acord economic între țările agrare și cele industriale de pe continent, de
aceea era nevoie de „Federația Europeană“, declara Daşcovici<fnref n="331" />.

În contradicţie cu atitudinea proeuropeană a Micii Antante,
Mussolini a cerut public revizuirea tratatelor înaintea aplicării Planului
Briand. „, Rezerva aceasta nu înseamnă altceva decât osândirea anticipată
a oricărei încercări de cooperare internaţională“. Mussolini „păcătuieşte
faţă de interesele propriei sale țări“, scriau jurnaliştii români<fnref n="332" />.

Opinia sa era împărtăşită și de **Constantin Garoflid**, preşedintele Uniunii Sindicatelor Agricultorilor, fost ministru al Agriculturii în guvernul Averescu (1921). El declara gazetei austriece „Neues Wiener Journal“ că singura scăpare a agriculturii“ în condiţiile crizei era o

<footnote n="328">³²⁸ Idem, „Situaţia externă. Preocupări economice“ în *Argus*, XXI, nr. 5165, 5 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="329">³²⁹ N. Daşcovici, “Statutul Micii Înţelegeri” în *Argus*, 6 iulie 190, p. 1.</footnote>

<footnote n="330">³³⁰ L. Predescu, *op. cit.*, p. 257.</footnote>

<footnote n="331">³³¹ N. Daşcovici, “Solidaritatea țărilor agricole”, in *Argus*, nr. 5178, 21 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="332">³³² “D. Mussolini împotriva tratatelor?”, in *Argus*, nr. 5166, 6 iulie 1930.</footnote>