uniune vamală paneuropeană, în perspectiva căreia trebuia inițiat un bloc agrar al țărilor central – sud-est-europene ca primă etapă<fnref n="333" />. Totuși, el nu era de acord cu decizia Conferinței de la Sinaia de a institui uniune vamală româno-iugoslavă. În acest sens, Comitetul Uniunii Centrale a Sindicatelor Agricole și Comitetul Uniunii Generale a Sindicatelor Viticole s-au întrunit în ședință comună la 6 august 1930 și au redactat un comunicat oficial, dat publicității. În acest comunicat, cele două sindicate „se ridică împotriva unei uniuni vamale cu o țară exclusiv agricolă“. În viziunea lor, uniunea vamală româno-iugoslavă ar însemna nivelarea tuturor prețurilor la cel mai scăzut nivel din fiecare țară și nu avea drept rezultat decât „egalizarea mizeriei comune“. Sindicalele agricole și viticole cereau doar „o alianță comercială“ între țările agricole cu scopul de a lupta împreună pentru a obține de la țările vest-europene importatoare tarife preferențiale. Moțiunea era semnată de președintele Garoflid. Aceste sindicate se temeau că o uniune vamală româno-iugoslavă ar duce la scăderea și mai mult a prețurilor cu care agricultorii români reuşeau să-și vândă recoltele. Sindicalele agricole și viticole simțeau că interesele agriculturii românești ar fi amenințate, de aceea se opuneau acestei direcții de politică economică externă a guvernului PNȚ. Dar sindicatele erau în consens cu guvernul în privința alianței dintre țările agricole și a încercării de a impune tarife preferențiale. Ca un ziar economic „Argus“ găzduia și această opinie sindicală opoziționistă<fnref n="334" />.

Ziarul lui Gafencu se pronunța cu insistență pentru acceptarea fără rezerve a Planului Briand și recunoștea necesitatea limitării suveranității naționale în cadrul Uniuni Europene. Acest exces de zel paneuropenist era atacat vehement de „Universul“, care accentua „rezervele care se impun“ în privința suveranității și egalității în drepturi între țările mici și cele mari. În răspunsul său oficial „România a admis în principiu ideea constituirii Europei într-o unitate economică și politică“, dar cerea menținerea suveranității, egalității, integrității teritoriale și a autorității Ligii Națiunilor. Editorialistul Corteanu înțelegea că răspunsul guvernului Maniu îndeplinea „toate condițiile cerute unei adeziuni“. Dar Corteanu era nemulțumit pentru faptul că guvernul român a exprimat

<footnote n="333">³³³ Argus, 19 iulie 1930, p. 3.</footnote>

<footnote n="334">³³⁴ „Colaborarea agricolă între Iugoslavia și România. Moțiunea Uniunei sindicatelor agricole“ în Argus, 8 august 1930, p. 3.</footnote>
aceste rezerve, în loc să accepte Planul Briand pur şi simplu. Toate statele au exprimat rezerve de un fel sau altul, iar România nu a făcut excepţie, spre iritarea lui Corteanu, care nu făcea acum diferenţierile necesare între ţările care au acceptat proiectul (ca România) şi cele care la-u respins (ca Italia). El acuza întreaga clasă politică din toate ţările europene pentru rezervele exprimate faţă de Planul Briand. În viziunea sa, toate ţările europene, indiferent de regimul politic, aveau în frunte „o clasă suprapusă“ care deţinea „puterea politică şi cea economică“, bucurându-se de „privilegii“ pe care nu voia să le piardă într-o Uniune Europeană care ar limita suveranitatea naţională. În toate ţările exista „o clasă suprapusă, convinsă de nevoia menţinerii exclusivităţii naţionale şi de drepturile ei de dominaţie politică şi economică“. Această „clasă dominantă“ se afla la putere din secolele XVIII-XIX, în urma Revoluţiei Franceze, care a înlăturat vechea clasă feudală şi „a dat Europei parlamentarismul, constituţionalismul şi naţionalismul“. Franţa lui Briand propunea acum un nou pas pe calea progresului: „regimul naţionalismului politic şi economic, comprimat între hotare înguste şi duşmane“ să fie înlocuit cu „regimul democraţiei Europei unite“. Era o nouă revoluţie, care ar aduce o nouă clasă dominantă europeană, care ar înlocui clasa dominantă existentă. Aceasta era sursa rezervelor faţă de Planul Briand, credea Corteanu. Considerăm că el exagera importanţa schimbărilor de structură socială pe care le-ar fi adus crearea unei organizaţii internaţionale<fnref n="335" />.

Corteanu considera necesară o schimbare de mentalitate pentru ca Europa să devină „o patrie comună“, iar vechiul naţionalism să fie înlocuit cu „naţionalismul european“. El credea că unitatea europeană se va realiza cu siguranţă în viitor, sub influenţa „americanismului“. Căci „principiile fundamentale ale civilizaţiei americane se impun, cu puterea unor legi naturale, omenirii întregi“. Americanismul a creat în Europa Liga Naţiunilor şi spiritul internaţional. Mergând în aceeaşi direcţie, Planul Briand de Uniune Europeană „duce direct la forma de organizare tipic americană“. Totuşi, jurnalistul era conştient că Uniunea Europeană nu avea şanse decât în viitor<fnref n="336" />.

<footnote n="335">³³⁵ A. Corteanu, „Propunerea Briand“, în *Argus*, XXI, nr. 1577, 20 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="336">³³⁶ Idem, „Americanismul“ în *Argus*, 24 iulie 1930, p. 1.</footnote>
Comparativ cu această viziune teoretică, Alex Hurtig făcea o analiză politică aplicată a răspunsului României la Memorandumul Briand. Răspunsul era expresia politicii de pace a României și făgăduia un „concurs nemărginit“ la construirea UE. Răspunsul României preciza că UE trebuia să se facă în cadrul Ligii Națiunilor și cu respectarea tratatelor. Menționând aceste idei, Hurtig susținea și teza guvernului Maniu conform căreia Uniunea Federală Europeană trebuia să demareze ca organizație economică, pentru a soluționa criza economică mondială, căci o colaborare politică ar fi mai dificilă<fnref n="337" />.

Gazetarul era optimist în privința colaborării economice regionale româno-ungaro-iugoslave menite să favorizeze și o apropiere politică între București și Budapesta. O înțelegere economică dunăreană și o înțelegere franco-germană ar putea servi ca puncte de plecare pentru organizarea Uniunii Federale Europene<fnref n="338" />.

Totuși, el constata cu realism și greutățile pe care le întâmpina proiectul „Europei federale“, reliefate și de atitudinea ostilă a Italiei. Răspunsul guvernului de la Roma cerea două lucruri absurde: intrarea URSS în UE și dezarmarea înainte de crearea unui sistem de securitate paneuropean. Unele țări „nu sunt dispuse să primească inovații și sacrificii cât de neînsemnate, decât când le ajunge cuțitul la os“, scria Hurtig, împărtășind opinia ministrului francez Loucheur<fnref n="339" />.

Editorialistul N. Dașcovici propunea ca metodă instituțională de construire a Uniunii Europene unificarea mai întâi a numeroaselor organizații internaționale existente: cele de poștă, telegraf, telefon, cele de ocrotirea sănătății, de automobilism, de cooperație intelectuală. aceasta nu ar fi o inovație prea mare și deci nu ar atinge suspiciunile statelor privind propria suveranitate. Astfel se putea asigura un prim succes în procesul de edificare a UE<fnref n="340" />.

<footnote n="337">³³⁷ Alex Hurtig, „Situația externă. România și Memorandumul Briand“, în *Argus*, XXI, nr. 5172, 14 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="338">³³⁸ Idem, „Conferința agricolă“, în *Argus*, 17 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="339">³³⁹ Idem, „Greutățile Europei federale“, în *Argus*, 25 iulie 1930.</footnote>

<footnote n="340">³⁴⁰ N. Dașcovici, „Administrația internațională“, în *Argus*, 25 iulie 1930, p. 1.</footnote>
### 3.5.5. Ideea de Uniune Europeană în ziarul clujean „Patria“

Unul dintre cele mai importante ziare regionale din România interbelică era cotidianul „Patria“ de la Cluj. Fondat în 1919 ca organ al Partidului Național Român din Transilvania, ziarul „Patria“ era editat și condus după 1926 de „Comitetul de presă al Partidului Național Țărănesc, secția Ardealului“. În 1930, redactorul responsabil era Virgil Dalea, iar Zaharia Boilă publica adesea articole politice în paginile ziarului. În 1930 „Patria“ se considera „singurul ziar mare al Ardealului românesc, care de 12 ani luptă fără încetare pentru interesele Ardealului“. Ziarul era difuzat zilnic pe întreg teritoriul Transilvaniei, în toate orașele și gările provinciei. Evident, „Patria“ susținea activ politica internă și externă a guvernelor Partidului Național Țărănesc inclusiv ideea de Uniune Europeană.

Astfel, încă din septembrie 1929, redactorul Aurel Buteanu a publicat în „Patria“ un articol în care sublinia „fără nici o rezervă marea importanță“ a lansării Planului Briand de Uniune Europeană. În ciuda reacțiilor eurosceptice întâmpinate, Buteanu spunea atunci că lansarea Planului Briand „nu e un început fără a doua zi, ci o însemnată dată în acțiunea pentru realizarea Europei Unite“. Buteanu își reitera această convingere într-un nou articol publicat la 1 iunie 1930. Convingerea sa era confirmată de cea de-a doua inițiativă a lui Briand, reprezentată de Memorandumul din 17 mai 1930. Buteanu respingea opinia conform căreia Memorandumul Franței „nu e decât o abilă manevră de a-și asigura prioritatea întru inițierea unei acțiuni care, da, într-un viitor îndepărtat va fi ...poate... de actualitate..., ori o și mai abilă manevră de a-și asigura hegemonia sa în Europa“. Dimpotrivă, gazetarul român susținea că inițiativa lui Briand era expresia unei profunde credințe pacifiste și umanitare, având scopul evitării unui al doilea război mondial. Cu autoritatea sa de redactor din Bruxelles al ziarului, Buteanu le transmitea cititorilor săi ardeleni convingerea că ministrul de externe francez va lupta energic „pentru Statele Unite ale Europei“ și „va învinge“ cu siguranță, deoarece „acesta este cursul vremii !!“. Când se va întemeia Uniunea Europeană ? „Mâine
sau poimâne, nu importă. Un lucru e sigur : cu cât mai devreme, cu atât mai bine pentru neamul omenesc", încheia redactorul „Patriei”<fnref n="341" />.

După aproape două săptămâni, la 13 iunie 1930, Aurel Buteanu le înfățișa românilor ardeleni o posibilă imagine a Uniunii Europene. El prezenta modul în care Uniunea Europeană propusă de Briand era descrisă de reputatul profesor universitar Joseph Barthelemy în conferința sa rostită la Geneva, la Comitetul de cooperație intelectuală de sub egida Ligii Națiunilor. Comitetul era prezidat de Emile Borel, de la Institutul Franței. Buteanu considera că raportul lui Barthelemy cu tema „Suveranitatea statelor și cooperația europeană", era „o serioasă contribuție la rezolvarea problemei teoretice a propunii d-lui Briand, care tinde a crea o instituție cu totul nouă în dreptul internațional". Trebuia rezolvată teoretic și practic problema juridică a raportului dintre suveranitatea națională și Uniunea Europeană, problemă pe care și-o puneau toate statele în formularea politicii lor față de Planul Briand. „Spiritul național dominează încă resorturile de acțiune ale statelor – de unde provine că principiul suveranității e de importanță primordială", recunoștea gazetarul ardelean. Dar el înțelegea că, în cadrul Uniunii Europene, suveranitatea națională trebuia limitată, fără a fi anulată. El era de acord cu teza profesorului Barthelemy conform căreia „concepția absolutistă a suveranității și-a trăit traiul, suveranitatea poate fi limitată, dar nu trebuie limitată în măsura ca ea să dispară". Uniunea Europeană urma să fie o confederație cu personalitate juridică proprie în dreptul internațional. Ea va fi un organism de drept internațional, nu de drept constituțional, o confederație de state, nu un stat federal. Țările membre ale Statelor Unite ale Europei vor avea o suveranitate mai largă decât statele componente ale SUA. „Organizația europeană va fi o uniune de state suverane, nu o unitate care să absoarbă suveranitățile componente", a precizat juristul francez. Prezentând favorabil această concepție, Buteanu sublinia totodată amploarea dezbaterii Planului Briand în presa mondială, în care partidele politice din toate țările își exprimau pozițiile. Redactorul „Patriei" aprecia că „profitul umanității va fi mai mare" în urma realizării Planului Briand de Uniune Europeană. „Fiecare pas făcut

<footnote n="341">³⁴¹ Aurel Buteanu, „Săptămâna externă. Pentru Statele-Unite ale Europei", în *Patria* (Cluj), an XII, nr. 117, 1 iunie 1930, p. 5.</footnote>
spre realizarea lui e fără îndoială un cimitir de eroi necunoscuți mai puțin pentru istoria omenirii“, scria gazetarul ardelean<fnref n="342" />.

El a relevat de asemenea că, prin discursul de la Dijon rostit de premierul Tardieu, Franța și-a reafirmat politica democratică și pacifistă. Aceasta deoarece unele cercuri internaționale și-au manifestat neîncrederea față de politica de pace a Franței, „neîncredere atât de potențată, încât chiar despre Proiectul Briand se acreditează legenda că servește dorința de „heghemonie“ franceză“. Dimpotrivă, Aurel Buteanu își reafirma încrederea în Proiectul Briand de Uniune Europeană, expresie a politicii pacifiste franceze, a cărei consecvență a fost dovedită și de prezența lui Briand ca ministru de Externe în șase guverne succesive<fnref n="343" />.

Ziariștii clujeni aduceau și alte argumente în favoarea ideii de Uniune Europeană. Președintele Hoover a semnat noua lege a taxelor vamale ale SUA având caracter protecționist, fapt care a declanșat un război vamal între America și Europa. Ca urmare, guvernele europene trebuiau să adopte Planul Briand de Uniune Federală Europeană. Cu alte ocazii, atât Titulescu, cât și Mica Antantă s-au exprimat clar în favoarea Planului Briand<fnref n="344" />.

În preajma conferinței româno-iugoslave de la Sinaia, ziarul „Patria“ se pronunța pentru „Confederația agricolă dunăreană“, care să se extindă pentru a cuprinde România, Jugoslavia, Ungaria, Bulgaria, Cehoslovacia, Polonia și Țările Baltice. Acest Bloc al statelor agrare, pe cale de înfăptuire, nu va slăbi Mica Înțelegere, ci va contribui la soluționarea crizei economice mondiale și la armonia între popoare. Mai mult, Blocul Statelor Agrare „este primul pas spre înfăptuirea practică a acelei confederațiuni preconizate de Proiectul Briand. Este o confederație în mic“<fnref n="345" />.

<footnote n="342">³⁴² Aurel Buteanu, „Săptămâna externă. Pentru Europa Unită“, în *Patria* (Cluj), 13 iunie 1930, p. 2.</footnote>

<footnote n="343">³⁴³ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="344">³⁴⁴ *Patria* din 20 iunie, p. 1, 7 iulie, p. 5.</footnote>

<footnote n="345">³⁴⁵ „Confederația agricolă dunăreană“ (art. nesemnat) în *Patria*, 21 iulie 1930, p. 7.</footnote>
### 3.5.6. Nicolae Iorga și „Neamul Românesc“

Marele istoric și om de cultură Nicolae Iorga, liderul Partidului Naționalist-Democrat era o personalitate cu un prestigiu deosebit în societatea românească interbelică. El a fost prim-ministru în aprilie 1931 - iulie 1932, când România era membru activ al Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană. Din 1929, Iorga era preşedintele de onoare al organizației din România a Uniunii Paneuropene. Ziarul lui Iorga, „Neamul Românesc“, aproba Planul Briand de Uniune Europeană și politica României de organizare a Blocului Statelor Agrare și a ținut la curent opinia publică cu evoluția acestor demersuri internaționale. Ziarul i-a informat pe cititorii săi despre conferințele agrare și răspunsurile guvernelor europene la Memorandumul Briand.

Într-un editorial semnat de I. Constantin Delabaia, „Neamul Românesc“ susținea categoric planul francez de Uniune Europeană. Se sublinia importanța realizării Planului Briand pentru pacea Europei. Uniunea Europeană era menită să răspundă concurenței economice copleșitoare a SUA, să descurajeze amenințarea sovietică și să atenueze revizionismul maghiar, german și italian<fnref n="346" />.

Iorga însuși recunoștea că propunerea lui Briand era foarte bine intenționată, dar în același timp „abstractă și neistorică“. El constata cu realism că răspunsul englez la Memorandumul Briand era negativ, deoarece Anglia avea interese mondiale care nu îi permiteau o angajare în Uniunea Europeană. Anglia nu putea accepta „o legătură care ar pironi interesele ei în Europa“, aprecia istoricul român<fnref n="347" />.

Ziarul susținea organizarea Blocului Statelor Agrare, cu scopul ca țările central – sud-est europene, solidare să impună încheierea de contracte comerciale echitabile cu statele Europei Occidentale. Astfel, trebuia stopat dumpingul sovietic, care accentua criza economică mondială și lovea în interesele României și ale micilor țări vecine. Blocul Statelor Agrare trebuia să își vândă supraproducția cerealieră în Vestul Europei, asigurând solidaritatea pan Europeană în fața pericolului sovietic. Numai după ce se reuşeau aceste realizări practice se putea

<footnote n="346">³⁴⁶ I. Constantin Delabaia, „Pacea Europei“, în *Neamul Românesc*, 12 octombrie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="347">³⁴⁷ Nicolae Iorga, „Răspunsul engles“, în *Neamul Românesc*, 19 august 1930, p. 1.</footnote>
trece cu succes la organizarea unei confederații regionale și
paneuropene<fnref n="348" />.

Conferința de la Sinaia a dorit să inițieze acest demers și a
proclamat necesitatea instituirii uniunii vamale româno-iugoslave. Dar
Iorga constata cu realism că această uniune vamală nu s-a realizat. El era
partizanul creării unei reale uniuni vamale „pentru acea refacere a
unității economice a sud-estului european, prin care a trăit și Imperiul
bizantin și Imperiul otoman”<fnref n="349" />.

Realizându-se mai întâi o colaborare economică între statele agrare din răsărit și țările industriale din apus, se putea „purcede imediat la un început de federațiune europeană“, scria gazetarul N.N. Lenguceanu. El preconiza o serie de măsuri în acest sens, între care și organizarea creditului agricol european<fnref n="350" />.

Considerăm că ziarul lui N. Iorga susținea strategia guvernului român de construire a Uniunii Europene. Dar numărul mic de articole de opinie privind Uniunea Europeană dovedește interesul scăzut pe care ziarul îl acordă acestei teme.

### 3.5.7. Ideea de Uniune Europeană în publicațiile „Observatorul“, „L’Independance roumaine“, „Lupta“

Revista „Observatorul politic și social“ apărea de două ori pe lună la București în anii 1929-1932, având orientare democratică liberală. Directorul său, Henri Streitman a fost prim-redactor la „Viitorul“ (ziarul PNL) și consilier tehnic la Direcția Presei din Ministerul de Externe. El își făcuse studiile la universitățile din Zurich, Berlin, Stuttgart și Roma și a colaborat la „Revista Olteană“, „Românul“, „Facla“. În 1908 el a editat revista „Cuvinte libere“ și ziarul „Prezentul“<fnref n="351" />.

Revista „Observatorul politic și social“ susținea categoric ideea de Uniune Europeană. Încă din 1 august 1929 (în preajma lansării oficială a Planului Briand), revista făcea o pledoarie pentru „Statele Unite ale

<footnote n="348">³⁴⁸ „Frontul Agricol“, în *Neamul Românesc*, 22 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="349">³⁴⁹ N. Iorga, „Uniune Vamală?“ în *Neamul Românesc*, 10 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="350">³⁵⁰ N.N. Lenguceanu, „Începutul Europei federale“, în *Neamul Românesc*, 12 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="351">³⁵¹ L. Predescu, *op. cit.*, p. 818.</footnote>
Europei", într-un articol semnat „Observer”.<fnref n="352" /> Autorul constata că Briand a lansat în plan diplomatic ideea de Statele Unite ale Europei din cauza loviturii pe care SUA au dat-o intereselor Franţei. SUA au refuzat să amâne încasarea sumei datorate de Franţa. Planul Briand era cauzat de o conjunctură de moment, deci viabilitatea lui putea fi pusă la îndoială. Dar gazetarul de la „Observatorul“ era convins că, indiferent de motivarea ei de moment, ideea de Statele Unite ale Europei nu mai era o utopie, ci era o necesitate concretă și imediată și devenea posibil de înfăptuit. Franţa a sprijinit fondarea Statelor Unite ale Americii, iar acum iniţia Statele Unite ale Europei. Revista „Observatorul“ pleda pentru înființarea urgentă a Statelor Unite ale Europei şi pentru naşterea unui „adevărat patriotism european“, dar care să nu fie ostil altor continente, ci să fie pus în slujba păcii şi a umanităţii. Europa unită trebuia să devină o „mare persoană economică, politică şi culturală, ca principală coloană a marei civilizaţii umane“.

Statele Unite ale Europei trebuiau să fie o federaţie în care să se păstreze intacte graniţele şi identitatea culturală a fiecărei naţiuni. Înfiinţarea „uniunii economice paneuropene“ trebuia să prefaţeze crearea federaţiei politice a statelor europene. Revista „Observatorul“ îi chema pe români să sprijine Planul Briand, înfiinţând organizaţia „Amicii Statelor Unite ale Europei“. Această organizaţie trebuia iniţiată de români, pentru a se extinde în toate ţările Europei, contribuind la înfăptuirea ideii de Uniune Europeană<fnref n="353" />. Constatăm însă că iniţiativa nu a reuşit. Revista „Observatorul“ aducea la cunoştinţa românilor opiniile lui R. Coudenhove-Kalergi despre iudaismul modern şi despre rolul acestuia în construirea Pan-Europei. „Observatorul politic şi social“ a publicat şi pledoariile lui Mihail Manoilescu şi I.G. Duca pentru „Statele Unite ale Europei“.

Ziarul „L’indépendance roumaine“ aproba faptul că răspunsul României la Memorandumul Briand punea patru condiţii care trebuiau să stea la „baza Uniunii Europene: 1) respectul tratatelor şi a integrităţii teritoriale a statelor, 2) independenţa tuturor statelor, 3) respectul

<footnote n="352">³⁵² „Statele Unite ale Europei“ în *Observatorul politic şi social*, an I, nr. 3-5, 1 august 1929.</footnote>

<footnote n="353">³⁵³ *Ibidem*.</footnote>
suveranității fiecărui stat, 4) egalitatea perfectă a tuturor membrilor Uniunii<fnref n="354" />.

Aceste principii erau susținute de întreaga presă românească drept fundament al Uniunii Europene. Ziarul „Lupta“ considera că, în răspunsul său, guvernul român a precizat categoric că Planul Briand nu permitea revizuirea tratatelor. Guvernul și opinia publică românească combăteau tendința de instrumentalizare a proiectului Uniunii Europene în scopuri revizioniste<fnref n="355" />. Însă ziarul „Lupta“ își informa cititorii că Anglia era împotriva Uniunii Europene tocmai pentru că refuza să se angajeze într-o organizație care ar consolida status-quo-ul teritorial, refuza să-și asume obligații față de suveranitățile naționale aflate în conflict pe continent<fnref n="356" />.

### 3.5.8. Ideea de Uniune Europeană în revista „Convorbiri literare“

Cea mai importantă și mai prestigioasă revistă culturală românească a fost „Convorbiri literare“, în epoca sa de glorie, când era organul faimoasei societăți „Junimea“(1867-1895). Prin intermediul revistei, Titu Maiorescu a imprimat literaturii române o direcție nouă. În paginile revistei s-au afirmat Mihail Eminescu, Ion Creangă, Ion Luca Caragiale, Ioan Slavici, Vasile Alecsandri, Constantin Gane etc.

Apoi importanța sa a scăzut, dar în prima jumătate a secolului XX, „Convorbiri literare“ continua să fie o revistă culturală prestigioasă și cu o veche tradiție. Continuând să afișeze cu mândrie fondarea sa de către Junimea la 1 martie 1867, revista era editată la București, ajungând în al 58-lea an de apariție în 1926. În toată perioada interbelică, directorul revistei era Alexandru Tzigara-Samurcaș, cunoscutul profesor universitar de istoria artelor la Școala de Belle-Arte din București (1900-1937) și la Universitatea din Cernăuți (1926-1940)<fnref n="357" />. Redactorul-șef al „Convorbirilor literare“ în 1926 era scriitorul Constantin Gane (autorul operei *Trecute vieți de doamne și domnițe*).

<footnote n="354">³⁵⁴ „România și Uniunea Europeană“ în *L'Independence roumaine*, 15 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="355">³⁵⁵ „Pactul Briand și revizuirea tratatelor. O precizare categorică a guvernului român“, în *Lupta*, 16 iulie 1930.</footnote>

<footnote n="356">³⁵⁶ „Anglia împotriva federalizării statelor europene“, în *Lupta*, 21 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="357">³⁵⁷ L. Predescu, *op. cit.*, p. 869.</footnote>
Revista „Convorbiri literare“ a pledat pentru ideea de Europă unită încă din 1926, înainte de lansarea Planului Briand. Senatorul de Târgu-Mureş Octavian Tăslăuanu îşi prezenta propriul proiect de integrare confederativă central – sud-est-europeană şi pan europeană, în articolul său „În largul vieţii mondiale“, publicat în noiembrie 1926 în paginile revistei. Ideile sale le-am analizat în altă parte.

O energică pledoarie în favoarea proiectului lui R. Coudenhove-Kalergi vizând „Statele Unite ale Europei“ apărea în numărul din iulie 1926, sub semnătura lui N.D.Germani. Autorul aducea elogii iniţiativei paneuropeniste a contelui R. Coudenhove-Kalergi şi critica dur clasa politică naţionalistă a vremii, care nu accepta ideea de Europă unită. Citind lucrările ideologului paneuropenist, N.D. Germani definea Statele Unite ale Europei (Paneuropa) drept „unirea Europei“ formând o „mare uniune vamală (Zollverein)“ pe baza egalităţii statelor membre, care ar alcătui un sistem de garantare reciprocă a securităţii. Scopul proiectului era asigurarea păcii, a dezarmării generale, a prosperităţii Europei şi a fiecărui locuitor. Publicistul român acredita ideea că Paneuropa era un ideal „mai mult decât simpatic, un ideal măreţ, admirabil, a cărui realizare ar părea realizarea unui vis frumos“. În vreme ce Oswald Spengler prevestea declinul Occidentului, iar oamenii erau deja conştienţi de pericolul unui al doilea război mondial, contele R. Coudenhove-Kalergi propunea singura soluţie salvatoare. Cu realism, autorul articolului înţelegea că Statele Unite ale Europei rămâneau un ideal îndepărtat, deoarece veneau în contradicţie cu mentalităţile naţionaliste ale vremii şi cu interesele egoiste divergente ale diferitelor grupări economice şi politice.

Clasa politică din fiecare stat exprima interese egoiste şi oligarhice „capitaliste, naţionaliste şi militariste“, care duceau spre război, nu spre Statele Unite ale Europei, aprecia N.D. Germani. Dar în războaie sufereau mai mult oamenii de rând, care ar fi cei mai interesaţi de asigurarea păcii. De aceea, publicistul român propunea o „mişcare de jos în sus“ pentru edificarea Europei unite. În viziunea sa, pentru fondarea Statelor Unite ale Europei (Paneuropa), era nevoie de instaurarea democraţiei politice şi economice pretutindeni, de renunţarea la ideile naţionaliste agresive învechite, de formarea unui patriotism european pe
lângă cel național și de adoptarea unei concepții europene supranaționale
la nivelul conștiinței publice a popoarelor continentului<fnref n="358" />.

Redactorul-șef al revistei „Convorbiri literare“, scriitorul Constan-
tin Gane publica o genealogie care demonstra că strâmoșii contelui R.
Coudenhove-Kalergi au trăit o vreme în Moldova. Adevărate sau nu,
aceste informații induceau în epocă ideea apropierii istorice dintre
poporul român și apostolul mișcării paneuropene<fnref n="359" />.

3.5.9. Ideea de Uniune Europeană în revista „Viața Românească“.
Opțiunile lui M. Ralea și C. Vișoianu

„Viața Românească“ era una dintre cele mai prestigioase și influente reviste literare din peisajul publicisticii românești. Apărută la Iași în 1906 sub conducerea lui Constantin Stere și Garabet Ibrăileanu, Viața Românească a fost tribuna mișcării poporaniste, care milita pentru ridicarea social-economică, culturală și politică a țărănimii. La această revistă s-au afirmat valoroși oameni de litere precum G. Ibrăileanu, Calistrat Hogaș, George Topîrceanu, Ionel Teodoreanu, D.D. Pătrășcanu. În perioada interbelică, „Viața Românească“ s-a mutat la București și a susținut ideologia țărănistă, evoluând apoi spre stânga. În 1930 directorii revistei erau Mihail Ralea și Constantin Vișoianu.<fnref n="360" /> M. Ralea, doctor în drept și în litere la Paris (1928), profesor de psihologie și estetică la Universitatea Iași, savant reputat, era membru marcant al PNȚ, deputat de Fâlciu (1928 și 1932), vicepreședinte al Camerei Deputaților în timpul guvernărilor național-țărăniste. El a fost și directorul ziarului „Dreptatea“ (organul PNȚ).<fnref n="361" /> Constantin Vișoianu, doctor în drept la Paris, era diplomat, a fost ministru plenipotențiar la Haga și Varșovia, delegat de Liga Națiunilor și la Conferințele pentru dezarmare. <fnref n="362" /> În 1930, „Viața Românească“ se pronunța împotriva ortodoxismului lui N. Crainic, împotriva lui N. Iorga (ca om politic și

<footnote n="358">³⁵⁸ N.D.Germani, „Paneuropa (Statele Unite ale Europei)“, în *Convorbiri literare*, an 58, iunie 1926, p. 472-474.</footnote>

<footnote n="359">³⁵⁹ Constantin Gane, „Originea contelui R. Coudenhove-Kalergi“, în *Convorbiri literare*, 1926, p. 474-476.</footnote>

<footnote n="360">³⁶⁰ Lucian Predescu, *Enciclopedia României. Cugetarea*, București, 1999, p. 897.</footnote>

<footnote n="361">³⁶¹ *Ibidem*, p. 713.</footnote>

<footnote n="362">³⁶² *Ibidem*, p. 901.</footnote>
filolog), dar și a lui E. Lovinescu. Susținând discret guvernele național-țărăniste, „Viața Românească“ se exprima categoric în favoarea ideii de Uniune Europeană.

Însuși Mihail Ralea, (în februarie 1931), făcea o pledoarie pentru „Statele Unite ale Europei“. Ralea aprecia că se împlinea „profeția lui Dostoievski care spunea că în curând Rusia va avea de luptat cu întreaga Europă pe care voește s-o reformeze sau să o anihileze“. Astfel, Rusia lui Stalin încerca să extindă revoluția comunistă asupra Europei, folosind inclusiv mijloace economice. Produsele rusești invadau Europa, agravând criza de supraproducție. În fața acestei amenințări, singura soluție eficientă erau „Statele Unite ale Europei“, care trebuiau organizate cât mai repede, considera M. Ralea. El dorea înfăptuirea neîntârziată a Proiectului Briand de Uniune Europeană, în scopul stopării crizei economice și a amenințării sovietice, pentru salvgardarea valorilor europene „burgheze“ democratice. Ralea era convins că „Statele Unite ale Europei“, reprezentau „primul pas către raționalizarea haosului“, fiind „o idee fecundă care ar tonifica credințele, o bază și o platformă de luptă pentru o generație“.<fnref n="363" />

În iunie 1931, alt gazetar considera că moratoriul Hoover reprezenta un simbol al necesității depășirii crizei economice mondiale printr-o solidaritate internațională care să depășească egoismele statelor. Soluția era Uniunea Federală Europeană. Trebuiau „sacrificate fără milă“ piedicile reprezentate de anumite „șovinisme locale, interese particulare și susceptibilități de orgoliu național“. Se constata că „economia modernă este categoric mondială“ și „sistemul politic al naționalităților încuiate și învrăjbite face imposibilă funcționarea regimului economic“. Revista „Viața Românească“ a promovat „constant, aceeași atitudine doctrinară“, de susținere categorică a principiului Uniunii Europene. Revista a pledat pentru „o federalizare oarecare a diverselor state naționale europene“, în sensul agregării lor într-o Uniune Federală Europeană, ca organizație „politico-economică nouă“. Declarând că „orice am face, nu putem împiedica asta“, autorul sugera că integrarea pan europeană era un fenomen obiectiv, inevitabil în contextul globalizării economice. Forma concretă a Uniunii Europene și momentul înfăptuirii sale reprezentau aspecte secundare, pe care autorul

<footnote n="363">³⁶³ Mihail Ralea, „Rusia și Europa“, în *Viața Românească*, nr. 2, februarie 1931, p. 198-199.</footnote>
nu le preciza. El era sigur că Uniunea Europeană se va înfăptui „într-o formă sau alta“, chiar dacă „ar putea tărăgăni încă ani de zile“<fnref n="364" />.

Nu întâmplător, publiciştii de la „Viața Românească“ remarcau lucrările lui Dimitrie Gusti și Kurt Trampler asupra Uniunii Europene. Revista aducea elogii pledoariei lui Gusti în favoarea „Federației statelor europene“, publicată în „Arhiva pentru Știința și Reforma Socială“. Se evidenția atât rigoarea lucrării, cât și bibliografia și documentele publicate, care puteau servi la aprofundarea problemei.<fnref n="365" />

Revista „Viața Românească“ publica un rezumat obiectiv și detașat al articolului germanului Kurt Trampler, „Înnoirea spiritului european“, apărut în revista „Nation und Staat“ (în iunie 1931). Recenzentul român punea în evidență faptul că „ideea Paneuropei, a Statelor Unite Europene“ constituia un „remediu“ în fața amenințării politice a Rusiei Sovietice și economice a Americii. Realizarea ideii Paneuropei necesita consolidarea păcii. Însă unele state doreau menținerea păcii prin respectarea tratatelor, în timp ce alte state doreau menținerea păcii prin revizuirea pașnică a tratatelor. Alt conflict era cel dintre concepția franceză a „suveranității atotputernice“ a statului și concepția revizionistă privind „drepturile popoarelor minoritare la dezvoltare națională liberă“, pretinzând „recunoașterea popoarelor ca purtătoare ale unei dinamice proprii independente“, separate de stat. Germanul Trampler susținea concepția revizionistă despre minorități, afirmând că „Europa nu trebuie să se clădească numai pe state, ci și pe unitățile vitale naturale, popoarele“. Era nevoie de o înnoire spirituală a Europei.<fnref n="366" />

Considerăm că, citind acest articol, românii receptau o nouă pledoarie pentru ideea de Statele Unite ale Europei, dar dintr-o perspectivă germană revizionistă. Românii puteau astfel afla și tezele promovate de minoritățile naționale în dezbaterea Planului Briand. Aceste teze au fost adoptate la Congresul al șaselea al minorităților, fiind susținute inclusiv de minoritățile din România, alături de cele din alte țări europene.

<footnote n="364">³⁶⁴ „Cazul Hoover“, (articol nesemnat) în *Viața Românească* nr. 7-8, iulie-august 1931, p. 186-187.</footnote>

<footnote n="365">³⁶⁵ „Arhiva pentru Știința și Reforma Socială“ (recenzie nesemnată), în *Viața Românească* nr. 2, februarie 1931, p. 216-217.</footnote>

<footnote n="366">³⁶⁶ Kurt Trampler, „Înnoirea spiritului european“, în *Viața Românească*, nr. 6, iunie 1931, p. 217-218.</footnote>
Constantin Vișoianu, publicist și diplomat, fruntaș PNȚ și viitor
ministru de externe, a făcut o pledoarie pentru Uniunea Europeană în
paginile revistei „Viața Românească“, în decembrie 1930. El afirma că
Planul Briand se întemeia pe ideea justiției internaționale și pe „o
imediată și vitală necesitate economică“<fnref n="367" />.

3.5.10. Ideea de Europă unită în „Revue de Transylvanie“

Ideea de Uniune Europeană era promovată și în „Revue de
Transylvanie“, important organ de presă al „Astrei“. „Asociațiunea
Transilvană pentru literatura și cultura poporului român“ („Astra“) era
cea mai veche și cea mai de seamă organizație culturală a românilor
ardeleni, având un rol deosebit în pregătirea Marii Uniri din 1918. În
cadrul României întregite, „Astra“ s-a extins și în Basarabia (din 1926)
și în Dobrogea (în 1927). „Astra“ se bucura de un mare prestigiu, reunea
majoritatea elitelor românești ardelene și desfășura o activitate bogată<fnref n="368" />.

Din 1934, „Astra“ edita „Revue de Transylvanie“, al cărei director va fi, mai bine de un deceniu, istoricul Silviu Dragomir, prof. univ. dr. la Universitatea din Cluj. Având ca scop combaterea revizionismului maghiar, revista era difuzată mai ales în străinătate. În 1944 revista apărea la Sibiu, sub conducerea lui Silviu Dragomir (director) și George Sofronie (redactor-șef)<fnref n="369" />.

În numărul din ianuarie-iunie 1944 al revistei apărea articolul cu
titlul sugestiv „La Roumanie et le probleme de l’Unité européenne“,
semnat de Mihail Ciocâlteu (doctor în drept la Paris). La mult timp după
eșecul Planului Briand, în contextul dificil al războiului, al pierderilor
teritoriale suferite de România, când viitorul țării și al Europei era
nesigur, acest articol readucea în actualitate ideea de Uniune Europeană
ca soluție pentru organizarea păcii postbelice. Ciocâlteu invoca mai întâi
concepția paneuropenistă a lui Edouard Herriot (fostul prim-ministru
francez) și concepția lui Francis Delaisi (economistul francez) privind
existența celor două Europe complementare: Europa Orientală agricolă
și cea occidentală industrială. Ciocâlteu credea în 1944 că „la sfârșitul

<footnote n="367">³⁶⁷ C. Vișoianu, „Organizarea federativă a Europei“, în *Viața românească*, nr. 12, 1930, p. 151-160.</footnote>

<footnote n="368">³⁶⁸ L. Predescu, *op. cit.*, p. 57</footnote>

<footnote n="369">³⁶⁹ *Ibidem*, p. 729</footnote>
acestui război cu siguranță se va încerca să se creeze o unitate europeană, o comunitate a Europei întregi, în care problema frontierelor își va pierde din importanța actuală". România trebuia să fie membru fondator al viitoarei Europe unite. Europa unită trebuia să se întemeieze pe trei principii: principiul naționalităților, principiul suveranității naționale și principiul dreptului la liberă dezvoltare pentru fiecare popor. La temelia Europei unite trebuiau să fie statele naționale suverane, care trebuiau să revină la granițele lor etnice<fnref n="370" />.

Frontierele politice trebuiau să corespundă frontierelor etnice, iar unde nu era posibil, se recomanda „schimbul de populație“, idee foarte în vogă în acei ani. Principiul suveranității naționale însemna și egalitatea între state, înlăturarea discriminărilor între marile puteri și țările mici, sfârșitul expansionismului. Statele suverane egale ar organiza o Europă unită în care fiecare dintre ele „trebuie să renunțe la o parte din suveranitatea sa“. În Europa unită trebuia să se asigure fiecărui popor dreptul la libera dezvoltare economică. Nici un popor nu trebuia strangulat economic, scria Ciocâlteu.

El preconiza o Europă unită atât economic, cât și politic. Noua organizație trebuia să fie mai puternică decât Societatea Națiunilor, fără a putea să ajungă la coeziunea SUA. Europa unită trebuia condusă de „un organ suprastatal“ cu caracter politic, care să dispună de o „armată unică“ europeană, cu ajutorul căreia să aplice sancțiuni pentru nerespectarea păcii. O altă instituție, „un organism economic, de asemenea suprastatal“, trebuia să conducă economia europeană, pe baza unor planificări elaborate.

În noua Europă unită, România trebuia să-și asume rolul de „avangardă, către Est, a civilizației europene“ și „element de ordine în Europa de Sud-Est“. Pentru aceasta, România trebuia să-și refacă unitatea național-statală, recuperându-și teritoriile pierdute în 1940. Intelectualul ardelean pleda pentru reîntregirea României și integrarea ei activă într-o viitoare Europă unită suprastatală<fnref n="371" />.

Menționăm că cealaltă revistă a „Astrei“, „Transilvania“, nu publica nici un fel de articol de opinie, pe nici o temă.

<footnote n="370">³⁷⁰ Mihail Ciocâlteu, „La Roumanie et la probleme de l’unité européenne“, în *Revue de Transylvanie*, tome X, nr. 1-2, ianuarie-iunie 1944, p. 156-166.</footnote>

<footnote n="371">³⁷¹ *Ibidem*.</footnote>
### 3.6. IDEEA DE UNIUNE EUROPEANĂ ÎN MANUALELE ȘCOLARE INTERBELICE

Planul Briand de Uniune Europeană a pătruns și în câteva manuale școlare. Toate manualele de istorie din România interbelică promovau ideea europeană în diferitele sale ipostaze: Europa ca spațiu geografic și istoric, Europa ca civilizație, Europa creștină, Europa ca sistem politic, iar unele manuale ajungeau și la ideea de Europă unită prin consimțământul reciproc. Ideea europeană este conturată printr-o avalanșă de imagini-tip, stereotipii, clișee lingvistice, care se repetă de la un autor de manuale la altul. Aceleași concepții și clișee se regăsesc la toți autorii, dovedind că ei și mediul lor de profesori de istorie împărtășeau aceeași idee europeană. Evident, ideea europeană este întotdeauna subordonată ideii naționale românești, care este pentru toți valoarea supremă. Manualele și profesorii de istorie transmiteau copiilor ideea existenței unei identități europene de cultură, civilizație istorie și spiritualitate creștină, care a alcătuit sisteme politice, care a avut un destin propriu, iar românii au avut mereu o contribuție importantă la istoria și civilizația europeană. Manualele subliniau rolul românilor ca parte a Europei.

Manualele erau elaborate după o programă școlară unică, ce exprima politica statului și erau aprobate de Ministerul Instrucțiunii Publice. Programa era foarte sumară, iar autorii aveau deplină libertate în conceperea manualelor. Autorii erau istorici renumiți precum N. Iorga, Ioan Lupaș, Petre P. Panaitescu, Andrei Oțetea sau profesori de liceu cu mare experiență didactică, precum D.D. Pătrășcanu, D. Clinciu, Marin Dimitrescu, Emil Diaconescu, Lucia Pamfil Georgian etc. Circulau în total în toată perioada interbelică peste 100 de manuale alternative de istorie universală și a României, unele reeditate de multe ori. Erau manuale de bună calitate științifică și didactică. Diferențele de la un autor la altul erau minime. Iorga accentua ideea națională și cea a încadrării istoriei românilor în istoria universală. Lupaș sublinia ideea națională și ideea creștină, acordând o atenție mai mare istoriei românilor față de istoria altor popoare. D.D. Pătrășcanu punea în relief importanța sistemului democratic în istoria modernă a Europei, fără a neglija formarea statelor naționale. În general însă, similitudinea discursurilor este evidentă, iar valorile promovate sunt: independența și
unitatea națională, libertatea, progresul, democrația, pacea, Liga Națiunilor și ideea europeană.

Manualele lui Ioan Lupaș, D.D. Pătrășcanu, Toma G. Bulat, Emil Diaconescu, fiind publicate în anii 1930-1935, se încheiau cu veritabile pledoarii pentru Planul Briand de Uniune Europeană. Aceste manuale sugerau că Uniunea Europeană putea să fie concluzia logică a devenirii istorice a Europei moderne, în special după triumfal principiului naționalităților în 1918. Ioan Lupaș sublinia însă și dimensiunea pacifistă creștină a ideii de Europă unită. Se știe că academicianul Ioan Lupaș a fost protopop ortodox de Săliște (1909-1920), profesor de istoria modernă a românilor la Universitatea din Cluj (începând din 1919), autorul a numeroase lucrări de istorie importante. El a fost un fruntaș al mișcării naționale din Transilvania, iar după 1918 a fost partizanul lui Goga, făcând parte din Partidul Poporului (deputat), P. Național-Agrar și Partidul Național-Creștin<fnref n="372" />.

Manualul său se intitula sugestiv Icoane din istoria universală. După tratarea momentului Marii Uniri din 1918, Lupaș insista asupra necesității asigurării păcii, dorind reușita Societății Națiunilor, a Pactului Briand-Kellogg și a Planului Briand. El credea că „prin stăruințele lui Briand și Coudenhove-Kalergi pentru înființarea Statelor Unite ale Europei (Paneuropa) se pregătește calea spre o apropiere pașnică și o colaborare sistematică între statele europene”<fnref n="373" />. El făcea o pledoarie vibrantă pentru succesul Planului Briand, aducând argumente biblice. Uniunea Europeană era considerată un instrument în slujba idealului creștin al păcii și armoniei între popoare.

Manualul de istorie editat în 1930 de profesorul Toma Gh. Bulat se încheie cu un scurt subcapitol care sugerează perspectiva construirii Uniunii Europene, pe un ton optimist, dar sobru. El constată că „civilizațiunea europeană a fost zdruncinată” de război. „Pentru a înlătura aceste ruine, se impune a face o înțelegere internațională. În această direcție lucrează Societatea Națiunilor. Prin activitatea Micei Înțelegeri și prin bunăvoirea între puterile mari europene, acest continent se îndreaptă spre o înțelegere politică și economică, spre o federalizare a

<footnote n="372">³⁷² L. Predescu, op. cit., p. 500</footnote>

<footnote n="373">³⁷³ Ioan Lupaș, Icoane din istoria universală. Manual pentru clasa a II-a secundară de băieți și fete, Buc. 1930, p. 135</footnote>
țărilor din Europa. Un mare luptător în această direcție este cunoscutul ministru de externe al Franței, Briand"<fnref n="374" />.

Bulat marchează importanța acestei informații, organizând-o într-un subcapitol cu subtitlul „Tendințe federative ale statelor europene“. Remarcăm faptul că Bulat menționa rolul Micii Înțelegeri în demersurile pentru construirea Uniunii Europene și reținea caracterul politic și economic al Planului Briand. Discursul lui Bulat este laic și sobru, spre deosebire de pledoaria vibrantă cu valențe teologice, a lui Ioan Lupaș.

Proiectul Briand nu a fost uitat după eșecul său. Importanța istorică a Planului Briand, dar și vocația sa de a oferi un model viabil pentru viitor erau relevate și de manualele din 1935 elaborate de Emil Diaconescu și D.D. Pătrășcanu. Diaconescu aprecia că paneuropenismul era inițial o reacție la imperialismul SUA, care luase forma panamericanismului. Dar el sublinia că Planul Briand era expresia dorinței de pace, în condițiile în care spectrul unui nou război mondial îngrijora opinia publică. El scria că „Aristide Briand, care multă vreme a fost ministrul de externe al Franței, fiind adeptul unei politici de pace între popoare, a emis, în Adunarea Societății Națiunilor ideea unei federalizări a statelor europene, care la început urma să aibă caracter economic. Această idee a fost primită cu entuziasm, totuși nu s-a putut înfăptui. Toate aceste încercări dovedesc însă că statele, pentru moment cel puțin, sunt dornice de pace și sunt încă în căutarea mijloacelor pentru a o asigura"<fnref n="375" />.

Dimitrie D. Pătrășcanu făcea o analiză foarte judicioasă a evoluțiilor europene, relevând trăsăturile regimurilor totalitare fascist, nazist și sovietic și prognozând declanșarea celui de-al Doilea Război Mondial. El prezenta Uniunea Europeană drept soluție pentru viitorul continentului: „Greutățile și nevoile în care se zbat aproape toate țările europene, mai ales din pricina măsurilor restrictive, pe care guvernele le-au luat unele împotriva altora, au făcut mulți sociologi și oameni de știință să se gândească la remedierea lor. Unii dintre ei au pus în discuție federalizarea statelor europene, măsură cunoscută sub numele de pan europeană. Aceste state, deși au interese potrivnice între ele, deși la

<footnote n="374">³⁷⁴ T G. Bulat, *Istoria modernă și contemporană. Manual pentru clasa a VI-a secundară*, Craiova, 1930, p. 455</footnote>

<footnote n="375">³⁷⁵ Emil Diaconescu, *Istoria universală. Epoca contemporană. Manual pentru clasa a VII-a secundară*, București, 1935, p. 327</footnote>
bază există diferențieri naționale, totuși sunt strâns legate, pe de alt parte, printr-o serie de interese comune. Desființarea barierelor vamale și spiritualizarea granițelor, o politică reală de dezarmare, o apropiere morală și culturală între națiuni, ar putea uni toate statele europene într-o mare federație. Schimbul de produse între țările industriale și cele agricole, făcut pe un alt plan decât cel actual, ar duce la o ameliorare a situației economice pe tot continentul. În fața SUA, creditor al aproape întregii Europe și marele ei concurent în celelalte continente, Statele Unite Europene s-ar prezenta ca un bloc puternic și ca un sprijinitor real în această mult încercată parte a lumii. În timpul din urmă se părea că ideea aceasta prinde oarecare consistență, întrucât Franța, prin ministrul său de externe, Aristide Briand sprijinea federalizarea continentului, aducând-o în dezbaterea guvernelor europene. Dar cu moartea acestui mare bărbat de stat, nobilele încercări au fost lăsate de-o parte, Europa căutându-și salvarea prin alte formule. Dacă Europa nu-și va găsi echilibrul moral și economic, zguduiri adânci vor aduce apusul civilizației actuale, al cărei mormânt, fără să bănuiască, îl sapă cu râvnă cei mai mulți dintre guvernanții de astăzi”<fnref n="376" />.

Considerăm că manualul lui D.D. Pătrășcanu făcea în fața profesorilor și a copiilor o pledoarie pentru o Uniune Europeană economică, în formula promovată de guvernul Maniu în 1930, cu desființarea barierelor vamale, cu „spiritualizarea frontierelor“ după expresia lui Titulescu, cu redefinirea relației comerciale între țările agrare central – sud-est-europene și cele occidentale industrializate. Planul Briand ar fi fost singura soluție pentru evitarea unei noi conflagrații mondiale.

Profesorii Toma Bulat, Emil Diaconescu și D.D. Pătrășcanu erau de orientare politică liberală, făcuseră carieră didactică și scriseră și alte lucrări. Astfel, Toma Gheorghe Bulat (născut în 1887 în jud. Dolj) era licențiat și doctor în teologie și litere, a făcut studii de specializare la Leipzig, Dijon, Paris, Berna și Freiburg, a fost profesor secundar la Liceul din Roman, la Școala Comercială din Craiova, la Școala Normală de Învățători din Năsăud, apoi a devenit profesor de istorie bisericească medie și modernă la Facultatea de Teologie din Chișinău. Bulat era liberal-georgist, președinte al Societății „Amicii Poloniei“,

<footnote n="376">³⁷⁶ D.D. Pătrășcanu, *Istoria contemporană. Manual pentru clasa a VII-a secundară*, București, 1935, p. 335.</footnote>
vice-preşedinte al Fundației Regale „Principele Carol“ regionala Basarabia, preşedinte al secţiei culturale din Basarabia a Institutului Social Român. El a elaborat câteva lucrări ştiinţifice: *Contribuţiuni documentare la istoria Olteniei, Rîmnicu Vîlcea, 1925; Întemeierea Mănăstirii Văratic, Chişinău, 1931; Personalitatea religioasă a voievodului Neagoe Basarab (fără an).* El este autorul multor manuale de istorie, religie şi geografie<fnref n="377" />.

Emil I. Diaconescu (născut în 1889 în jud. Botoşani) era licenţiat în litere şi filosofie la Bucureşti (1913) şi avea „capacitatea“ în istorie-geografie (1919), era doctor în litere şi filosofie la Univ. Iaşi din 1924 şi docent din 1930 la aceeaşi universitate. Profesor secundar de istorie în perioada 1914-1931, el a devenit conferenţiar universitar suplinitor din 1 martie 1926, definitivat la 1 ianuarie 1931 la Universitatea din Iaşi, la disciplina geografie istorică şi politică. Diaconescu era senator PNL (guvernamental) în legislatura 1933-1937, când a scris manualul menţionat. Autor al mai multor manuale, el a scris şi lucrări ştiinţifice, precum: *Politica orientală burgundă şi turcii, Iaşi, 1925; Imperialism şi state balcano-dunărene la 1878, Iaşi, 1930*<fnref n="378" />.

Dimitrie D. Pătrăşcanu (născut în 1872 în jud. Iaşi) era licenţiat în litere la Univ. Iaşi şi profesor de istorie la Liceul „Matei Basarab“ din Bucureşti. El a fost ales deputat PNL de mai multe ori, iar în 1935 ministrul liberal al Instrucţiunii Publice i-a aprobat valorosul manual de istorie. Înainte de 1914, D.D. Pătrăşcanu făcea parte din gruparea liberală a lui C. Stere, care edita revista poporanistă „Viaţa Românească“. În vremea sa, D.D. Pătrăşcanu era un cunoscut scriitor satiric, considerat drept „singurul continuator al schiţelor lui I. L. Caragiale“<fnref n="379" />. D.D. Pătrăşcanu a murit în 1937, iar fiul său, avocatul Lucreţiu Pătrăşcanu a devenit lider comunist.

D.D. Pătrăşcanu, Diaconescu, Bulat şi Lupaş promovau Planul Briand de Uniune Europeană în discursul lor didactic, din proprie convingere. Planul Briand nu era prevăzut expres în programa şcolară, care era foarte sumară şi nu ajungea până la detalii de acest gen pentru nici o temă. Nici „Revista Generală a Învăţământului“ nu a publicat vreo dispoziţie de la Ministerul Instrucţiunii Publice pentru predarea Planului

<footnote n="377">³⁷⁷ L. Predescu, *op. cit.*, p. 139</footnote>

<footnote n="378">³⁷⁸ *Ibidem*, p. 267</footnote>

<footnote n="379">³⁷⁹ *Ibidem*, p. 640</footnote>
Briand în școli. Profesorii erau instruiți doar să educe copiii în spiritul valorilor naționale, al interesului național, al păcii și al Ligii Națiunilor.

Din această perspectivă, includerea Planului Briand de Uniune Europeană în discursul didactic era firească, deși nu obligatorie. Planul Briand era menționat, desigur, în manuale de istorie universală, care erau mai preocupate de relațiile internaționale. Specificul manualelor de istoria românilor nu favoriza abordarea proiectului francez. Nici un manual românesc nu s-a exprimat în defavoarea Planului Briand.

Considerăm semnificativ faptul că Planul Briand a intrat în manualele românești de istorie universală pentru licee, ajungând să fie predat de profesori în aceste școli. Un număr de elevi români a învățat în școală din aceste manuale despre Planul Briand, receptând astfel ideea de Uniune Europeană. Acești elevi se pregăteau să formeze viitoarele elite economice, politice și culturale ale țării.
CONCLUZII

În perioada interbelică, principalele proiecte de Europă unită prin consimțământul reciproc au fost concepute de contele austriac Richard Coudenhove-Kalergi (începând din 1924) și de ministrul de externe francez Aristide Briand (1929-1930). R. Coudenhove-Kalergi a înființat o mișcare pan europeană, organizație internațională non-guvernamentală cu scop propangandistic, care a reușit să atragă o serie de oameni politici și de cultură din diverse țări, dintre care cel mai important s-a dovedit Briand. Proiectul lui R. Coudenhove-Kalergi urmărea reunirea țărilor continentului într-o organizație federală supranațională numită „Pan-Europa" sau „Statele Unite ale Europei". Briand a acționat în sensul idealului mișcării pan europene, dar a propus un proiect mult mai prudent. Scopul ambelor proiecte era menținerea păcii și a stabilității politico-economice europene, într-un context internațional tensionat

Proiectul Briand de Uniune Europeană (1929-1930) are o
semnificație deosebită, atât din perspectiva istoriei ideii de Europă unită,
cât și din perspectiva istoriei relațiilor internaționale interbelice.

Interesată de menținerea păcii și a statu-quo-ului versaillez, de
asigurarea propriei securități, Franța a încercat menținerea stabilității
internaționale prin politica dusă de ministerul său de Externe din anii
1925-1932, Aristide Briand. El a încercat o reconciliere franco-germană
pentru a atrage Germania într-un sistem internațional de securitate. În
 acest sens, Briand a purtat un dialog important cu ministrul de Externe
german Stresemann, ajungând la semnificative concretizări: Tratatul de
la Locarno (1925) reunind cele patru mari puteri europene într-un sistem
de garanții, primirea Germaniei în Liga Națiunilor (1926), Tratatul
comercial franco-german (1927). Pentru asigurarea păcii mondiale,
Briand a încercat să angajeze SUA într-un sistem de securitate, dar nu a
reușit decât încheierea Pactului Briand-Kellogg de renunțare la război,
semnat în 1928 de zeci de țări, un document cu valoare doar
moral-teoretică. În anul următor, Briand i-a cerut lui Stresemann
sprijinul pentru o nouă inițiativă, de creare a unei Uniuni Europene,
organizație interguvernamentală care să extindă sistemul locarnian la
nivel continental, să mențină pacea și să asigure cooperarea politică și
economică în Europa. Proiectul Briand de Uniune Europeană apare
astfel ca o continuare logică a politicii de securitate promovate de ministrul de Externe francez.

Planul Briand a fost lansat mai întâi la Adunarea Societății Națiunilor din septembrie 1929. La 17 mai 1930, Franța a remis oficial celorlalte 26 de state europene membre ale Ligii Națiunilor, „Memorandumul guvernului francez asupra organizării unui regim de uniune federală europeană“ (redactat în fapt de către Alexis Léger la 1 mai 1930), care dezvolta ideile Proiectului Briand. Conceptele de „Uniune Europeană“, „Comunitate Europeană“, „Piața Comună“, libera circulație a persoanelor, mărfurilor, serviciilor și capitalurilor, „uniune politică“, „uniune economică“, problema priorității politicului sau economicului – toate au fost lansate de Proiectul Briand în 1930 și au fost preluate în limbajul comunitar postbelic, acoperind astăzi realități instituționale. Briand concepea „Uniunea Federală Europeană“ ca o organizație de cooperare politică și economică pan europeană. Considerăm că instituțiile Uniunii Federale Europene aveau caracter interguvernamental (nu supranațional), erau specifice pentru o uniune de state sau o confedrație de state (nu pentru o federație sau un stat federal) și copiau întocmai instituțiile Ligii Națiunilor. Cele trei instituții ale Uniunii Federale Europene erau: „Conferința europeană“ (analoagă Adunării Generale a Ligii Națiunilor), „Comitetul european“ (analog Consiliului Ligii Națiunilor) și Secretariatul (analog Secretariatului Ligii Națiunilor). Capitala Uniunii Federale Europene și sediul tuturor instituțiilor sale trebuia să fie la Geneva, ca și sediul Ligii Națiunilor. Subliniem că Briand proiecta o Uniune Europeană de tip confederativ, cu caracter interguvernamental, nu supranațional.

Planul Briand a eşuat, fiind prea înaintat pentru acea vreme, iar marile puteri l-au respins. Însă rămâne în istorie semnificația primei tentative guvernamentale și instituționale de creare a unei Uniuni Europene prin consimțământul reciproc. Invitată să devină membru fondator al Uniunii Europene în 1930, România și-a asumat solemn această opțiune și a acționat efectiv pentru realizarea sa.

Guvernul României s-a pronunțat oficial pentru o Uniune Europeană prioritar economică bazată pe suveranitatea, egalitatea și integritatea statelor naționale. Mai mult, guvernul Maniu a promovat o strategie proprie de integrare pan europeană, dinspre Europa central – sud-estică spre cea occidentală. Comparativ, integrarea europeană postbelică va începe în Europa occidentală. Însă în 1930, România a
acţionat pentru o înţelegere regională central – sud-est- europeană care să se extindă la nivel paneuropean. Acesta a fost scopul conferinţelor de la Bucureşti, Sinaia şi Varşovia, din vara anului 1930, care au structurat Blocul Statelor Agrare. Reprezentantul autorizat al acestui Bloc a fost ministrul Virgil Madgearu, care a fost mandatat de cele opt state ale regiunii să le susţină interesele în procesul de proiectare şi edificare a Uniunii Europene. Madgearu şi-a îndeplinit acest mandat în cadrul dezbaterilor Ligii Naţiunilor din septembrie 1930.

Tot atunci, Titulescu a fost ales preşedinte al Adunării Societăţii Naţiunilor, care a dezbătut Planul Briand de Uniune Europeană. Alegerea sa tocmai în acest moment nu a fost întâmplătoare, deoarece Titulescu era cunoscut ca un militant activ pentru ideea de Uniune Europeană. El a a pledat în favoarea Planului Briand la Universitatea Cambridge, unde a spus că nu de revizuirea frontierelor are nevoie omenirea, ci de spiritualizarea frontierelor existente. Remarcăm că spiritualizarea frontierelor este azi o realitate în Spaţiul Schengen.

Ministrul de externe G.G. Mironescu a contribuit decisiv la formularea unei politici favorabile a Micii Înţelegeri faţă de proiectul paneuropenist francez. Mironescu a condus diplomaţia românească în susţinerea activă a Planului Briand şi în promovarea strategiei graduale de construcţie paneuropeană. El a exprimat această poziţie a ţării şi în faţa Adunării Ligii Naţiunilor, în sesiunile din septembrie 1929 şi septembrie 1930. El este autorul răspunsului pozitiv al României la Memorandumul Briand.

Pentru contribuţia activă a României la opera de întemeiere a Uniunii Europene s-au pronunţat în 1929-1931 atât cei doi prim-miniştri, Maniu şi Mironescu, cât şi toţi miniştrii guvernului PNŢ, dintre care îi menţionăm pe Mihalache, Madgearu, Gafencu, Manoilescu, Condeescu, Halippa, Costăchescu, Popovici.

Programul paneuropenist al guvernului a fost inclus de două ori în mesajul tronului, fiind aprobat de ambele camere ale Parlamentului (dominat de PNŢ). În noiembrie 1930, în mesajul tronului către Corpurile Legiuitoare, regele Carol II, având-l alături pe prinţul moştenitor Mihai, a exprimat opţiunea României pentru Uniunea Europeană. Răspunzând la mesajul tronului, Parlamentul ţării a votat două moţiuni de susţinere pentru crearea neîntârziată a Uniunii Europene.
În anii 1930-1932, România a fost membru activ al Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană, în cadrul căreia a susținut energic tentativa de construcție economică europeană. Titulescu a propus soluții economice concrete în interesul țărilor agrare din Europa Centrală și de Sud-Est, pentru depășirea crizei de supraproducție. Comisia a adoptat aceste soluții și a reușit încheierea unei convenții privind instituirea Societății Internaționale de Credit Agricol Ipotecar. Rezoluțiile Comisiei nu s-au aplicat din lipsa de voință politică a marilor puteri.

La nivelul elitei politice și intelectuale a României interbelice s-a realizat un consens de principiu privind aderarea la ideea de Uniune Europeană. În favoarea unei integrări paneuropene prioritar politice s-a exprimat principalul partid de opoziție, PNL, prin vocile lui I.G. Duca, C. Argetoianu, Mircea Djuvara, Vespasian Pella. Iorga era preşedintele Uniunii Paneuropene Românești. În Parlamentul țării, ideea paneuropeană a fost promovată pentru prima dată în iulie 1926, de senatorul averescan de Târgu-Mureş, Octavian Tăslăuanu. Partidul Social-Democrat și-a asumat programatic ideea de Uniune Europeană în 1927. În 1930, preşedintele PSD C.-Titel Petrescu a reiterat năzuința social-democraților români și europeni de fondare a UE. Această năzuință devenise obiectiv programatic al Internaționalei Socialiste încă din 1926.

Partidul Maghiar din România, reprezentat de Ugron István și Jakabffy Elemér dorea o Uniune Europeană în care să se garanteze drepturile minorităților.

Din rândurile clerului ortodox, Nichifor Crainic și Ioan Lupaş s-au pronunțat pentru Europa unită creștină, în favoarea căreia au adus argumente biblice.

Un catalizator al dezbaterii temei a fost Institutul Social Român, influență instituție culturală apropiată cercurilor guvernamentale și monarhiei. Institutul s-a angajat într-un program menit să aducă o contribuție românească la proiectarea și realizarea Uniunii Europene și a organizat importante conferințe pe această temă, antrenând reprezentanți de seamă ai elitelor politice și culturale. Remarcăm rolul preşedintelui Institutului, academicianul Dimitrie Gusti, care a demonstrat câ formarea Europei unite este o necesitate sociologică obiectivă.

Atitudini proeuropene s-au exprimat în toată presa românească: în ziarele centrale „Universul“, „Adevărul“, „Curentul“, „Cuvântul“, „Dreptatea“, „Argus“, „Viitorul“, „Neamul Românesc“, „Socialismul“,
„Îndreptarea“, în publicațiile clujene „Patria“ și „Țara Noastră“, în prestigioasele reviste culturale „Convorbiri literare“, „Viața românească“, „Gândirea“, dar și în manualele de istorie interbelice. Manualele erau elaborate de istorici prestigioși, iar profesorii interbelici puteau să le vorbească elevilor despre Planul Briand.

Presa era capabilă și să influențeze opinia publică românească în crearea unui sentiment proeuropean de masă, în măsura în care aproape toate ziarele susțineau Planul Briand. Considerăm că influentele gazete „Adevărul“, „Cuvântul“, „Argus“, „Dreptatea“, „Patria“ deveniseră adevărate tribune ale ideii de Uniune Europeană, în favoarea căreia făceau o propagandă ferventă. Toate marile ziare independente scriau aproape zilnic în 1930 despre Uniunea Europeană familiarizându-și cititorii cu demersurile întreprinse pentru organizarea acesteia. Ziarul „Universul“ abundă în informații, dar exprimă câteva atitudini rezervate, din perspectiva suveranității naționale. Susținând politica lui Carol II, ziarul „Cuvântul“ al lui Nae Ionescu, a pledat cu insistență pentru Planul Briand în 1930. Dar în 1932, Nae Ionescu se va pronunța categoric împotriva oricărei idei de UE, afirmând că „Europa nu există“.

Eșecul Planului Briand, Al Doilea Război Mondial, și instaurarea regimului totalitar comunist au dturnat radical preocupările oamenilor și au șters Planul Briand din memoria colectivă. Dar cercetarea surselor relevă o amplă receptare a ideii Uniunii Europene în societatea românească interbelică și un covârșitor curent de opinie în favoarea sa.

Așadar, „forțele profunde“ ale României (partidele, presa, opinia publică) au susținut politica proeuropeană a guvernului țării. România și românii și-au asumat ideea de Uniune Europeană în 1930. Evident, ei nu au fost nici primii, nici singurii adepți a ideii, deci nu este vorba de protocronism. Românii își au locul lor în istoria ideii de Europă Unită și în galeria precursorilor integrării europene.
# ANEXE

## Anexa I

### RĂSPUNSUL GUVERNULUI ROMÂN
LA MEMORANDUMUL BRIAND<fnref n="1" />

„1. Guvernul român, după ce a studiat Memorandul prezentat de guvernul Republicii Franceze asupra organizării unui regim de uniune federală europeană, este fericit de a constata că este de acord cu principiile expuse în acest memorand şi declară că va da întregul său concurs pentru realizarea proiectului de uniune federală europeană.

2. Necesitatea imperioasă de a feri popoarele de convulsiunile funeste ale războaielor susceptibile de a duce la prăbuşirea civilizaţiei însăşi impune naţiunilor civilizate datoria de a lucra din toate puterile lor la consolidarea păcii. Această consolidare precum şi prosperitatea constantă a popoarelor n-ar putea fi definitiv asigurate decât printr-o cooperaţie activă şi permanentă a naţiunilor pe tărâmul politic şi pe cel economic. Trebuie să tindem, desigur, spre o cooperare universală şi în aceasta constă, de altfel, menirea Societăţilor Naţiunilor.

Dar realizarea unei cooperaţii politice şi economice regionale – cum este cea propusă – este de natură să ajute în mod puternic la înfăptuirea scopurilor Societăţii Naţiunilor şi poate servi ca punct de sprijin unei vaste şi armonioase colaborări între popoare, rupând pentru totdeauna cu un trecut de izolare şi de ură. România consideră ca o datorie să dea concursul său acestei opere generoase şi măreţe.

3. Rezultă din cele de mai sus, şi de altfel memorandul guvernului francez o spune în mod expres, că proiectul trebuie înfăptuit în cadrul Societăţii Naţiunilor. Acest lucru este natural, căci altminteri uniunea federală europeană ar tinde să se substituie Societăţii Naţiunilor sau s-o înlocuiască.

Principiul integrării uniunii federale europene în cadrul Societăţii Naţiunilor este însă esenţial şi din alt punct de vedere. Într-adevăr, numai

<footnote n="1">¹ AMAE, fond Geneva, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs à l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne, Réponse du gouvernement roumain*, traducerea MAE destinată presei.</footnote>
în acest cadru, organizația proiectată s-ar întemeia pe o bază precisă și recunoscută de către toatele țările membre ale Societății Națiunilor adică pe respectarea tratatelor pe integritatea teritorială a statelor pe independența, suveranitatea și egalitatea lor.

4. Criza economică profundă, care a devenit aproape generală, reclamă remedii urgente și, pe de altă parte, a făcut să treacă pe primul plan problemele economice în preocupările celor mai multe state. Fără a contesta valoarea principiului subordonării generale a problemei economice celei politice, pare că n-ar trebui să se deducă din aceasta, că colaborarea economică nu s-ar putea organiza fără o prealabilă cooperație politică. O înțelegere politică foarte mlădioasă ar fi, după părerea noastră, suficientă pentru a permite organizarea unei strânse colaborări pe tărâm economic.

5. În ceea ce privește elementele de organizare reprezentativă și executivă propuse de acest Memorand, Guvernul român este de părere că, pentru început, în afară de conferința europeană care se va întruni în mod periodic, ar fi suficient să se creeze un secretariat provizoriu cu misiune specială de a aduna întreaga documentație și de a studia problemele atinse în Memorand și alte probleme indicate de diverse state. Rezultatul acestor studii ar fi supus conferinței europene din anul viitor.

6. Guvernul român, hotărât să participe la conferința care va avea loc în Septembrie la Geneva, odată cu Adunarea Generală a Societății Națiunilor, își rezervă să examineze atunci sugestiunile concrete ale Memorandului precum și propunerile cari ar fi prezentate de alte guverne.

El este convins că proiectul uniunii federale, propus de către guvernul francez, va însemna începutul unei ere noi în viața internațională. Înfăptuirea treptată a acestui proiect, stabilind o colaborare armonioasă a popoarelor, va pregăti națiunilor civilizate un viitor de înfrățire și de fericire“.
## Anexa II

### TEZA MINISTRULUI DE EXTERNE G.G. MIRONESCU
LA ADUNAREA SOCIETĂȚII NAȚIUNILOR,
16 SEPTEMBRIE 1930²

„Problema fiind mondială, adevărata remediere a crizei nu se va putea găsi decât pe planul mondial, sau cel puțin pe un plan internațional foarte întins. Producția și piețele trebuieș organizate. Cum o soluție definitivă și completă va întârzia, este absolut necesar să se găsească până atunci remedii urgente pentru a înfrâna răul, cel puțin în parte. Şi trebuie să se caute leacuri bazate nu pe izolare, ca taxele protecționiste, ci pe cooperarea popoarelor şi să fie remedii susceptibile de a fi aplicate unui mare număr de națiuni.

Conduși de aceste principii, miniștrii afacerilor străine ai Micii Înțelegeri, întruniți în Conferința de la Strbske Pleso, în luna iunie, au hotărât a studia imediat organizarea unei înțelegeri economice regionale între cele trei țări, susceptibilă de a fi lărgită prin cooperarea altor țări.

În vederea acestei hotărâri, a avut loc o Conferință la Sinaia, în luna august, între miniștrii de agricultură, ai comerțului și finanțelor, ai României și Iugoslaviei. S-a convenit în adevăr, ca problema să fie, în prealabil, discutată între aceste două țări, având aceeași structură economică; și după aceea, se va stabili o înțelegere cu Cehoslovacia. Conferința de la Sinaia a fixat directivele colaborării economice ce urmează a se organiza. Cum am avut deja ocazia să spun, este vorba de o înțelegere economică regională, susceptibilă a fi întinsă și la alte țări.

Același spirit se găsește în rezoluțiunile celorlalte două conferințe internaționale, care au avut loc la București și Varșovia, în timpul acestei veri. Prima, care s-a întrunit la București la sfârșitul lunii iulie, a fost provocată de dorința de a se da un răspuns unic chestionarului stabilit de Societatea Națiunilor, în vederea găsirii mijloacelor practice pentru asigurarea scurgerii și repartiției excendentelor producțiunii agricole a fiecărei țări. Au luat parte la această conferință experții celor trei țări agricole: Ungaria, România și Iugoslavia. Ei au formulat un răspuns comun, care a fost comunicat Societății Națiunilor. Acest răspuns

<footnote n="2">² G. G. Mironescu, *Cuvântări*, București, 1937, vol. II, p. 67-70.</footnote>
fixează bazele principale ale colaborării statelor agricole cu cele industriale.

O lună mai târziu, la sfârşitul lunii august, a avut loc la Varşovia o conferinţă a delegaţilor a opt ţări: Bulgaria, Cehoslovacia, Estonia, Letonia, Polonia, România, Ungaria şi Iugoslavia. Această conferinţa a adoptat, prin rezoluţiunile ei, măsurile propuse în răspunsurile experţilor despre care am amintit, în iulie la Bucureşti. Ea a mai decis ca dirigitorii politicii economice a acestor state să se întrunească în mod periodic, cel puţin o dată pe an, pentru a coordona politica lor economică.

Se degajă din aceste conferințe o fericită tendinţă de cooperare între ţări, pe terenul economic, cooperare care poate da loc la crearea unor uniuni regionale tot mai largi.

Eu am convingerea şi am avut ocazia să spun în noiembrie trecut, într-o conferinţă asupra politicii păcii, că prin asemenea uniuni regionale se va putea ajunge mai sigur la constituirea marelui edificiu federal european. Ele vor fi stâlpii marii construcţii. Spuneam că trebuie să se armonizeze întâi interesele a două, trei, apoi patru ţări, lărgind continuu cercul. S-ar stabili în felul acesta, încetul cu încetul, o uniune economică regională, compusă din mai multe ţări. S-ar proceda după aceea la fel în altă regiune, apoi s-ar face legătura tuturor.

Dar dacă eu cred că în practică s-ar ajunge mai sigur la o federaţie europeană prin uniuni regionale, aceasta nu însemnează defel că nu ar trebui să se creeze chiar de acuma o legătură elementară şi suplă între toate ţările Europei. Dimpotrivă, acest sistem de contact şi solidaritate permanentă ar facilita formarea nucleelor necesare pentru organizarea mecanismului federal european. Subscriu deci la proiectul prezentat de domnul Briand.

De altfel, am avut onoarea să declar de la această tribună anul trecut, că am cea mai profundă admiraţie şi simpatie pentru iniţiativa înţeleaptă şi generoasă a marelui bărbat de stat francez şi că sunt cu desăvârşire convins de realizarea ei.

De atunci, guvernul meu a confirmat prin răspunsul său, adeziunea României la proiectul uniunii federale propuse de guvernul francez, declarând că România consideră ca o datorie să acorde întregul ei concurs înfăptuirii acestui proiect. Profund ataşată ideii de pace, ţara mea sprijină călduros iniţiativa aceasta, în care ea vede cea mai puternică garanţie a consolidării păcii, precum şi a progresului continuu al Europei
şi al omenirii. Convingerea mea este că e o necesitate absolută crearea unei uniuni europene pentru a asigura viitorul vechiului nostru continent şi al civilizaţiei sale.

De altfel, toate statele europene membre ale Societăţii Naţiunilor au declarat că sunt de acord asupra principiului proiectului, aşa cum acesta a fost prezentat de domnul Briand. Toată lumea constată că proiectul nu tinde să creeze un instrument de luptă, ci o organizaţiune de solidaritate şi conciliere, susceptibilă să ajute puternic Societatea Naţiunilor şi capabilă să se lărgească pentru a deveni o vastă cooperare armonioasă a tuturor popoarelor civilizate.

Principiul odată adoptat, trebuie a se căuta acuma, de comun acord, formula concretă, susceptibilă să întrunească asentimentul unanim. O vom căuta, cu ferma voinţă de a reuşi.

Ar rămâne să se tranşeze o chestiune de procedură. Cred că procedura cea mai potrivită ar fi ca Adunarea să invite statele europene să instituie un comitet de studiu. Acesta, luând ca bază memorandul francez şi răspunsurile statelor europene, ar face un raport Adunării, formulând pe cât posibil propuneri concrete. Voi adăuga că participarea la acest comitet de studiu al unui anumit număr de state neeuropene ne-ar aduce un concurs foarte util. Dar oricare ar fi procedura ce vom adopta, marea idee a Uniunii Europene se impune. Ea îşi va urma cursul. Suntem stăpânii procedurii, dar nu putem stăpâni evoluţia ideilor.

Socotesc deci că pot încheia prin cuvântul rămas celebru: „Adevărul este în mers; nimic nu-l va putea opri“. Şi adevărul este lupta pentru pace. Iar când spun pace, înţeleg această pace, stabilită prin tratatele actuale, căci nu poate exista altă pace“.
# IZVOARE ȘI BIBLIOGRAFIE

## I. IZVOARE ISTORICE

### I.A. Izvoare arhivistice

Arhiva Ministerului Afacerilor Externe al României, București, (AMAE)

Fond Dosare speciale, vol. 192, 193, 194, 195, 201, 202, 203.

Fond Geneva, vol. 47, 167, 168, 169.

Fond Mica Înțelegere, vol. 8, 21, 29.

Fond 71/1920-1944, România, vol. 22, 23, 24.

Fond 2 Convenții A 23, vol. 1, 2, 3.

Arhivele Naționale Istorice Centrale, București, (ANIC)

Fond Microfilme Franța; rola 39, 163.

Fond Casa Regală Carol II, dosarele 48/1930, 94/1930, 110/1930, 129/1930.

Fond Preşedinţia Consiliului de Miniștri, dosarele 18/1930.

Fond Ministerul Propagandei Naționale, dosarele 148/1929, 270/1930, 236/1928-1933.

Biblioteca Academiei Române, București, Secția Manuscrise
Arhiva Dimitrie Gusti

Biblioteca Națională a României, București, Secția Colecții Speciale
Fond Saint Georges, pachetul PCVIII D1 Theodor Emandi

Archives du Ministère des Affaires Étrangères Français, Paris (AMAE France).

Fond Y Internationale, vol. 851. Fotocopiile documentelor ne-au fost oferite de doamna prof. univ. dr. Viorica Moisuc.
## I.B. Izvoare editate

### I.B1. Colecții și volume de documente

Akten zur Deutschen Auswärtigen Politik, 1918-1945, seria B, 1925-1933, vol. XV-XVI, Vanderboek & Ruprecht, Göttingen, 1980-1981.

Briand, Aristide, *Discours et écrits de politique étrangère*, Plon, Paris, 1965.

*Documents diplomatiques français* 1932-1938 seria I, vol. I, Imprimerie Nationale, Paris, 1966-1968.

*Documents on British Foreign Policy* 1919-1939, seria a II-a, vol. I, His Majesty's Stationary Office, London, 1956.

*Documents on German Foreign Policy*, seria C, vol. I-V, H.M.S.O. London, 1953-1966.

*Documents on the History of European Integration*, Edited by Walter Lipgens, Berlin, 1985, vol. I.

*I Documenti diplomatici italiani*, seria VII, 1922-1935, vol. IX, Istituto Poligrafico dello stato, Roma, 1962

*Documento din istoria Partidului Comunist din România*, vol. III, 1929-1933, Ed. de Stat pentru Literatură Politică, Bucureşti, 1954.

Mironescu, G. G., *Cuvântări*, vol. I-II, Tipografiile Române Unite, Bucureşti, 1930.

*Relațiile româno-sovietice. Documente*, vol. I, 1917-1934, (red. resp. Dumitru Preda), Ed. Enciclopedică, Bucureşti, 1999.

Scurtu, Ioan, Mocanu, Constantin, Smârcea, Doina, *Documento privind istoria României între anii 1918-1944*, Ed. Didactică şi Pedagogică, Bucureşti, 1995.

Stelandre, Yves, *L'idée européenne dans l'entre deux guerres. Documents*, Ed. Academia, Louvain, 1992.

*Nicolae Titulescu, Discursuri*, (ed. R. Deutsch), Bucureşti, 1967.

*Nicolae Titulescu, Documente diplomatice*, (ed. G. Macovei), Ed. Politică, Bucureşti, 1967, (N.T.D.D.).

Vianu, Al., Zorin Zamfir, *Relații internaționale în acte și documente*, Bucureşti, 1974.

### I.B2. Memorii, jurnale

Argetoianu, Constantin, *Pentru cei de mâine. Amintiri din vremea celor de ieri*, Ed. Machiavelli, Bucureşti, 1998.

Bossy, Raoul, *Amintiri din viața diplomatică (1918-1940)*, Ed. Humanitas, Bucureşti, 1993.

Călinescu, Armand, *Însemnări politice 1916-1939*, (ed. Gheorghe Savu), Ed. Humanitas, Bucureşti, 1990.
Carol II, *În zodia Satanei. Reflexiuni asupra politicii internaționale*, Ed. Universitaria, București, 1994.

Carol II, *Între datorie și pasiune. Însemnări zilnice*, vol. I, (1904-1939), (ed. Marcel Dumitru Ciucă și Narcis Dorin Ioan), Ed. Silex, București, 1991.

Duca, I.G., *Memorii*, Ed. Machiavelli, București, 1994.

Gafencu, Grigore, *Însemnări politice*, Ed. Humanitas, București, 1991.

Ionescu, Nae, *Roza vânturilor*, Ed. Hyperion, Chișinău, 1993.

Ionescu, Nae, *Între ziaristică și filosofie*, Ed. Timpul, Iași, 1996.

Iorga, Nicolae, *Memorii*, București, 1939.

Maniu, Iuliu, *Testament moral-politic*, (ed. Victor Isac), Ed. Gândirea Românească, București, 1991.

Petrescu-Comnen, Nicolae, *Anarchie, dictature ou organisation internationale*, Peret-Gentil, Geneva, 1946.

Tabouis, Geneviève, *Douăzeci de ani de tensiune diplomatică*, Ed. Politică, București, 1967.

Tăslăuanu, Octavian, *Obsesia europeană*, Ed. Scripta, București, 1996.

Titulescu, Nicolae, *Politica externă a României*, București, 1994.

Vaida-Voevod, Alexandru, *Memorii*, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1994-1995.

### I.B3. Periodicele interbelice

„Adevărul“ (București), 1930

„AGRU“ (Blaj), 1929-1932

„Apărarea Națională“ (București), 1929-1932

„Argus“ (București), 1929-1932

„Arhiva pentru știința și reforma socială“ (București), 1930

„Biserica Ortodoxă Română“ (București) 1929-1932

„Convorbiri literare“ (București), 1926

„Curentul“ (București), 1930

„Curierul israelit“ (București), 1929-1932

„Cuvântul“ (București), 1930-1932

„Dimineața“ (București), 1930

„Dreptatea“ (București), 1929-1931

„Epoca“ (București), 1930

„Gândirea“ (București), 1930

„Glasul minorităților“ (Lugoj), 1930

„Ideea europeană“ (București), 1919

„Îndreptarea“ (București), 1930-1931

„Klingsor“ (Brașov), 1930

„L’independence roumaine“ (București), 1930

„Lupta“ (București), 1930

„Magyar Kissebbség“ (Lugoj), 1930
„Monitorul Oficial“ (Bucureşti) partea a III-a, Dezbaterile Adunării
Deputaţilor, Dezbaterile Senatului, 1930-1931

„Neamul Românesc“ (Bucureşti), 1930

„Observatorul politic şi social“ (Bucureşti), 1929-1931

„Ostland“ (Sibiu), 1930

„Patria“ (Cluj), 1930

„Renaşterea noastră“ (Bucureşti), 1930

„Renaşterea“ (Cluj), 1930

„Revue de Transylvanie“ (Sibiu), 1944

„Ţara noastră“ (Cluj), 1930

„Telegraful Român“ (Sibiu), 1930

„Unirea“ (Blaj), 1930

„Universul“ (Bucureşti), 1930

„Viaţa Românească“ (Bucureşti), 1930-1931

„Viitorul“ (Bucureşti), 1930

* * *

## II. BIBLIOGRAFIE

### II.A. Instrumente de lucru

*Bibliografia istorică a României*, vol. 1-9, Ed. Academiei Române, Bucureşti, 1971-1999.

Calafeteanu, Ion şi Popişteanu, Cristian (coord), *Politica externă a României. Dicţionar cronologic*, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1986.

Daşcovici, Nicolae, *Interesele şi drepturile României în texte de drept internaţional public*, Iaşi, 1936.

*Dictionnaire diplomatique*, ADI, Paris, 1933.

*Enciclopedia Blackwell a gândirii politice*, Bucureşti, 1999.

*Enciclopedia Minerva*, Cluj, 1930.

*Enciclopedia României*, Bucureşti, 1940.

Gheorghe Gheorghe, *Tratatele internaţionale ale României*, 1921-1939, vol. III, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1980.

Iorga, Nicolae, *Generalităţi cu privire la studiile istorice*, ed. IV, Polirom, Iaşi, 1999.

Mamina, Ion şi Scurtu, Ioan, *Guverne şi guvernanţi, 1916-1938*, Ed. Silex, Bucureşti, 1996.

Mamina, Ion, *Monarhia constituţională în România. Enciclopedie politică. 1866-1938*, Ed. Enciclopedică, Bucureşti, 2000.
Mourre, Michel, *Dictionnaire encyclopédique d'histoire*, Nouvelle edition, Bordas, Paris, 1986.

Nedelea, Marin, *Istoria României. Compendiu de curente și personalități politice*, vol. 1-2, Ed. Niculescu, București, 1994.

Nestorescu-Bălcești, Horia, *Ordinul Masonic Român*, Ed. Şansa, București, 1993.

Predescu, Lucian, *Enciclopedia României, Cugetarea*, Ed. Saeculum, București, 1999.

## II.B. Lucrări generale

Bacon, Walter Meredith, *Nicolae Titulescu şi politica externă a României, 1933-1934*, Institutul European, Iaşi, 1999.

Bărbulescu, Mihai; Deletant, Dennis; Hitchins, Keith; Papacostea, Şerban; Teodor, Pompiliu, *Istoria României*, Ed. Enciclopedică, Bucureşti, 1998.

Bârsan, Maria, *Integrarea economică europeană*, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1995.

Bitoleanu, Ion, *Politica externă a României Mari în dezbaterile Parlamentului, 1919-1939*, Ed. Mondograf, Constanţa, 1995.

Boicu, Leonid; Cristian, Vasile; Platon, Gheorghe (coord.), *România şi relaţiile internaţionale, 1699-1939*, Ed. Junimea, Iaşi, 1980.

Bold, Emilian, *De la Versailles la Lausanne (1919-1932). Activitatea diplomaţiei româneşti în problema reparaţiilor de război*, Ed. Junimea, Iaşi, 1977.

Bold, Emilian, *Diplomaţia de conferinţe. Din istoria relaţiilor internaţionale între anii 1919-1933 şi poziţia României*, Ed. Junimea, Iaşi, 1976.

Boss, Gilbert, *La mort du Leviathan*, Zurich, 1984.

Brunet, Jean-Paul şi Launay, Michel, *D' une guerre à l'autre 1914-1945*, 4e edition, Hachette, Paris, 1974.

Buchet, Constantin, *România şi Republica de la Weimar, 1919-1933*, Ed. All, Bucureşti, 2001.

Buzatu, Gheorghe, *O istorie a petrolului românesc*, Ed. Enciclopedică, Bucureşti, 1998.

Calafeteanu, Ion, *Diplomaţia românească în sud-estul Europei*, Ed Politică, Bucureşti, 1980.

Calafeteanu, Ion, *Politică şi interes naţional în România interbelică*, Ed. Enciclopedică, Bucureşti, 1998.

Campagni, Ugo, *Patria Europa*, Roma, 1960.

Campus, Eliza, *Din politica externă a României, 1913-1947*, Ed. Politică, Bucureşti, 1980.

Campus, Eliza, *Înţelegerea Balcanică*, Ed. Academiei, Bucureşti, 1972.

Campus, Eliza, *Mica Înţelegere*, Ed. Ştiinţifică, Bucureşti, 1968.
Chabot, Jean-Luc, *Histoire de la pensée politique (XIX-XX e siècle)*, Paris,
1987.

Chiper, Ioan, *România și Germania nazistă*, Ed. Elion, București, 2000.

Ciachir, Nicolae, *Marile puteri și România, 1856-1947*, București, 1996.

Cipăianu, George și Vesa, Vasile (coord.), *La fin de la Première Guerre
Mondiale et la nouvelle architecture géopolitique européenne*, Ed. Presa
Universitară Clujeană, Cluj-Napoca, 2000.

Constantiniu, Florin, *O istorie sinceră a poporului român*, Ed.
Enciclopedică, București, 1997.

Corteanu, Andrei, *L'evolution de l'etat. Etude des lois*, Paris, 1933.

Dascălu, Nicolae, *Propaganda externă a României Mari (1918-1940)*, Ed,
Alternative, București, 1998.

Dascălu, Nicolae, *Relații româno-polone în perioada interbelică
(1919-1939)*, București, 1991.

Djuvara, Mircea, *Reflections sur le probleme de la souveraineté et sur la
réalité juridique de l'etat*, București, 1935.

Dobrinescu, Valeriu Florin, *Bătălia diplomatică pentru Basarabia,
1918-1940*, Ed. Junimea, Iași, 1982.

Dobrinescu, Valeriu Florin, *România și Ungaria de la Trianon la Paris
(1920-1947)*. Bătălia diplomatică pentru *Transilvania*, Ed. Viitorul Românesc,
București, 1996.

Dobrinescu, Valeriu Florin; Pătroiu, Ion; Nicolescu, Gheorghe, *Relații
politico-diplomatice și militare româno-italiene (1919-1947)*, Ed. Intact,
București, 1999.

Dobrinescu, Valeriu, Florin, *Relații româno-engleze (1914-1933)*, Univ. Al.
I. Cuza, Iași, 1986.

Dobrinescu, Valeriu, Florin, *România și sistemul tratatelor de pace de la
Paris (1919-1923)*, Institutul European, Iași, 1993.

Gusti, Dimitrie (coord.), *Politica externă a României*, București, 1924.

Hallstein, Walter, *United Europe: challenge and opportunity*, London 1962.

Harrison, D. M., *The Organisation of Europe*, London, 1995.

Hillgruber, Andreas, *Hitler, regele Carol și mareșalul Antonescu*, Ed.
Humanitas, București, 1994.

Hitchins, Keith, *România în 1866-1947*, Ed. Humanitas, București, 1996.

Hobsbawn, Eric, *Secolul extremelor*, Ed. Humanitas, București, 1998.

Huntington, Samuel, *Ciocnirea civilizațiilor și refacerea Ordinii Mondiale*,
Ed. Antet, București, 1998.

Iacobescu, Mihai, *România și Societatea Națiunilor, 1919-1929*, Ed.
Academiei Române, București, 1988.

Iancu, Gheorghe, *Contribuția Consiliului Dirigent la consolidarea statului
național unitar român (1918-1919)*, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1985.

Iordache, Nicolae, *La Petite Entente et l'Europe*, f.e., Geneva, 1977.
Jelavich, Barbara, *Istoria Balcanilor. Secolul al XX-lea*, vol. II, Institutul European, Iași, 2000 ( ediția originală Barbara Jelavich, *History of the Balkans*, Cambridge University Press, 1983).

Jouve, Edmond, *Relations internationales*, PUF, Paris, 1992

Kennedy, Paul, *The Rise and Fall of the Great Powers: economic change and military conflict from 1500 to 2000*, Fontana Press, 1989.

Kissinger, Henry, *Diplomația*, Ed. All, București, 1998.

Le Breton, Jean-Marie, *Europa Centrală și Orientală între anii 1917 și 1990*, Ed. Cavallioti, București, 1996 (ediția originală Jean-Marie le Breton, *L'Europe Centrale et orientale de 1917 à 1990*, Ed. Nathan, Paris, 1994).

Lindberg, Leon, *The Political Dynamics of European Economic Integration*, Stanford, 1963.

Lipatti, Valentin (coord.), *Integrarea europeană: prioritate în politica externă a României*, București, 1996.

Madaule, Jacques, *Istoria Franței*, vol. III, Ed. Politică, București, 1973.

Manolache, Octavian, *Drept comunitar*, Ed. All, București, 1996.

Matei, Gheorghe, *Dezarmarea în contextul problemelor internaționale și atitudinea României (1919-1934)*, Ed. Academiei, București, 1971.

Milza, Pierre; Berstein, Serge, *Istoria secolului XX*, 3 volume, Ed. All, București, 2001.

Moisuc, Viorica (coord.), *Probleme de politică externă a României*, vol. I, II, III, Ed. Militară, București, 1971, 1977, 1988.

Moisuc, Viorica, *Diplomația României și problema apărării suveranității și independentei naționale în perioada martie 1939 - mai 1940*, Ed. Academiei, București, 1971.

Moisuc, Viorica, *Premisele izolării politice a României, 1919-1940*, Ed. Humanitas, București, 1991.

Monnet, Jean, *Memoires*, Ed. Fayard, Paris, 1976.

Mureșanu, Camil; Vianu, Alexandru; Păiușan, Robert, *Downing Street 10*, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1984.

Nagy-Talavera, Nicholas M., *O istorie a fascismului în Ungaria și România*, Ed. Hasefer, București, 1996.

Nanu, Frederic C., *Politica externă a României 1919-1933*, (ed. Valeriu Florin Dobrinescu și Ion Pătroiu), Institutul European, Iași, 1993.

Niciu, Marțian, *Organizații internaționale*, Ed. Fundației Chemarea, Iași, 1994.

Oprea, Ion M., *Nicolae Titulescu*, Ed. Științifică, București, 1966.

Ornea Zigu, *Anii treizeci. Extrema dreaptă românească*, Ed. Fundației Culturale Române, București, 1996.

Pavlovitch, Stevan K., *Istoria Balcanilor, 1804-1945*, Ed. Polirom, Iași, 2000, (ediția originală Stevan K. Pavlovitch, *A History of the Balkans 1804-1945*, Addison Wesley Longman Limited, 1999).

Petrencu, Anatol, *Istoria universală*, Ed. Museum, Chișinău, 1995.
Philip G., *The changing architecture of politics: structure, agency and the future of the state*, London, 1990.

Philip, Olivier, *Le problème de l'Union Europeene* (preface de Denis de Rougemont), Paris, 1955.

Pirrone, Joseph, *La Nouvelle Europe*, Paris, 1935.

Pistocchi, Mario, *La destin de l'Europe*, Paris, 1931.

Popişteanu, Cristian, *România şi Antanta Balcanică*, Ed. Politică, Bucureşti, 1968.

Preda, Dumitru; Alexandrescu, Vasile; Prodan, Costică, *În apărarea României Mari. Campania armatei române din 1918-1919*, Ed. Enciclopedică, Bucureşti, 1994.

Puşcaş, Vasile, *Pulsul istoriei în Europa Centrală*, Ed. Sincron, Cluj-Napoca, 1998.

*Regionalism and supranationalism: challenges and alternatives to the nation-state in Canada and Europe*, edited by David M. Cameron, London, 1981.

Renouvin, Pierre şi Duroselle, Jean-Baptiste, *Introduction à l'histoire des relations internationales*, ed. a II-a, Armand Colin, Paris, 1996.

Renouvin, Pierre, *Histoire des relations internationales*, vol. VIII, Hachette, Paris, 1955.

*Reprezentanţele diplomatice ale României*, Ed. Politică, Bucureşti, 1971.

Ruissen, Theodore, *Les sources doctrinales de l'internationalisme*, PUF, Paris, 1954-1961.

Scurtu, Ioan şi Botezatu, Gheorghe, *Istoria românilor în secolul XX*, Ed. Paideia, Bucureşti, 1999.

Scurtu, Ioan, *Istoria României în anii 1918-1940. Evoluţia regimului politic de la democraţie la dictatură*, Ed. Didactică şi Pedagogică, Bucureşti, 1996.

Sigmirean, Cornel, *Formarea intelectualităţii româneşti din Transilvania*, Presa Universitară Clujeană, Cluj-Napoca, 1999.

Sofronie, George, *Egalité ou hierarchie internationale* (L'evolution et l'aspect juridique sous la regime de la SDN), Geneve, 1934.

Sofronie, George, *La position internationale de la Roumanie*, Bucureşti, 1938.

Stan, Apostol şi Ploeşteanu, Grigore, *Utopia confederalismului paşoptist*, Ed. Vestala, Bucureşti, 2001.

Sukienniecki, Wiktor, *La souveraineté des Etats en droit international moderne*, Paris, 1927.

Talpeş, Ioan, *Diplomaţie şi apărare. Coordonate ale politicii externe româneşti, 1933-1939*, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1988.

Ţărău, Liviu şi Ţărău, Virgiliu (coord.), *„România şi relaţiile internaţionale în secolul XX. In honorem profesorului univ. dr. Vasile Vesa”*, Ed. Clusium, Cluj-Napoca, 2000.
Taylor, A.J.P., *Originile celui de-al doilea război mondial*, Ed. Polirom, Iaşi, 1999.

*The History of international relations in Central and Eastern Europe*, Ed. Presa Universitară Clujeană, Cluj-Napoca, 1995.

Titeano, Eugene, *La competence de la SDN et la souveraineté des états*, Paris, 1925.

Todorova, Maria, *Balcanii şi balcanismul*, Ed. Humanitas, Bucureşti, 2000.

Van Vassenhove, Léon, *L'Europe helvetique*, Neuchatel, 1943.

Vanku, Milan, *Mica Înţelegere şi politica externă a Iugoslaviei, 1920-1938*, Ed. Politică, Bucureşti, 1979.

Vesa, Vasile, *România şi Franţa la începutul secolului al XX-lea (1900-1916)*. *Pagini de istorie diplomatică*, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1975.

Vesa, Vasile, *Les relations politiques roumano-françaises au début du XX-ème siècle (1900-1916)*, Ed. Academiei Române, Bucureşti, 1986.

Vesa, Vasile şi Puşcaş, Vasile (coord.), *Dezvoltare şi modernizare în România interbelică*, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1988.

Zorgbibe, Charles, *Histoire des Relations Internationales*, vol. I-IV, PUF, Paris, 1995.

## II.C. Lucrări speciale

Argetoianu, Constantin, *Naţionalism şi internaţionalism*, Ed. Ramuri, Craiova, 1929.

Bărbulescu Petre, *România la Societatea Naţiunilor (1929-1939)*, Ed. Academiei, Bucureşti, 1975.

Barraclough, Geoffrey, *European Unity in Thought and Action*, Basil Black, Oxford, 1963.

Benda, Joulien, *Discours à la nation européenne*, Paris, 1933.

Berindei, Dan, *La Roumanie et le Plan Briand în Antoine Fleury şi Lubor Jilek (ed)*, „*Le Plan Briand d'Union fédérale européenne*“, Ed. Peter Lang, Berna, 1998, p.461-472;

Binder, Hellmuth, *Stadiul actual al ideii federalizării europene*, Bucureşti, 1933.

Bold, Emilian şi Ciupercă, Ioan, *Europa în derivă (1918-1940). Din istoria relaţiilor internaţionale*, Casa Editorială Demiurg, Iaşi, 2001.

Bonnefous, Edouard, *L'idée européenne et sa réalisation*, Ed. du Grand Siècle, Paris, 1950;

Bonneville, Georges, *Profets et temoins de l'Europe*, Sijthoff, Leiden, 1961.

Brănişteanu, Beno, *Societatea Naţiunilor şi Federaţia europeană*, în „*Adevăru!”, din 1 octombrie 1930.

Brugmans, Henry, *L'idée européenne 1920-1970*, Ed. De Tempel, Bruges, 1970.
Bulat, Toma G., Istoria modernă și contemporană. Manual pentru clasa a VI-a secundară, Craiova, 1930.

Campus, Eliza, *Ideea federală în perioada interbelică*, Ed. Academiei Române, București, 1993.

Carr, Edward Hallet, *Nations ou fédéralisme*, PUF, Paris, 1946.

Chabot, Jean-Luc, *L'idée d'Europe unie de 1919 à 1939*, Grenoble, 1978

Ciorănescu, George, *Românii și ideea federalistă*, Ed. Enciclopedică, București, 1996.

Costea, Simion, *Dimitrie Gusti - un precursor al integrării europene*, în „Anuarul I.C.S.U. Gh. Șincai“, nr. V-VI, 2002-2003, p. 425-441.

Costea, Simion, *Europe United by Mutual Consent - a Pattern in Romanian History Textbooks Between the Two World-Wars*, în „Studia Universitatis Babeș-Bolyai, Studia Europaea“, XLI, nr. 1-2/1996, p. 225-230.

Costea, Simion, *G. G. Mironescu - exponent al opțiunii României pentru Proiectul Briand la Liga Națiunilor (1929-1930)*, în „Anuarul Institutului de Cercetări Socio-Umane Gheorghe Șincai”(Târgu-Mureș), nr. I, 1998, p. 94-111.

Costea, Simion, *Ideea de „Statele Unite ale Europei” în gândirea politică a lui I. G. Duca*, în „Studia Universitatis „Petru Maior”. Historia”, Târgu-Mureș, nr. I, 2001, p. 112-118.

Costea, Simion, *Ideea de unificare europeană în doctrina și acțiunea politică a lui Iuliu Maniu (1924-1937)*, în „Revista Bistriței”, nr. XII-XIII, 1998-1999, p. 391-402.

Costea, Simion, *Ideea de Uniune Europeană în concepțiile lui Mircea Djuvara și Constantin Argetoianu (1929-1930)*, în „Studia Universitatis Petru Maior. Historia”, nr. 2, 2002, p. 247-259.

Costea, Simion, *Ideea europeană în manualele de istorie din România interbelică*, în „Marisia (Arheologie - Istorie)”, nr. XXV/1996, Tg. Mureș, p. 443-468.

Costea, Simion, *Iuliu Maniu - A Forerunner of European Unification* în vol. „Romania and European Integration”, coord. Ovidiu Pecican, EFES, Cluj-Napoca, 1999, p. 99-125.

Costea, Simion, *Opțiunea regelui Carol II și a Parlamentului României pentru integrarea pan Europeană în „Anuarul I.C.S.U.Gh. Șincai”(Târgu-Mureș)*, nr. III-IV, 2000-2001, p. 124-135.

Costea, Simion, *Proiectul Briand de Uniune Europeană și suveranitatea națională (1930)*, în „Ziridava”, nr. XXII, 2000, p. 199-222.

Costea, Simion, *Răspunsul guvernului României la Proiectul Briand de Uniune Europeană (1930) în volumul „Lucrările sesiunii de comunicări științifice a Universității „Petru Maior” Târgu-Mureș, 27-28 octombrie 2000”*, vol. 14 (Istorie), Ed. Universității „Petru Maior”, Târgu-Mureș, 2000, p. 15-22.

Costea, Simion, *Reacțiile Ungariei lui Horthy și Italiei lui Mussolini la Planul Briand de Uniune Europeană*, în „Angustia”, nr. 6, 2001, p. 213-225.
Costea, Simion, *Rolul Conferinței de la Sinaia în strategia României de integrare economică regională și pan europeană* (1930), în volumul „Lucrările sesiunii de comunicări științifice a Universității „Petru Maior” Târgu-Mureș, 27-28 octombrie 2000“, vol. 14 (Istorie), Ed. Universității „Petru Maior”, Târgu-Mureș, 2000, p. 23-30.

Costea, Simion, *României și ideea de Uniune Europeană în perioada interbelică*, în „Academica“, XI, 11 (131), septembrie 2001, p. 7 și 12.

Costea, Simion, *Virgil Madgearu și Grigore Gafencu-exponenți ai strategiei României de integrare economică central-europeană și pan europeană*, în „Anuarul Institutului de Cercetări Socio-Umane Gheorghe Șincai” (Târgu Mureș), nr. II, 1999, p. 175-190.

Coudenhove-Kalergi, Richard, *Pan-Europa*, Ed. Pro Europa, Târgu Mureș, 1997.

Crainic, Nichifor, *Pacifism*, în „Gândirea”, an X, nr. 4, aprilie 1930.

Curcio, Carlo, *Europa-storia di un idea*, Firenze, 1958;

Dahriman, Georges, *Pour les Etats confédéres d'Europe*, Paris, 1929.

Dalmas, Claude, *Histoire des projets d'unification politique de l'Europe 1815-1970*, Ed. Uga, Heule, 1971;

Diaconescu, Emil, *Istoria universală. Epoca contemporană. Manual pentru clasa a VII-a secundară, București*, 1935.

Diaconu, Crina, *Cooperarea statelor din Europa Centrală și de Sud-Est în anii marii crize economice interbelice. Percepții românești*, în „România și relațiile internaționale în secolul XX. In honorem profesorului univ. dr. Vasile Vesa”, (coord. Liviu Țârău și Virgiliu Țârău), Ed. Clusium, Cluj-Napoca, 2000, p. 164-178.

Djuvara, Mircea, *Memorandumul domnului Briand*, în „Viitorul”, an XXII, nr. 6784, 17 septembrie 1930.

Duca, I.G., *Statele Unite ale Europei*, în „Observatorul” din 20 decembrie 1929

Duroselle, Jean-Baptiste, *Histoire diplomatique de 1919 à nos jours*, ed. a X-a, Dalloz, Paris, 1990.

Duroselle, Jean-Baptiste, *L'Europe de 1815 à nos jours*, PUF, Paris, 1964

Duroselle, Jean-Baptiste, *L'idée d'Europe dans l'histoire*, Ed. Denöel, Paris, 1965.

Ferraru, V. I., *Proiectul de Uniune a Statelor Europene*, București, 1935.

Fleury, Antoine et Jilek, Lubor (ed.), „Le Plan Briand d'Union fédérale européenne. Perspectives nationales et transnationales, avec documents. Actes du colloque international tenue à Geneve du 19 au 21 septembre 1991”, Ed. Peter Lang, Berna, Berlin, Frankfurt, New York, Paris, Wien, 1998;

Gusti, Dimitrie, *Problema Federației Statelor Europene*, în „Arhiva pentru știința și reforma socială”, 1930, p. 1-99.

Gyémánt Ladislau, *Preistoria construcției europene*, EFES, Cluj-Napoca, 1999;
Hannesy, Jean, *Diplomatie nouvelle et fédéralisme*, PUF, Paris, 1942.

Hannesy, Jean, *Le principe fédératif*, PUF, Paris, 1940.

Husar, Alexandru, *Ideea europeană*, Institutul European, Iași, 1993.

Jilek, Lubor, *L'esprit européen en Suisse de 1860 à 1940*, Geneve 1990.

Jouvenel, Bertrand de, *Vers les Etats-Unis d'Europe*, Valois, Paris, 1930.

Krüger, Peter, *Der abgebrokene Dialog: die deutschen Reaktionen auf die Europavorstellungen Briands in 1929, în Antoine Fleury, Lubor Jillek(ed)*, „Le Plan Briand d'Union fédérale européenne“, Ed Peter Lang, Berna, 1998, p. 289-306.

Lecerf, Jean, *Histoire de l'unité europeenne*, Paris, 1965.

Lupaș, Ioan, *Icoane din istoria universală*, București, 1930.

Lupu, N.Z., *Aristide Briand, în „Diplomați iluștri“, vol. IV*, Ed. Politică, București, 1983, p. 355-416.

Manoilescu, Mihai, *Statele Unite ale Europei, în „Observatorul“, 15 august 1929*

Marc, Alexandre, *Histoire des l'idées et des mouvements fédéralistes*, PUF, Paris, 1956;

Marga, Andrei, *Filosofia unificării europene*, Ed. Biblioteca Apostrof, Cluj-Napoca, 1998.

Marino, Adrian, *Pentru Europa*, Ed. Polirom, Iași, 1995.

Marino, Adrian, *Revenirea în Europa*, Ed. Aius, Craiova, 1996.

Mario, Tello, *Vers une nouvelle Europe?*, Bruxelles, 1992

Masclet, Jean-Claude, *L'union politique de l'Europe*, PUF, Paris, 1973.

Masnata, Albert, *Nationalités et federalisme*, Lausaune, 1933.

Merle, Marcel, *Pacifisme et internationalisme (XVII-XX-e siècles)*, Colin, Paris, 1966.

Miroir, André (ed.), „Pensée et construction européennes“, Ed. Émile Van Balberghe, Bruxelles, 1990.

Moisuc, Viorica, *Istoria relațiilor internaționale*, Ed. Fundației „România de mâine“, București, 2002.

Pașcalău, Gheorghe, *Relații politice româno-engleze (1929-1933)*, Ed. Didactică și Pedagogică, București, 1995.

Pătrășcanu, Dimitrie D. Istoria contemporană. Manual pentru clasa a VII-a secundară, București, 1935.

Pecican, Ovidiu, *Europa, o idee în mers*, EFES, Cluj-Napoca, 1997.

Pella, Vespasian V., *Uniunea Federală Europeană, în „Universul“ din 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 19 iunie 1930*

Petrescu, C.-Titel, *Statele Unite ale Europei, în „Socialismul“, 22 mai 1930*.

Pistone, Sergio, *L'idea dell'unificazione europea dalla prima alla seconda guerra mondiale*, Torino, 1975.

Ralea, Mihail, „Rusia și Europa“, în *Viața Românească*, nr. 2, februarie 1931, p. 198-199.

„Revue d'Europe Centrale“, *Le Plan Tardieu*, tome V, numero 2, 1997;
Riou, Gaston, *Europe, ma patrie*, (preface de R. Poincare), Paris, 1928.

Riou, Gaston, *S'unir ou mourir*, (Precédé d'une declaration de Aristide Briand) Paris, 1929.

Sandu Traian, *Le système de sécurité français en Europe centre-orientale. L'exemple roumain (1919-1933)*, L'Harmattan, Paris, 1999.

Sbârnă, Gheorghe, *Românii și proiectele federale europene interbelice*, Ed. Sylvi, București, 2002.

Seişanu, Romulus, *Federalizarea Europei se poate realiza?*, conferință ținută la radio, 11 septembrie 1930, în *„Universul”* din 12 septembrie 1930.

Seişanu, Romulus, *Uniunea Europeană și interesele Micii Înţelegeri – Rezervele ce se impun* – în *„Universul”*, 24 mai 1930.

Stan, Apostol, *Iuliu Maniu. Naționalism și democrație. Biografia unui mare român*, Ed. Saeculum I.O., București, 1997.

Ştirban, Marcel, *Politica externă a României în perioada interbelică*, f. ed., Cluj-Napoca, 1993.

Stirk, Peter M. R., *European Unity in context. The Interwar Period*, London 1989.

Suarez, Georges, *Briand, sa vie, son oeuvre. Avec son journal*, Plon, Paris, 1938-1941, vol. V-VI.

Vesa, Vasile și Ivan, Adrian, *Istoria integrării europene*, Ed. Presa Universitară Clujeană, Cluj-Napoca, 2001.

Vișoianu, Constantin I., *Organizarea federativă a Europei, în „Viața românească”*, nr. 12/1930

Voyenne, Bernard, *Histoire de l'idée européenne*, Payot, Paris, 1964.

Zorgbibe, Charles, *Histoire de la construction européenne*, PUF, Paris, 1993.
# ABSTRACT

## Romania and the Briand Project of European Union

After the European summit from Helsinki in December 1999, Romania and other 11 states from Central and Mediterranean Europe, started the negotiations for the adhesion to the European Union. It is stipulated that Romania and Bulgaria are going to adhere to the European Union in 2007. For this, we need to reach a certain level of civilisation, compatible with the Western civilisation in all fields. In order for Romania to enter the United Europe, we need to bring Europe to Romania, as Adrian Marino proved. After 1989, Romania returned to the European tradition from the precommunist period.

Modern Romania and the Romanian modern civilisation were built after the Western model, by importing Western institutions and cultural forms and by trying to synchronise with the West. Eugen Lovinescu, Keith Hitchins, Dan Berindei and many other historians convincingly proved this fact. Even more, Romania owns a tradition also in the aspiration for the construction of a European Union. Between 1929 and 1932, France tried to form a European Union, in which Romania was invited to be a founding member, together with the other 26 European countries. Throughout the long history of the idea of Europe, the Briand Project of European Union represented the moment in which, for the first time, the idea of a United Europe, through a mutual consent, has passed from the domain of intellectual Utopias to that of governmental politics and international relations. Comparatively, the European Union, then envisaged, didn't have the present European Union degree of structural complexity.

By responding to France's invitation, Romania solemnly assumed the option to an active participation in the founding of the European Union. In 1930, Romania's government officially pronounced themselves for the European integration, mainly economical, based on the sovereignty, equity and integrity of the national states. This historical fact is indisputably proved by the diplomatic documents from the Archives of the Ministry of External Affairs from Bucharest, by the inter-war press, or by the documents issued by the League of Nations,
which I used in my PHD thesis. Even more, the govern lead by Iuliu Maniu promoted the Romanian strategy of European integration, starting from Central Europe and heading for Western Europe.

Comparatively, under the conditions of the Cold War, the present European integration would start in Western Europe and would include Central Europe only after 2007. In 1930, Romania's government took action for a Central-European Regional Agreement, which was expected to extend to a pan-European level. This was the aim of the Conferences from Bucharest, Sinaia and Warsaw, since the summer of 1930, which structured the Bloc of Agrarian States from Central Europe. This block included 8 countries: Romania, Bulgaria, Hungary, Yugoslavia, Czechoslovakia, Poland, Estonia and Latvia. The authorised representative of the Block of Agrarian States was the Romanian minister Virgil Madgearu, who was mandated by the 8 states of the region to support their interests in the process of planning and constructing the European Union. Madgearu accomplished this mandate within the debates of the League of Nations, in September 1930.

At that same time, the Romanian diplomat Nicolae Titulescu was elected as president of the League of Nations Assembly, which debated the Briand Project for European Union. His election, exactly at that moment, was not accidental, as Titulescu was known as an active militant for the European Union. The Romanian president of the World Forum pleaded for the European Union at Cambridge University, where he said that it was not the revision of the frontiers that the mankind needs, but the spiritualization of the existent ones. We notice that the spiritualization of the frontiers is today a reality in the Schengen Space.

The Romanian Minister of External Affairs, G.G. Mironescu decisively contributed to the formulation of the favourable politics of the Little Entante regarding the French Project for the pan-European Union. In the message of the Throne to the Parliament, King Carol II, having the heir prince Mihai by his side, solemnly expressed Romania's option for the European Union. The country's Parliament, democratically elected, voted two important motions for the immediate founding of the European Union.

At the level of the political and intellectual elite of inter-war Romania, there was accomplished an agreement of principle regarding the support of the idea of European Union. The Liberal Party, from the opposition, expressed themselves for a mainly political European
integration, through the voices of I.G. Duca, C. Argetoianu, Mircea Djuvara, Vespasian Pella. The leader of the Nationalist Democratic Party, the great historian Nicolae Iorga, was the president of the Romanian Pan-European Union. In Romania's Parliament, the pan-European idea was promoted for the first time in July 1926 by the senator of Targu Mures, Octavian Tăslăuanu. The president of the Social-Democratic Party, Constantin-Titel Petrescu categorically pronounced himself for the United States of Europe. The Hungarian Party of Romania, represented by Ugron Istvan and Jakabffy Elemer wanted a European Union, in which the rights of the minorities should be guaranteed.

Opinions, favourable to the pan-European integration, were expressed throughout the whole Romanian political and cultural press, as well as in the History textbooks. On the part of the Orthodox clergy, Nichifor Crainic and Ioan Lupaș pronounced themselves for a Christian United Europe, in favour of which they brought biblical arguments.

Therefore, Romania and the Romanians assumed the idea of European Union, in a real manner, in 1930. Evidently, they were neither the first nor the only supporters of the idea. So, we cannot mention protochronism in this case. The Romanians have their place in the history of the idea of a United Europe and in the gallery of the forerunners of the European integration.

The Briand Project of European Union has failed because of the increasing nationalisms on the continent and because of the discrepancies among the Great Powers. Nevertheless the idea then launched proved its vitality and viability.
## POSTFAȚĂ

Avem în față o lucrare de calitate alcătuită de domnul Simion Costea cu răbdare, pricepere și talent, ca teză de doctorat, sub îndrumarea competentă a domnului prof.univ.dr. Vasile Vesa. Textul îl arată pe autor un cercetător puternic, cu experiență, cu simț istoric și politic, apt pentru o prestație care dovedește capacitatea organizării într-o perspectivă clară a aspectelor cunoscute; a relevării elementelor de noutate suficiente diagnosticării unei contribuții personale remarcabile; a multiplicării argumentelor că, în ultimă instanță, există puține lucruri noi sub soare...

Prezența în pagină a autorului este remarcabilă, neostentativă, echilibrată și mai ales lămuritoare. Această prezență îl arată pe autor stâpân pe sine și pe surse, cu opțiuni inițiale clare asupra cărora vom reveni; cunoaște perioada de o manieră care permite identificarea „nișelor“ unor posibile contribuții.

Lucrarea este o reușită rezultată din analiza unui eșec; în ultimă instanță, Proiectul Briand de Uniune Europeană a eșuat. Ministrul francez de externe „a avut dreptate prea devreme“ cum formula inspirat Beno Brănișteanu. Reușita lucrării provine și din plasarea inspirată a autorului în punctul de unde se văd clar eforturile eșuate ale națiunilor europene de a se ridica deasupra interesului național; provine din perceperea exactă a Proiectului Briand și a atitudinilor naționale aferente ca premize ale eforturilor actuale de constituire a Uniunii Europene.

Articulată astfel, lucrarea se prezintă ca o radiografie, ca o cercetare radială a experienței rezultată din întâlnirea ideilor epocii în problema unificării Europei și în special a Proiectului Briand cu realitățile. Pentru că este vorba de poziția României, – autorul nu are stări de lapsus în această privință – cartea se prezintă ca una de istoria ideilor numai atât cât trebuie; analiza conceptuală din primul capitol ni se înfățișează ca o opțiune inițială foarte valoroasă și utilă practic. În lumina acestei clarificări, autorul corectează pe cei cu care „dialoghează“, de la ziaristul mărunt, la academicianul Dimitrie Gusti și la politicianul versat C. Argetoianu.
Şi ca urmare a acestei „aşezări“ a cercetătorului, cartea se prezintă ca o cercetare temeinică a patru ani din istoria ţării şi a Europei, una care poate deschide căi spre alte cercetări de profunzime.

Am citit teza cu interes şi cu plăcere şi, însoţindu-l pe Simion Costea în această mişcare a gândului spre fenomene astăzi în derulare, textul ne-a îmbiat să credem că nu este străină de autor ideea lui N. Iorga despre originea formelor contemporane ale istoriei. Ansamblul cercetării încorporată în această lucrare pune în evidenţă faptul că problemele aferente articulării actuale a Uniunii Europene se găsesc in nuce la întâlnirea ideii Briand de unitate cu realităţile europene. Afirmă M. Ralea, citat de autor, că Statele Unite ale Europei ar reprezenta „primul pas către raţionalizarea haosului»; păstrând riguros proporţiile, cartea asupra căreia referim are şi ipostaza „raţionalizării haosului“ și facem afirmaţia şi în numele întâlnirii eforturilor proprii de cercetare cu ale domnului Simion Costea.

Primul element care alimentează această ipostază a cărţii, adăugându-i calităţi, este planul: complex, echilibrat şi mai ales ingenios. Ingeniozitatea rezidă în abilitatea autorului de a evita repetiţiile stânjenitoare şi de a atenua vizibil caracterizarea lucrării drept „stufoasă“. Presupunem că acest plan pe care autorul îl respectă cu scrupulozitate asigură și o folosire cu randament înalt a informaţiei copleşitoare, adunată cu sârguinţă. De altfel, ansamblul cărţii îl arată pe autor urmărindu-şi riguros planul şi mai ales titlul luat în acceptiunea normală de ipoteză de lucru. Organizarea anchetei este remarcabilă. *Introducerea*, de calitate, îl înfăţişează pe autor făcându-şi „ordine“ pe viitorul „front de lucru“ și fixându-şi clar obiectivele dintre care reţinem: realizarea unei lucrări monografice, focalizarea cercetării Proiectului Briand *dinspre Europa Centrală* şi de Sud-Est – o manieră a distanţării de cercetările anterioare – şi analiza, cu mijloacele istoricului, a pătrunderii ideii de Uniune Europeană în profunzimea societăţii româneşti.

Mai există o opţiune iniţială care contribuie la constituirea parametrilor de calitate ai acestei cărţi. Textul ne arată un cercetător care şi-a asumat cu responsabilitate şi măsură ipostaza de român. Aceasta este poziţia de la nivelul căreia analiza identificării membrilor elitei politice a vremii cu interesul naţional româneşc devine relevantă. Există nenumărate exemple care pot argumenta această afirmaţie; profiluri reuşite se găsesc în toată teza. Reţinem pe acelea ale lui Iuliu Maniu,
Octavian Tăslăuanu și multe altele. Analiza planului Maniu de integrare europeană se înscrie în seria celor exemplare întâlnite des de-a lungul lucrării. Cititorul acestei cărți percepe ca revigorantă sublinierea situațiilor – mai multe – când de pe pământ românesc se emit idei care rezistă timpului; veritabile profeții, am putea spune.

Autorul nu se sfiește să constate că Virgil Madgearu a fost precursorul lui Jean Monnet și al raportului Spaak prin ideile care le afirmă în perioada lui de referință. Când prietenii francezi omit România din rândul țărilor care „s-au exprimat de o manieră explicită“ pentru Proiectul Briand, Simion Costea observă și sancționează.

Demonstrația în legătură cu voința românilor de a face țara parte a unei Europe unite este convingătoare. Este explicată încercarea eșuată de a realiza Uniunea Europeană dinspre Europa Centrală și de Sud-Est spre Europa Occidentală. Autorul sesizează inspirat plasarea acestor eforturi în prelungirea politicii de la Locarno. Remarcăm, de asemenea, analiza eforturilor pentru realizarea Europei Unite în ipostaza de soluție a crizei de supraproducție care încearcă toate statele Europei, dar mai ales pe cele preponderent agrare, situate de-a lungul Dunării. De fapt, statele europene au de ales între *cooperare*, care ar putea duce la eradicarea crizei și *confruntare*, care anunță alunecarea inexorabilă spre al doilea război mondial; avertismentele contemporane în privința acestui pericol sunt sesizate cu promptitudine de autorul cărții.

Impresionează plăcut lipsa abuzului de date statistice. Când trebuie, autorul aduce cifre relevante: prețurile cerealelor au scăzut în zona de referință până la 70%; țările europene produceau doar 10-15% din necesarul produselor agricole al țărilor industriale. În lumina acestor precizări, devenea clar că țările industriale (mai ales Germania) puteau acorda derogarea de la clauza națiunii celei mai favorizate, dar puneau condiții politice.

Valoroasă și inspirată este analiza poziției minorităților față de Proiectul Briand și autorul precizează că mai existau 40 milioane de minoritari după Marele Război, adică aproximativ 12% din populația Europei, fără U.R.S.S. Apreciem aici prezența autorului cu observația privitoare la diminuarea numărului minoritarilor ca urmare a Conferinței Păcii din 1919-1920 și a trasării hotarelor mai în acord cu voința celor guvernați.

Ideea discutării felului cum manualele reflectă atitudinea față de Proiectul Briand merită de asemenea subliniată.
Tot pe linia „decupării“ eşantioanelor de calitate dintr-o lucrare foarte bună, în întregime, subliniem sensibilitatea normală a autorului la temerea conducătorilor români ai vremii în faţa riscului favorizării, prin propunerile ministrului Briand, a insituirii unui directorat al marilor puteri.

Exemplară și echilibrată este abordarea corelației dintre tendința de unificare a Europei și inevitabilitatea renunțării la dogma suveranității absolute. Mai există o incontestabilă probă de calitate a cărții: felul cum autorul lămurește controversa prelungă a perioadei în legătură cu preponderența economicului sau a politicului.

Lucrarea încorporează incontestabil un efort inteligent de cercetare, unul care conține multe sugestii pentru cercetările viitoare. Pentru un cercetător hotărât să analizeze literatura produsă de eurosceptici, spre exemplu, cartea oferă multe baze de plecare și de corelare cu literatura secolelor anterioare. Dificultatea definirii Europei și mai ales a graniței de est reluată și semnalată de ministrul de externe G.G. Mironescu și negarea existenței Europei de către Nae Ionescu pot servi de repere.

Textul arată cultură de specialitate temeinică și maturitate profesională. Se văd aceste dimensiuni ale personalității autorului în felul cum citește, cum selectează, cum se întreabă și întreabă domeniul și mai ales în felul cum reorganizează informația spre articularea unei contribuții proprii.

Există elemente de subliniat în legătură cu documentarea pentru alcătuirea acestui elaborat. Remarcăm preferința pentru documentul de arhivă căutat inspirat și cu pricepere. În capacitatea de a evita absolutizarea vreunui tip de informație identificăm iar un semn de maturitate profesională. Felul cum presa este utilizată sprijină din plin afirmațiile de mai sus. Autorul își ia „înălțimea“ necesară pentru a corecta erorile presei; se folosește de aceasta pentru a decanta adevărul; evită inteligent ipostaza de copiator de ziare întâlnită în anumite lucrări contemporane; oferă cititorului date atât de necesare în legătură cu vechimea, autoritatea și tirajele publicațiilor consultate.

Elaboratul este alcătuit de o manieră care dobândește autorului dreptul de a fi judecat pornind de la îndeplinirea celor propuse. Într-adevăr, cartea concretizează un program de lucru onorat din plin.

Așadar, lucrarea convinge în privința sensibilității autorului în fața efortului european și mai ales românesc de organizare a păcii în perioada de referință (1929-1932). Autorul este foarte atent la racordarea
conferințelor pentru o acțiune economică concertată și acțiunii ministrului Virgil Madgearu de constituire a Blocului Statelor Agrare la efortul unirii Europei pentru pace, prosperitate și eradicarea crizei economice.

Lucrarea arată, de asemenea, sensibilitatea autorului la tendințele dezvoltării lumii contemporane spre situația astăzi existentă. Această sensibilitate se poate explica prin frecventarea unor analize de calitate, multidisciplinare și prin ochiul atent asupra procesului transformării prezentului în istorie.

Stilul lucrării este economicos, sobru, controlat. Textul arată un remarcabil simț al cuvântului. Subsolul este impresionant și dă seama de răbdarea și plăcerea autorului de a căuta informații utile ipotezei de lucru asumată prin titlu. Textul are densitatea necesară rezultată din preferința acordată *analizei* în raport cu *descrierea*, care are utilitatea ei în știință, și din capacitatea, exersată probabil îndelung, de a veni „cu orizont“ asupra detaliului. Frecvența ideilor clare, afirmate viguros, este remarcabilă și se vede foarte bine în concluziile formulate la sfârșit de capitol și mai ales la sfârșitul lucrării; puterea de portretizare a unor personalități ale vremii poate spune multe despre talentul autorului.

Prof.univ.dr. Ioan Ciupercă,
Universitatea „Al.I. Cuza“ Iași
<figure><img src="image_6.png" /></figure>

SIMION COSTEA (n.1972) este lector universitar doctor la Universitatea „Petru Maior” Târgu-Mureş, unde predă cursuri de Istoria integrării europene. A absolvit Facultatea de Istorie a Univ. „Babeş-Bolyai” Cluj-Napoca în 1996, ca şef de promoţie. Doctor în istorie, „Magna cum laude”, în 2003 la universitatea clujeană. Cercetător ştiinţific la Institutul de Cercetări Socio-Umane „Gh. Şincai” din Târgu-Mureş al Academiei Române (1996-2003) şi autor de studii ştiinţifice publicate în reviste de specialitate. Cartea reprezintă teza de doctorat a autorului.

„Printr-o cercetare asiduă, vădind reale calităţi de analiză, autorul realizează cu acribie o radiografiere a receptării Proiectului Briand şi a ideii de Uniune Europeană în România. Lucrarea se distinge printr-o informaţie aproape exhaustivă, reuşind o viziune monografică asupra subiectului tratat, precum şi printr-o analiză percutantă a fenomenelor istorice. Se înscrie, indubitabil, ca o lucrare de referinţă a evoluţiei ideii de Europa şi a politicii externe româneşti din perioada interbelică.”

Prof. univ. dr. VASILE VESA, Universitatea „Babeş-Bolyai” Cluj-Napoca

„Ne aflăm în faţa unei lucrări de calitate alcătuită de dl. S. Costea cu răbdare, pricepere şi talent...,o cercetare temeinică. Textul îl arată pe autor un cercetător puternic, cu experienţă, cu simţ istoric şi politic. Demonstraţia în legătură cu voinţa românilor de a face ţara parte a unei Europe unite este convingătoare.”

Prof.univ.dr. IOAN CIUPERCĂ, Universitatea „Alexandru I. Cuza” Iaşi

„Cartea este o contribuţie ştiinţifică reală şi originală, atât sub aspect documentar, cât şi interpretativ. Autorul ajunge la concluzii de substanţă, care vor fi preluate – suntem convinşi – de istoriografia noastră şi străină.”

Prof. univ. dr. MARCEL ȘTIRBAN, Universitatea „Babeș-Bolyai” Cluj-Napoca

„Lucrarea reprezintă o pagină deosebit de reuşită a istoriografiei româneşti privind perioada interbelică, o semnificativă reconstituire a filosofiei politice româneşti de construcţie europeană. Este impresionantă activitatea politico-diplomatică a României pentru concretizarea Proiectului Briand. E un capitol de istorie românească şi europeană care merită să fie cunoscut atât de specialiști, de publicul larg, cât şi de clasa politică, într-un moment în care integrarea României în UE este o prioritate a societății noastre.”

Conf. univ. dr. CORNEL SIGMIREAN, Universitatea „Petru Maior” Târgu-Mureş

ISBN: 973-8084-94-6

<figure><img src="image_7.png" /></figure>

EDITURA UNIVERSITĂȚII
„PETRU MAIOR”TÂRGU-MUREȘ