cu marile puteri europene. Prin intermediul miniştrilor plenipotenţiari ai Franţei (Puaux) şi Angliei (Greg) în România, Maniu a primit „răspunsuri destul de favorabile“ de la Briand şi Henderson, simţindu-se „încurajat“ în demersurile sale. Prin urmare, Maniu a stabilit cu Zalesky (ministrul de externe al Poloniei), cu ocazia vizitei acestuia la Bucureşti în 1929, un „plan de procedare“ româno-polon pentru structurarea „Confederaţiei Economice Sud-Est-Europene“. Planul prevedea, ca primă fază, o pregătire a spiritelor în acest sens, limitându-se „la acţiunea de informaţiuni diplomatice şi la o propagandă ştiinţifică, socială şi economică în opinia publică a tuturor statelor interesate“<fnref n="36" />.

După cum remarcau diplomaţii francezi, Planul Maniu preconiza o confederaţie central-europeană, cuprinzând România, Cehoslovacia, Iugoslavia, Bulgaria, Austria, Ungaria şi Polonia. Maniu propunea oficial încheierea de acorduri economice pe baze preferenţiale. El era susţinut de guvernul Iugoslaviei, care dorea deschiderea pieţei cehoslovace pentru exportul cerealelor sale. Planul Maniu a fost respins de Beneş (care promova protecţionismul cehoslovac), de premierul Bethlen al Ungariei (care ducea o politică revizionistă) şi de guvernul britanic (care nu renunţa la clauza naţiunii celei mai favorizate). Briand a susţinut iniţial Planul Maniu, dar apoi a renunţat, văzând ostilitatea acestor ţări. Planul Maniu, promovat oficial în februarie-iunie 1929, a eşuat atunci din aceste cauze<fnref n="37" />.

Criza economică şi lansarea Planului Briand, „care a pus în discuţia oficială a statelor“ problema Uniunii Europene, au stimulat proiectele şi demersurile confederaliste ale premierului român, devenite astfel din nou de o acută actualitate. Departe de a perturba Planul Maniu, conjunctura europeană, marcată de criza economică şi de Planul Briand, a oferit ambianţa propice promovării sale din nou în cadrul dezbaterilor aflate în vogă la nivel continental<fnref n="38" />.

Declaraţia-program a celui de-al doilea guvern Maniu, făcută presei în 15 iunie 1930, dovedeşte o receptare extrem de favorabilă a Planului

<footnote n="36">³⁶ Dezbaterile Adunării Deputaţilor, şedinţa din 4 aprilie 1934, p. 1607-1610.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Traian Sandu, „Le Plan Maniu de confédération économique danubienne du premier semestre 1929“, în *Revue d'Europe Centrale*, (Strasbourg), tome V, numero 2, 1997, p. 41-49; Idem, *Le système de sécurité français en Europe centre-orientale. L'exemple roumain 1919-1933*, Paris, 1999, p. 331-335.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Dezbaterile Adunării Deputaţilor, şedinţa din 4 aprilie 1934, p. 1607-1610.</footnote>
Briand „privind federalizarea Europei“. Primul-ministru Maniu a afirmat fără echivoc: „Sunt partizan al acestei idei și cred în succesul ei“. Era convins că ideea Uniunii Europene pe care o percepea, pe moment, doar ca pe o „simplă forță morală“, avea toate șansele de a se înfăptui, „se va dezvolta în viitor ca o realitate vie“. El dădea asigurări ferme că Planul Briand „se va bucura de tot sprijinul“ guvernului român. În fața unor interpretări care căutau în acest proiect șanse pentru revizionism, Maniu dădea curs propriei interpretări, care admițând că Uniunea Europeană preconizată „va putea realiza, pentru statele învinse, o situație morală, politică și economică mai favorabilă decât cea de până acum“, aprecia că „aceasta nu înseamnă în nici un caz o posibilă schimbare de frontiere“. Plasându-se pe tradiționala poziție a apărării integrității României, liderul PNȚ avea o percepție corectă a scopurilor Planului Briand, arătând că revizionismul ar fi fost absurd pentru un proiect ce viza consolidarea păcii<fnref n="39" />.

La 10 septembrie 1930, în cadrul unei mari festivități organizate la Șimleul Silvaniei cu ocazia dezvelirii bustului lui Simion Bărnuțiu, premierul și-a reafirmat ideile din 1924: „să ne încopciem în aceste formațiuni mari“, „în această grandioasă unire a popoarelor“ (preconizată de Briand n.n.), dar în cadrul căreia România să aibă o poziție de superioritate, să fie „în fruntea acestor state“, având „locul său de conducere de cinste, de încredere, de stimă a celorlalte neamuri și de hotărâtoare influență în mijlocul lor“<fnref n="40" />.

Concomitent, răspunsul oficial al guvernului Maniu la Memorandumul Briand asupra organizării unui regim de Uniune Federală Europeană (1 mai 1930), a fost favorabil, insistând însă asupra primatului integrării economice, a integrității statelor și a evitării unui directorat al marilor puteri în Uniunea Europeană. România, reprezentată de miniștrii Mironescu și Titulescu, a acționat în acest sens atât la Adunarea Generală a Societății Națiunilor, cât și la Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană<fnref n="41" />.

De asemenea, în scopul realizării unei integrări economice central – sud-est-europene și pan-europene, miniștrii guvernului Maniu, în special Mironescu și Madgearu, au încercat să dea și o dimensiune economică

<footnote n="39">³⁹ Iuliu Maniu, *op.cit.*, p. 147-148 și *Dreptatea*, an IV nr.807, 18 iunie 1930</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ *Dreptatea*, an IV nr. 877, 11 septembrie 1930</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ E. Campus, *op. cit.*, p.64-78</footnote>
Micii Înţelegeri (prin Conferinţa de la Strbske Pleso din iunie 1930), şi să creeze un „Bloc al Ţărilor Agrare“ (la Conferinţele din 1930 de la Sinaia, Bucureşti şi Varşovia). S-a reuşit asocierea a opt state într-un „Front agrarian“ comun care, la forurile internaţionale, a adoptat o poziţie unitară în probleme economice concrete, căutând să determine statele din Europa occidentală să le cumpere excedentul de cereale. Acest bloc a fost prezentat la Societatea Naţiunilor ca o metodă pragmatică de realizare a Uniunii Europene propuse de Briand, ca „stâlp al marii construcţii“. „Blocul Ţărilor Agrare“, fervent susţinut de Madgearu, s-a limitat doar „la precizarea unor puncte“ privitoare la un „sistem preferenţial şi de contingentare“, o formulă mult mai modestă decât „Confederaţia economică“ promovată de Maniu. El i s-a alăturat lui Madgearu în susţinerea acestei formule limitate, deşi în 1934 declara că nu credea în eficacitatea ei. A privit-o însă doar ca pe un punct de plecare în înfăptuirea planului său<fnref n="42" />.

În 10 octombrie 1930, Maniu a cedat funcţia de prim-ministru altui lider PNŢ, G.G.Mironescu (omul regelui Carol II). Maniu a rămas şeful necontestat al partidului, asigurând oficial noul guvern de sprijinul său. Cu acestă ocazie, la întrunirea majorităţilor parlamentare la Senat, Maniu a sugerat guvernului Mironescu să-i continue politica externă în sensul integrării europene, cu scopul de a plasa România „cu un rol activ în concertul statelor europene“. „În special în noile orientări spre care merg statele europene“ (Uniunea Europeană preconizată de Briand), guvernul Mironescu trebuia „să asigure ţării locul potrivit“<fnref n="43" />.

În timp ce guvernul G. G. Mironescu (PNŢ), îi continua politica externă, Maniu a întreprins o călătorie în străinătate (când a făcut şi declaraţiile din *Neue Freie Presse*) şi a constatat „multă simpatie în multe cercuri din Austria şi Cehoslovacia“ pentru ideea integrării central-europene, precum şi disponibilitatea opiniei publice de a adera la aceasta. Chiar în Ungaria el a găsit personalităţi deschise ideii, deşi politica oficială a guvernului Bethlen era ostilă Planului Maniu<fnref n="44" />.

În primăvara lui 1931, Maniu a discutat la Paris pe această temă cu personalităţi de talia lui Briand, Tardieu, Loucheur, Barthou, Chautemps, la care a găsit „apreciere şi aprobare“ pentru planul său. El

<footnote n="42">⁴² D. A. D., Şedinţa din 4 aprilie 1934, p.1607-1610.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Dreptatea, an IV, nr. 903, 11 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴D. A. D., Şedinţa din 4 aprilie 1934, p.1607-1610.</footnote>
le-a prezentat „ideea Confederației Economice Sud-Est-Europene sau deocamdată a statelor din bazinul Dunării“ ca o alternativă la tentativa de Anchluss economic, întrucât ar salva Austria și celelalte state ale zonei de la un colaps economic și social<fnref n="45" />.

Mai mult, urmând și sugestia lui Madgearu, Maniu a plecat la Roma pentru a se întâlni cu Mussolini și a-l determina să-i susțină proiectul. Întâlnirea nu a mai avut însă loc din cauza înlăturării PNȚ de la putere de căte regele Carol II, în aprilie 1931. Tentativa unei întâlniri la vârf între premierul Maniu (revenit la putere) și Mussolini se va repeta spre sfârșitul anului 1932, având același scop și eșuând din motive similare tot de politică internă (Carol II numind guvernul Vaida în ianuarie 1933). Dorind să-l atragă pe dictatorul italian spre proiectele sale, șeful guvernului român îi ceruse lui Titulescu ca Mica Înțelegere să manifeste „cât mai bune sentimente față de Italia“ la Conferința sa de la Belgrad din toamna lui 1932⁴⁶.

În decembrie 1930, într-un important interviu publicat de ziarul vienez „Neue Freie Presse“, Maniu și-a prezentat în extenso planul de confederație europeană, în fața opiniei publice internaționale. Reafirmându-și sprijinul ferm pentru Planul Briand, liderul PNȚ constata cu luciditate că acesta „întâmpină rezistențe care, cu oricâtă bunăvoință, nu pot fi înlăturate în grabă“, astfel încât nu era aplicabil într-un viitor imediat. Carența Planului Briand era însăși „măreția lui“, constând în extensiunea spațială pan europeană, după cum pare să sugereze omul politic român prin expunerea propriei alternative. Maniu propunea inițierea unui proces de integrare în etape, atât spațial (o organizație regională care să se extindă la nivel pan european) cât și structural (integrare economică progresivă până la Uniunea politică). Viabilitatea unei astfel de proceduri se va dovedi în integrarea europeană postbelică<fnref n="47" />.

Prima fază în înfăptuirea Planului Maniu de integrare europeană era crearea unei „Confederații Central-Europene“ care, credea el, „nu poate întâmpina piedici prea serioase și grele“, spre deosebire de proiectul pan-european al lui Briand. Liderul PNȚ considera că existau mai mulți factori care să favorizeze crearea unei astfel de „confederații“: amenin-

<footnote n="45">⁴⁵ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶*Ibidem*.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Dreptatea, an IV, nr.969, 29 decembrie 1930.</footnote>
țarea Rusiei Sovietice și criza economică (ce împingeau la căutarea unei „soluții“ de acest tip), spațiul economic unitar al fostului Imperiu Austro-Ungar ce reclama un „proces“, „logic“ de „integrare“ economică a statelor succesorale, precum și caracterul său destul de limitat spațial. Vechea sa convingere despre existența unei legi obiective ce determină tendința „spre unități mari“, se referea în decembrie 1930 „în special“ la „viața economică“. Această tendință trebuia să se concretizeze, aprecia Maniu, în „procesul de integrare în direcția unei mari unificări economice“. În evoluția construcției pan-europene, „Confederația Central-Europeană“, ar fi fost în concepția sa, o etapă posibil de realizat într-un viitor apropiat și „o soluție rapidă cu efecte imediate“ pentru problemele zonei<fnref n="48" />.

Maniu preconiza să includă în „Confederația Central-Europeană“ opt state: România, Polonia, Cehoslovacia, Iugoslavia, Grecia, Bulgaria, Ungaria și Austria. După cum observa Gafencu, acest proiect depășea cercul statelor succesorale, luând o apreciabilă extensie spațială. Remarcăm că o parte dintre aceste state aveau relații strânse cu România (alianța cu Polonia, Mica Înțelegere, viitoarea Înțelegere Balcanică), dar Ungaria și Bulgaria erau revizioniste, iar Austria se îndrepta spre Anschluss. Maniu acorda o atenție specială atragerii Italiei în înfăptuirea proiectului său, dorind-o fie integrată „de la început“ în „Confederație“, fie urmând a i se „alipi“ ulterior. Vorbind de „conștiința misiunii ei“ și de ideea imperială romană, omul politic român dorea să flateze Italia și să o atragă spre un statut privilegiat în „Confederație“<fnref n="49" />. Una din rațiunile acestei atitudini față de Italia, pe care Maniu nu a exprimat-o public ci doar într-un cadru confidențial lui Gafencu, era dorința de „a nu jigni ambițiile italiene și a nu provoca temeri și bănuieli la Roma“. Pentru a evita o politică ostilă din partea Italiei, care ar fi subminat inițiativa lui Maniu, acesta considera că „trebuie să prezentăm acest organism domnului Mussolini ca unul în care Italia poate juca un rol hotărâtor“. El i-a spus lui Gafencu că și Poloniei „i-ar recunoaște un rol de conducere“<fnref n="50" />. Adăugând și ideea exprimată anterior că România ar trebui să fie un „factor hotărâtor“, se pune problema dacă Maniu

<footnote n="48">⁴⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Grigore Gafencu, *Însemnări politice*, București 1991, p.240.</footnote>
preconiza o conducere directorială sau democratică a Confederației preconizate, ceea ce acesta nu preciza.

În plan structural, proiectul lui Maniu prevedea o metodă pragmatică, în patru etape succesive, pentru înfăptuirea „Confederației Central-Europene“. Prima etapă trebuia să fie „crearea unei alianțe economice încheiate contractual cu privire la schimbul de mărfuri pe baza unor anumite preferințe sau contingentări“. Plănuita „alianță economică“ era precedată de încheierea unor „tratate regionale economice pe baze preferențiale sau de contingentare“, așa cum a încercat de altfel guvernul Maniu la conferințele din Sinaia și Varșovia (prin care Madgearu viza crearea „Blocului Țărilor Agrare“). Ideile fostului premier român, după cum el însuși afirma, se întâlneau în acest punct cu cele ale cancelarului austriac Schöber<fnref n="51" />. Observăm însă că ideile celor două personalități vor intra în curând în conflict, în 1931, când Schöber va încerca concretizarea ideii „tratatelor regionale“ prin Anschluss-ul economic, ce amenința zona cu transformarea într-o Mitteleuropa sub hegemonie germană.

A doua etapă prevăzută de Planul Maniu pentru construirea „Confederației Europei Centrale“ urma să fie „o uniune vamală“ între statele regiunii, care erau reunite astfel în ceea ce el numise anterior „un teritoriu economic unitar“. Era, practic, o „Piață Comună“, care ne duce cu gândul la cea care se va realiza efectiv după 1950 în cadrul Comunităților Economice Europene (ce reprezintă în fond o uniune vamală).

A treia etapă viza „posibilități comune de apărare“, care să facă din „Confederație“ „un zid de apărare împotriva Sovietelor“. Maniu dorea deci o arhitectură de securitate solidă, cu o reală eficiență, care să fie nu doar o alianță regională cu scopuri limitate, ci o veritabilă umbrelă protectoare pentru întreaga Europă, devreme ce apreciază că aceasta „ar oferi o posibilitate de protecție deosebit de efectivă nu numai pentru statele central-europene ci și pentru celelalte state“. Liderul PNȚ urmărea se pare, în acest mod, completarea sistemului de alianțe al României, de așa manieră încât să-i asigure securitatea împotriva amenințării URSS (alianța româno-polonă, tentativa de a da Micii Înțelegeri un caracter erga omnes) creând efectiv cordonul sanitar<fnref n="52" />.

<footnote n="51">⁵¹ *Dreptatea*, an IV, nr.969, 29 decembrie 1930.</footnote>

<footnote n="52">⁵² *Ibidem*.</footnote>
A patra (şi ultima) etapă în structurarea Confederației regionale, conform Planului Maniu, ar fi fost „o alianţă mai strânsă cu anumite obiective şi organe comune“, atentă însă la „păstrarea suveranităţii fiecărui stat“. Era, credem, o aprofundare a ceea ce el nume „procesul de integrare în direcţia unei mari unificări economice“, ajungând la „unificarea politică“ (de care îi vorbea lui Gafencu), prin instituţii comunitare<fnref n="53" />. De altfel, Maniu i-a expus şi lui Gafencu planul său de a crea într-o primă etapă un „Zollverein“ al Europei Centrale, menit a soluţiona problemele acute ale crizei economice, iar într-o etapă ulterioară să ajungă la „unificarea politică“<fnref n="54" />. Termenul corect ar fi fost Uniune interguvernamentală.

Într-o epocă în care suveranitatea absolută a statelor naţionale era un mit intangibil, Maniu s-a dovedit destul de realist, ca şi Briand de altfel, pentru a susține „păstrarea suveranităţii fiecărui stat“ în noile structuri europene care s-ar fi creat. Era în fond o formulă de Europă Unită a Statelor suverane care va fi susținută de Charles de Gaulle într-o formă proprie în anii '60. Diferenţa este însă esenţială: Maniu promova această formulă pentru a declanşa procesul integrării europene (făcând posibilă atragerea statelor suverane spre proiecte integratoare), iar de Gaulle o va concepe pentru a frâna procesul deja în derulare (apărând ideea tradiţională a suveranităţii patriei sale). În plan teoretic şi din perspectivă istorică (fără a neglija toate diferenţele, inclusiv de epocă şi de context), conceptia lui Maniu prezintă anumite similitudini cu cea a lui de Gaulle: insistenţa asupra integrării economice lăsând-o pentru o etapă ulterioară pe cea politică, păstrarea suveranităţii naţionale, instituţii comune interstatale dar nu supranaţionale, promovarea propriei naţiuni într-un statut de lider al organizaţiei europene, viziunea unei „mici Europe“ şi cea a unei mari Europe (în cazul marelui preşedinte francez – „Europa celor şase“ şi cea „de la Atlanic la Urali“). Pe de altă parte, trebuie remarcat faptul că chiar unii dintre contemporanii lui Maniu, precum R. Coudenhove-Kalergi şi D. Gusti, susţinând ideea de Uniune Europeană, arătau că acesta ducea, în mod inevitabil la limitarea suveranităţii statelor şi la instituţii supranaţionale. Realităţile procesului comunitar postbelic vor valida mai curând această din urmă opinie.

<footnote n="53">⁵³ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ Gr. Gafencu, *op. cit.*, p. 240.</footnote>
Remarcăm de asemenea faptul că Maniu promova ideea unei Europe Unite prin consimțământul reciproc și a unității în diversitate.

Faza a doua în înfăptuirea Planului Maniu de integrare europeană era trecerea de la organizarea regională la cea paneuropeană. Pentru aceasta, Planul Maniu oferea două metode alternative posibile: fie integrarea „Confederației Central-Europene“ în „Uniunea Europeană“ preconizată de Briand, fie aderarea succesivă a statelor vest-europene (începând cu Italia) la „Confederația Central-Europeană“ pentru a o extinde la nivel pan-european și a forma astfel „**Confederația Generală Europeană**“. Aplicând prima metodă, Planul Maniu se încadra în Planul Briand cu o contribuție proprie. Aplicând a doua metodă, Planul Maniu devenea o alternativă la Planul Briand (pentru cazul în care proiectul francez nu ar fi reușit), având însă același scop: Uniunea Europeană. Maniu privea „Confederația Central-Europeană“ concepută de el, doar „ca o realizare parțială a Confederației Generale Europene propusă de dl. Briand“<fnref n="55" />. Evoluția ulterioară a discursului său politic probează însă faptul că Maniu avea în vedere și o a treia alternativă: cristalizarea „Confederației Central-Europene“ ca scop în sine, în această formulă limitată, pentru cazul în care integrarea pan-europeană nu ar fi fost posibilă.

Planul Maniu acorda prioritate integrării economice în procesul construcției europene, lăsînd politicul într-un plan secundar, ulterior. Maniu adopta astfel opinia lui Briand exprimată în septembrie 1929 la Adunarea Societății Națiunilor și intra în contradicție cu concepția susținută de acesta la 1 mai 1930 în Memorandumul său asupra organizării Uniunii Federale Europene, când modificând-și opinia anterioară, Briand a susținut prioritatea integrării politice în fața celei economice. În timp ce doctrina țărănistă a „porților deschise“ și căutarea unor soluții pentru criza economică îl determinau pe Maniu să susțină prioritatea integrării economice, doctrina neoliberală a protecționismului îl determina pe I.G.Duca să promoveze ideea priorității integrării politice lăsând-o în plan secundar pe cea economică. Integrarea europeană declanșată de Planul Schuman (9 mai 1950) prioritar economică, validează opțiunea lui Maniu. Planul Maniu însă preconiza o integrare europeană pornind din sud-estul continentului și extinzându-se spre vest, și din domeniul agrar spre cel industrial, având un sens invers față

<footnote n="55">⁵⁵ *Dreptatea*, an IV, nr.969, 29 decembrie 1930.</footnote>
de integrarea vizată de Planul Schuman care se va înfăptui efectiv (inițiată în Occident și în industrie).

Dincolo de declarațiile sale publice, în ce măsură Iuliu Maniu credea în mod sincer în ideea integrării europene? Răspunsul cel mai credibil îl găsim în „Însemnările politice“ ale lui Grigore Gafencu (unul din colaboratorii săi de încredere), anume în câteva note zilnice, cu caracter de jurnal, care nu erau destinate publicității (vor fi tipărite abia în 1991). Cei doi oameni politici au avut lungi discuții timp de trei zile, la începutul lui septembrie 1931, la Sovata, unde Maniu își îngrijea sănătatea, fiind retras oficial din viața publică, într-un gest de protest tăcut și amenințător împotriva tendințelor autoritare ale regelui Carol II și ale camarilei sale. El demisionase temporar din funcția de președinte al PNȚ, partid aflat atunci în opoziție față de guvernul Iorga-Argetoianu. Chiar în această situație, problema Uniunii Europene (de mare importanță în relațiile internaționale în acea perioadă) „interesează în cel mai înalt grad pe fostul prim-ministru“, fiind „grija sa de căpetenie“. Aceasta deoarece el considera înfăptuirea integrării europene ca singura soluție a crizei economice ce afecta grav România. Constatarea lui Gafencu nu lasă nici un dubiu asupra convingerilor lui Maniu: „Formațiuni mari de state învecinate, care par celor mai mulți drept himere și fantezii, îi par lui nu numai cu putință, dar potrivite să fie primul țel al politicii noastre externe“. Realizând amploarea crizei economice, Maniu ajungea la concluzia că „soluțiile strâmt naționale nu mai au nici un rost“, fiind ineficiente; le privea doar ca o alternativă de ultimă instanță, „de conservare proprie, în cazul în care soluțiile internaționale nu ajung la înfăptuire“. Maniu era convins că „trebuie să știm să privim cât mai departe și să tindem cu îndrăzneală spre acele himere care sunt, care trebuie să fie, pe cale de înfăptuire“. Dintre diversele formule de integrare europeană, el acorda cea mai mare atenție proiectului său de „Confederație Dunăreană“, care „îl preocupă necontenit“, discutându-l și cu Gafencu. Gafencu aprecia proiectul lui Maniu drept „neprecis, tocmai pentru că e atât de vast“ și promova un plan propriu, cuprinzând un număr mai mic de state succesorale în „Confederație“. Concomitent însă, Maniu avea în vedere și „organisme economice noi și întinse“ cuprinzând toată Europa, după cum consemna memorialistul<fnref n="56" />.

<footnote n="56">⁵⁶ Gr. Gafencu, op. cit. p.240.</footnote>
De altfel, Maniu își expunea planul de integrare europeană cu cele mai diverse ocazii, căutând să creeze un curent de opinie cât mai amplu în favoarea acestuia. Astfel, tot în toamna lui 1931, el dădea însemnate sugestii reprezentanților tineretului PNȚ., veniți la locuința sa din Bădăcin (unde se retrăsese), pentru a-i cere să revină în fruntea partidului. În discursul său, alături de atacurile la adresa camarilei și a guvernului Iorga, Maniu a lansat și un apel către tineret de a milita pentru „ideea Confederației Europene“. Reiterându-și ideile din 1924, el considera că generația tânără avea datoria să tindă în acest sens spre „noi și nobile ținte“, care să transceandă idealul național, întrucât „problemele economice și sociale nu mai pot fi soluționate pe cărări vechi“. Era convins că în lipsa aspirațiilor spre integrare europeană, națiunea română ar intra „numaidecât pe povârnișul declinului“, iar țările din „Europa Centrală și de Est“ ar „sucomba din cauza calamităților economice“. Considerând că „trebuie realizată o Confederație în răsăritul Europei, în care noi, România, va trebui să jucăm un rol hotărâtor“, el o vedea doar ca o etapă, imediat realizabilă, în drumul spre o Confederație pan-europeană<fnref n="57" />.

Maniu propunea ideea integrării europene ca țel al României, de pe pozițiile „celui mai categoric naționalism“. Atingerea acestui țel era calea „pentru a ridica națiunea în respectul națiunilor străine“ și pentru a apăra „patrimoniul său național“. Dacă interesul național îl conducea la ideea integrării europene, Maniu era atent și la păstrarea identității naționale în cadrul acesteia, pentru „a nu lăsa ca patrimoniul național să se dilueze în domeniul universalității, care chiar fiindcă este al tuturor, nu este al nimănui“<fnref n="58" />.

El avea o viziune de mare anvergură asupra devenirii istorice a națiunii sale în durata lungă. Atribuind lui Carol I meritul de a fi „făcut regalitatea“ (statul modern independent, monarhia constituțională n. n.) și lui Ferdinand pe acela de a fi „făcut unitatea națională“ (Marea Unire din 1918 n. n.), oratorul îi conferea lui Carol II rolul istoric de a fi „desăvârșitorul unirii naționale“ în plan intern prin „înfăptuirea dreptății sociale“ iar în plan extern prin „introducerea Țării Românești în această

<footnote n="57">⁵⁷ Iuliu Maniu, *Testament moral-politic*, București, 1991, p. 82-84.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ *Ibidem*.</footnote>
grandioasă alcătuire a Confederației statelor din Europa de Est, care va da posibilitatea înfloririi economice și a siguranței noastre de stat<fnref n="59" />.

Asemeni Planului Briand de Uniune Europeană (politică), Planul Tardieu de Confederație Danubiană (economică), a fost receptat extrem de favorabil de către Maniu (aflat în opoziție). El își susținea în fond propriul plan de integrare europeană în aprilie 1932, când se declara „cu trup și suflet pentru Planul Tardieu“, interpretându-l „ca primă etapă a Uniunii Europene preconizată de Briand“. Viitorul premier român aprecia că „blocul regional“ economic proiectat de Tardieu „este regional deocamdată, pentru că nu poate fi, dintr-o dată, european, dar intenția este vădită, și planul pe care se construiește est planul pan-european“. Maniu era, fără îndoială, satisfăcut să-și vadă atfel validat propriul plan de creare a unei organizații economice în Europa Centrală, care să se extindă apoi la nivel pan-european, devenind o Confederație Europeană economică și politică. Era, aceasta, în fond alternativa pe care o propusese liderul PNȚ la Planul Briand, vizând tot Uniunea Europeană<fnref n="60" />.

Păstrându-și țelurile pan-europene și după eșecul Planului Briand, Planul Maniu urmărea să înfăptuiască „Statele Unite ale Europei“, considerate drept „unica soluție de salvare a economiei europene și a păcii europene“, un obiectiv concret fiind de a „ține piept concurenței produselor americane și ruse“. Vizând „suprimarea vămilor inter-europene în calea circulației mărfurilor și raționalizarea în sistemul de producție“, care s-ar înfăptui „treptat“, Maniu preconiza o uniune vamală pan-europeană, o piață comună de nivel continental, beneficiind, în interior, de „suprimarea vămilor“ dintre state, iar față de exterior, de o politică vamală protecționistă<fnref n="61" />.

Obstacolele ce stăteau în calea atingerii acetui scop – „atmosfera sufletească“ tensionată, „reminiscențele istorice și excesele șoviniste“, „ca și rivalitatea economică actuală dintre statele europene“ – l-au determinat pe Maniu să conştientizeze faptul că integrarea pan-europeană „este grea și cere timp“. De aceea, o arhitectură economică mai limitată, de dimensiuni central-europene, axată „pe punctele“ „Belgrad-București-Viena-Budapesta, neexcluzând adăugirea Poloniei și

<footnote n="59">⁵⁹ *Ibidem*, p. 82-84.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ *Ibidem*, p. 135-137.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ *Ibidem*.</footnote>
Bulgariei“, îi apărea ca o formulă optimă pentru început. Mai mult, el credea că „înţelegerea economică“ dunăreană putea obține sprijin de la „aproape toate celelalte mari state europene“, care ar fi fost interesate în reușita ei deoarece „centrul Europei, rămânând dezorganizat poate fi un punct de discordie europeană; dar organizat, poate fi punct de cristalizare, de polarizare pentru economia europeană“. În concepția sa, „Confederației Economice Dunărene“ „nu i se pot atribui intenții politice“, aceasta „nu are un caracter agresiv“ și nu ar determina „prin ricoșeu, crearea de alte blocuri regionale, cu interese rivale“<fnref n="62" />.

Maniu aprecia că în Europa Centrală existau o serie de factori favorizaņi pentru un proces de integrare economică: „solidaritatea de interese permanente e mai strânsă, presiunea crizei mai violentă“ (necesitând soluții urgente), existau „căi de comunicație ce se pot racorda“ și „o tradiție în legăturile economice“ (datorită includerii anterioare în Imperiul Austro-Ungar), „o atmosferă oarecum pregătită prin conferințele și tratativele ce s-au purtat între aceste țări agricole“, iar Mica Înțelegere încerca să-și construiască și o dimensiune „economică“ prin tratative, ce „se completează cu ale celorlalte două țări vecine Ungaria și Austria“<fnref n="63" />. Constatăm că evoluțiile ulterioare au invalidat însă aceste argumente.

Oricum în perioada 1930-1932, Maniu era convins că integrarea central-europeană și pan-europeană „se impune fatal“, el având un rol decisiv în preluarea acestei idei de către partidul său. În 1930 toți fruntașii PNȚ susțîneau, în linii generale, planul preşedintelui lor. În iunie 1932, PNȚ includea ideea „Confederației Economice Dunărene“, în manifestul său către țară. Maniu a avut desigur un rol important în adoptarea de către Parlamentul român a unor declarații oficiale de susținere a ideii de Uniune Europeană, în 1930. În societatea românească interbelică Maniu nu a fost un caz singular de promovare a ideii de integrare europeană. O bună parte a elitei politice și culturale a României a fost alături de el într-o amplă dezbatere, integrându-se în curentele de idei de nivel european.

Atât Planul Maniu de Confederație central – sud-est-europeană și pan-europeană, cât și Planul Briand de Uniune Europeană și Planul Tardieu de Confederație Danubiană, au eșuat, iar Hitler a imprimat alte

<footnote n="62">⁶² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ *Ibidem*, p.135-137.</footnote>
evoluții pe continent începând din 1933. Acestei situații internaționale i
se adăugau evoluțiile interne ale vieții politice românești: trecerea PNȚ
în opoziție (definitiv), retragerea lui Maniu de la președinția acestuia în
perioada 1933-1937 (fiind înlocuit cu Mihalache), promovând o linie
fermă împotiva tendințelor autoritare ale lui Carol II. Chiar în aceste
condiții, Iuliu Maniu continua să-și susțină planul de integrare
europeană, renunțând însă la extensiunea sa pan-europeană pentru a-l
limita la dimensiunile central – sud-est-europene proiectate cu atâta
consecvență.

Un exemplu semnificativ în acest sens este interpelarea adresată de Maniu lui Titulescu (ministrul de externe în guvernul Tătărăscu) la 4 aprilie 1934 în Parlamentul țării. Ținând atunci și un celebru discurs antirevizionist Maniu și-a sintetizat în mare parte ideile de integrare europeană, relevând continuitatea lor timp de zece ani, a subliniat necesitatea înfăpturii planului său precum și acțiunile diplomatice întreprinse de el în acest scop în perioadele în care s-a aflat la putere. În tradiția continuității politicii externe românești dincolo de guvernele care se succedau, deputatul PNȚ îi cerea lui Titulescu să continue demersurile pentru înfăptuirea Planului Maniu de integrare europeană, întrebându-l ce a făcut în acest sens. El a prezentat din nou „realizarea Confederațiunii Sud-Est-Europene sau cel puțin Dunărene“ drept „singura cale posibilă“ pentru soluționarea crizei economice și a tensiunilor politice, insistând asupra atingerii unor obiective specifice momentului: neutralizarea revizionismului Ungariei și salvarea Austriei de la Anschluss, reconcilierea statelor zonei și atragerea Italiei (care își accentua orientarea revizionistă). Privea consolidarea Micii Înțelegeri și constituirea Înțelegerii Balcanice ca „începuturi extrem de importante și prețioase în procesul evolutiv de realizare a acestei Confederațiuni“. Reiterându-și ideea de a se crea „o mare unitate economică“ în Europa Centrală și de Sud-Est, Maniu dorea ca aceasta „să se completeze economicește“ cu Occidentul. Schimburile economice intense între cele două zone complementare (una agricolă, cealaltă industrială) ar fi determinat, credea el, „concesiuni vamale importante“ între acestea. Astfel de afirmații demonstrează că el nu renunțase total la o numită viziune pan-europeană<fnref n="64" />.

<footnote n="64">⁶⁴ Dezbaterile Adunării Deputaților, ședința din 4 aprilie 1934, p. 1607-1610.</footnote>
Titulescu, răspunzând la interpelare, a susținut o idee similară de antantă central – sud-est-europeană prin Mica Înțelegere și Înțelegerea Balcanică, adăugând propria concepție a „spiritualizării frontierelor“ și a „integrării“ „de la național prin regional spre universal“. Satisfăcut de ansamblul acestui răspuns, Maniu a rămas nemulțumit de întârzierea realizărilor concrete vizând „Confederația“ sa<fnref n="65" />.

La 28 iunie 1936, într-un discurs anticarlist rostit la Vințul de Jos, Maniu își reafirma aspirația spre „o mare Confederație a statelor din Europa Centrală, păstrându-și suveranitatea și hotarele lor, pentru a salva statele dunărene din situația lor economică atât de grea.“ Această „Confederație“ ar fi fost o „unitate culturală și economică“ concordând cu tendințele progresiste ale umanității, astfel încât el o contrapunea ca o soluție superioară revizionismului ungar, considerat anacronic<fnref n="66" />.

În noiembie 1937, în chiar discursul la reluarea funcției de președinte al partidului, în care îi trasa linia politică, liderul PNȚ a declarat că va promova politica externă tradițională a României, reiterând în acest context, ideea centrală a Planului Maniu de integrare europeană: „În special cred că îndeosebi țara noastră trebuie să facă tot posibilul să realizeze, cu păstrarea suveranității statelor, o organizare sistematică a statelor din bazinul dunărean. Aceasta este o necesitate primordială nu numai pentru noi ci și pentru pacea Europei“. Făcând un scurt istoric al planului său, Maniu îi sublinia continuitatea vreme de 15 ani în gândirea și acțiunea sa politică, și evidenția demersurile pe care le-a făcut în calitate de prim-ministru, pentru înfăptuirea acestuia. El releva fapul că anumite state urmăreau într-adevăr realizarea „Confederației Dunărene“, dar „în felul cum cred ele că ar fi mai potrivit intereselor lor“ iar România promovându-și propriile interese în această direcție, trebuia să dea dovadă de „spirit activ“ și „să contribuie în prima linie la rezolvarea marilor probleme“ internaționale. Devenise însă conștient că în noul context internațional țara sa nu mai avea șanse de „a conduce, căci suntem prea mici“, renunțând aşadar la rolul hotărîtor preconizat în perioada anterioară<fnref n="67" />.

Trebuie să constatăm însă că Planul Maniu de integrare europeană nu mai putea reprezenta o soluție realistă după 1933, neavând nici o

<footnote n="65">⁶⁵ *Ibidem*, p. 1611-1616, 1618.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ I. Maniu, *Testament moral-politic*, p. 164.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ *Ibidem*, p. 168-169.</footnote>
şansă de aplicare. De altfel, autorul său nu a mai avut posibilitatea de a-l promova în relaţiile internaţionale şi din cauză că nu a mai ajuns la putere. A rămas un proiect eşuat, ca atâtea altele din epoca sa, păstrându-se însă valoarea sa teoretică şi istorică.

În concluzie, Iuliu Maniu s-a înscris, în plan sincronic, în curentul federalist interbelic (alături de R. Coudenhove-Kalergi, Briand, Tardieu, Herriot, Stresseman, dar şi de Titulescu, Gusti, Madgearu, Duca, Tăslăuanu etc.), iar, în plan diacronic, în galeria personalităţilor ce au preconizat o Europă unită prin consimţământul reciproc (alături de Dante, Podiebrand, De Sully, W. Penn, Saint-Pierre, Kant, Napoleon I şi Napoleon III, Saint-Simon, Mazzini, Cattaneo, Hugo, Bălcescu şi D. Brătianu, Valéry, Briand, Monnet, de Gaulle etc.). Înscriindu-se în seria precursorilor integrării europene, Maniu ilustrează istoria unei idei care este în curs de a deveni o realitate vie în a doua jumătate a secolului nostru. Fireşte că realităţile actuale nu se originează punctual în Planul Maniu, dar indubitabil, procesul integrării europene de azi reprezintă concretizarea unor idei-forţă care au trebuit să apară în conştiinţele unor precursori şi să fie exprimate într-o perioadă anterioară.

### 2.2.2. Opinia lui Grigore Gafencu, subsecretar de stat la Preşedinţia Consiliului de Miniştri

În calitatea sa oficială de subsecretar de stat la Preşedinţia Consiliului de Miniştri (17 iunie – 10 octombrie 1930)în cabinetul Iuliu Maniu, Grigore Gafencu a contribuit la promovarea strategiei României de integrare pan europeană. El s-a remarcat prin pledoaria sa în faţa opiniei româneşti, în favoarea poziţiei miniştrilor Mironescu şi Madgearu faţă de Planul Briand la Adunarea Ligii Naţiunilor din septembrie 1930⁶⁸. Vorbind apoi în Parlamentul ţării, deputatul Gafencu s-a pronunţat pentru continuarea politicii României în direcţia construirii Uniunii Europene<fnref n="69" />. El conducea şi un important cotidian economic central, Argus, care s-a dovedit a fi cel mai fervent susţinător al ideii de Uniune Europeană din întreaga presă românească.

<footnote n="68">⁶⁸ Argus, 2 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Monitorul Oficial, nr. 12, 20 decembrie 1930, p. 158. Desbaterile Adunării Deputaţilor, şedinţa din 3 decembrie 1930.</footnote>
Încă dinainte de a ajunge la guvernare, ca publicist și lider țărănist aflat în opoziție, Gafencu a susținut cu insistență ideea unei confederații economice dunărene.Grigore Gafencu împreună cu Andrei Corteanu, în înțelegere cu democratul ungur Oszkár Iászi, au promovat în *Revista Vremii* (București) un proiect de „confederație economică de state naționale libere", o „comunitate de state" care să cuprindă statele naționale succesorale ale fostului Imperiu Austro-Ungar: Austria, Ungaria, Cehoslovacia, Iugoslavia și România. „Confederația Dunăreană" proiectată de Gafencu era mai restrânsă spațial decât cea promovată de Maniu, care cuprindea și Italia, Polonia, țările balcanice. De aceea, Gafencu aprecia personal că proiectul lui Maniu era „neprecis, tocmai fiindcă e atât de vast". Gafencu a discutat această temă în particular cu Iuliu Maniu la Sovata, în septembrie 1931⁷⁰.

Deținător al unor funcții importante în mai multe ministere în cadrul guvernelor țărăniste din 1928-1931 și 1932-1933, Grigore Gafencu va ajunge ministru de Externe al României în 1939-1940. După 1945, ca exponent al exilului românesc, Gafencu a făcut parte din conducerea „Uniuunii Paneuropene" a lui Richard Coudenhove-Kalergi, susținând procesul real de integrare vest-europeană postbelică.

Gafencu a făcut parte din prezidiul Congresului Europei de la Haga, din mai 1948. El a fost membru în conducerea „Mișcării pentru Europa Unită" (alături de W. Churchill), a fost „patron" al „Uniunii Liberale Mondiale", preşedinte al „Uniunii Europene a Federaliştilor". El a participat la toate marile acțiuni pentru integrarea europeană între 1948-1957, unde a pledat consecvent pentru includerea Europei de Est în acest proces și pentru o integrare radicală, în formă federală<fnref n="71" />.

În 1957, la moartea lui Gafencu, Mircea Eliade scria: „Peste hotarele țării, nimeni nu avea faima și prestigiul lui Grigore Gafencu. Nu reprezenta numai ceea ce ne-am obișnuit să numim «interesele» românești, ci și pe ale vecinilor noștri. Era purtătorul de cuvânt, ascultat și respectat, al tuturor neamurilor ocupate de dincolo de Cortina de Fier. Şi era în același timp, un european, în sensul că înţelesese de mult că,

<footnote n="70">⁷⁰ Grigore Gafencu, *Însemnări politice*, București, 1991, p. 239-241.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Gr. Gafencu, „Discursuri pentru o Europă unită" și Ștefan Delureanu, „Eroi români ai gestei europene" în *Secolul 20 - Europele din Europa*, nr. 10-12, 1999 și nr.1-3, 2000.</footnote>
atât pentru noi, cât şi pentru celelalte popoare europene, singura soluție
era federalizarea Europei"<fnref n="72" />.

### 2.2.3. Concepția ministrului Industriei și Comerțului Virgil Madgearu

Guvernul României a susținut Proiectul Briand de Uniune Europeană și, mai mult, a inițiat demersuri diplomatice proprii pentru înfăptuirea acestuia<fnref n="73" />. România a promovat o strategie proprie de integrare pan europeană în etape, pornind dinspre Europa Centrală spre cea Occidentală, de la integrarea economică spre cea politică, din domeniul agrar spre cel industrial. În conceperea și aplicarea acestei strategii, un rol fundamental l-a avut Virgil Madgearu în calitatea sa de ministru și doctrinar în guvernele PNȚ (1928-1931) conduse de Maniu și Mironescu.

Madgearu era doctor în științele economice și financiare al Universității din Leipzig (1911), profesor universitar de economia națională la Academia Comercială din București (1916-1940), fiind cel mai mare savant economist al României interbelice<fnref n="74" />.

Madgearu a fost unul dintre principalii doctrinari ai țărănismului românesc, doctrină care avea la bază ideile de dezvoltare în special a agriculturii și a industriilor legate de aceasta, de respingere a protecționismului industrial și de promovare a politicii „porților deschise“ în fața capitalului străin, edificarea statului țărănesc etc<fnref n="75" />. Dar Madgearu a elaborat și a promovat în același timp și o doctrină de politică externă, care nu a fost cercetată până acum în istoriografie. Această doctrină a fost una de integrare economică pan europeană.

Încă din 1924, Virgil Madgearu a fost printre primii lideri politici români care și-au exprimat public opțiunea pentru integrarea europeană alături de Iuliu Maniu (Partidul Național Român), Andrei Corteanu,

<footnote n="72">⁷² Valeriu Florin Dobrinescu, „Grigore Gafencu (1892-1957)“, în *Dosarele istoriei*, nr. 3 (67), 2002, p. 28.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Eliza Campus, *Ideea federală în perioada interbelică*, București, 1993; George Ciorănescu, *Românii și ideea federalistă*, București, 1996, p. 111-127.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Lucian Predescu, *op. cit*, p. 506, 338; Marin Nedelea, *Istoria României*, vol. II, București, 1994, p. 108-120.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ Zigu Ornea, *Țărănismul*, București, 1981, passim; Keith Hitchins, *România 1866-1947*, București, 1994, p. 315-358.</footnote>
Grigore Gafencu (Partidul Țărănesc) și Octavian Tăslăuanu (Partidul Poporului)<fnref n="76" />. Madgearu a fost adept al doctrinei paneuropeniste a contelui austriac Richard Coudenhove-Kalergi, asemeni altor personalități europene precum Edouard Herriot și Aristide Briand (premieri francezi), Churchill și Amery (ministrii englezi), Pál Teleki (prim-ministru al Ungariei) etc.<fnref n="77" />. În cadrul prestigiosului ciclu de conferințe privind politica externă a României, organizat la București de Institutul Social Român condus de Dimitrie Gusti, Madgearu (în calitate de fruntaș al Partidului Țărănesc aflat în opoziție) s-a pronunțat pentru înlăturarea dominației „imperialismului economic“ asupra Ligii Națiunilor<fnref n="78" />. În acest context, el a susținut că, în fața dominației economice mondiale a S.U.A., statele europene trebuiau să reacționeze prin inițierea unei integrări paneuropene. El avertiza asupra pericolului unei lumi unipolare, dominate de „imperialismul economic“ american, și dorea crearea „Paneuropei“ ca pol economic, care să asigure o balanță a puterii. Prin integrarea pan europeană, Europa trebuia să se elibereze de sub sfera de influență a S.U.A. și să contribuie la structurarea unei lumi multipolare, a echilibrului de putere, în cadrul unei Ligi a Națiunilor reorganizate în sens democratic. Madgearu susținea că „în fața doctrinei lui Monroe, trebuie să se opună, pentru a se ajunge la o adevărată Ligă a Națiunilor, doctrina pan europeană“ și că „numai prin Paneuropa se va ajunge la acea cooperare mondială a tuturor statelor, care să creeze o Ligă a Națiunilor puternică, în măsură să garanteze efectiv pacea“. El aprecia că statele mici, inclusiv România aveau un interes mai mare decât cele mari pentru crearea „Paneuropei“ și restructurarea Ligii Națiunilor, în scopul de a-și asigura propria lor securitate și prosperitate. Liderul țărănist sublinia că, pentru înfăptuirea integrării paneuropene și refacerea ordinii mondiale, mentalitatea naționalistă tradițională trebuia depășită și „în locul ideii naționalismului ca factor unic și atotcălăuzitor în acțiunea socială, trebuie să se trezească spiritul internațional de înțelegere și de cooperare între toate popoarele lumii“<fnref n="79" />. Comparativ, în

<footnote n="76">⁷⁶ Octavian C. Tăslăuanu, *Statele Unite ale Orientului*, Tg. Mureș, 1924, passim; Grigore Gafencu, *Însemnări politice*, București, 1991, p. 239-241.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Richard Coudenhove-Kalergi, *Pan-Europa*, Tg. Mureș, 1996; Denis de Rougemont, *op. cit.*, p. 340-341.</footnote>

<footnote n="78">⁷⁸ Virgil Madgearu, „Imperialismul economic și Liga Națiunilor“, în *Politica externă a României*, coord. D. Gusti, București, 1924, p. 54-83.</footnote>

<footnote n="79">⁷⁹ *Ibidem*, p. 81-83.</footnote>
1924, în vreme ce Madgearu se pronunța pentru integrarea economică pan europeană, G. Gafencu, A. Corteanu, I. Maniu și O. Tăslăuanu optau pentru diverse formule de integrare central-europeană<fnref n="80" />.

După ce au ajuns la putere în cadrul guvernării PNȚ (1928-1931), Maniu, Madgearu și Gafencu au ridicat ideea de integrare europeană la rangul de politică de stat a României, beneficiind și de cadrul internațional creat prin lansarea Proiectului Briand de Uniune Europeană. Madgearu era secretarul general al partidului de guvernământ, ministrul Comerțului și Industriei (10 noiembrie 1928 – 14 noiembrie 1929, 13 iunie – 10 octombrie 1930), ministrul de Finanțe (26 octombrie – 7 iunie 1930), ministrul agriculturii (10 octombrie 1930 – 18 aprilie 1931)<fnref n="81" />. Asumându-și conducerea economiei naționale în cadrul guvernului Maniu, Virgil Madgearu a conceput și a aplicat strategia României vizând realizarea treptată a unei înțelegeri economice între statele agrare central-europene, înțelegere care să conducă spre integrarea economico-politică pan europeană. El a avut o contribuție decisivă la organizarea conferințelor de la Sinaia, București și Varșovia care au structurat Blocul Statelor Agrare (reunind 8 țări din Europa Centrală și de Sud-Est). Rolul său a fost esențial și în elaborarea programului economic al acestei înțelegeri regionale. Prin urmare, ministrul român al Industriei și Comerțului a fost mandatat de cele 8 țări să reprezinte oficial Blocul Statelor Agrare în fața Adunării Ligii Națiunilor din septembrie 1930. Madgearu a promovat în fața forumului mondial strategia pragmatică de soluționare a crizei economice și de integrare regională și pan europeană, strategie concepută de el și adoptată în principiu de țările Europei Centrale și de Sud-Est<fnref n="82" />.

Madgearu și-a prezentat politica de integrare pan europeană în februarie 1931 în cadrul unui nou ciclu de conferințe privind „Federația Europeană“ organizat la București de Institutul Social Român al lui

<footnote n="80">⁸⁰ *Ibidem*, p. 177-193, 223-242; Octavian Tăslăuanu, *op. cit.*; Grigore Gafencu, *op. cit.*, p. 239-241.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ L. Predescu, *op. cit.*, p.506; Ioan Scurtu, *Documente privind istoria României*, București, 1995, p.696-700</footnote>

<footnote n="82">⁸² Document publicat sub titlul „La Liga Națiunilor. Discuțiunea asupra crizei agricole. Cele 8 state agricole față de criză. D-l V. Madgearu documentează pozițiunea lor. (Discursul rostit la Geneva de ministrul comerțului și al industriei)“, în *Dreptatea*, IV, nr. 898, 5 octombrie 1930, p. 1-3.</footnote>
Dimitrie Gusti<sup>83</sup>. În prelegerea sa, Madgearu a relevat că Memorandul Briand proiecta „un fel de Uniune morală a Europei“ și „subordona organizarea economică europeană, organizațiunii politice“. El a criticat această metodă, a integrării prioritar-politice europene, promovată de Memorandul Briand, fiind convins că nu era o metodă realistă. Bazându-se pe experiența eșecurilor înregistrate de Societatea Națiunilor, ca organizație politică, Madgearu avertiza că și „Federația Europeană“, concepută tot ca organizație politică, putea eșua în același fel. Lipsa unei organizații economice a Ligii Națiunilor a avut drept consecințe „seria de catastrofe monetare care au dezechilibrat economia mondială“ în anii ’20 și criza de „supraproducție“ din 1929-1933. Sub egida Societății Națiunilor, s-a desfășurat „Conferința pentru armistițiul vamal“ din martie 1930 de la Geneva, în cadrul căreia s-a inițiat „Blocul Statelor Agrare“, care a propus „ideea tratamentului preferențial, ca instrument de asigurare a colaborării între țările agrare și țările industriale europene“. Blocul Statelor Agrare a impus conferinței adoptarea „Protocolului negociațiunilor ulterioare“ care stabilea un program de negocieri pentru asigurarea colaborării economice între statele agrare central-europene și statele industriale vest-europene.

Blocul Statelor Agrare s-a structurat în cadrul conferințelor de la București, Sinaia și Varșovia, iar rezoluțiile sale (adoptate la Conferința de la Varșovia) „au fost încorporate în programul oficial al Societății Națiunilor“, la Adunarea Generală din septembrie 1930 (în urma demersului lui V. Madgearu în numele celor 8 state). Ministrul român aprecia că sesiunea Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană a consacrat succesul Blocului Statelor Agrare, prin faptul că s-a concentrat asupra unei înțelegeri economice, nu politice<sup>84</sup>.

Într-adevăr, Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană a căutat soluționarea crizei agricole europene prin rezoluții privind asigurarea debușeurilor vest-europene pentru exporturile agricole central-europene și înființarea unui „credit agricol internațional“ pentru finanțarea statelor central-europene. Madgearu dorea ca „Federația Europeană“ să persevereze pe această cale, a înțelegerii economice paneuropene, nu politice, pentru că numai metoda înțelegerii economice putea duce la

<footnote n="83"><sup>83</sup> Virgil Madgearu, „Blocul Statelor Agrare în cadrul Federației Europene“ (conferință), în *Dreptatea*, IV, nr. 1015, 25 februarie 1931, p. 1.</footnote>

<footnote n="84"><sup>84</sup> *Ibidem*.</footnote>
transformarea ideii europene într-o realitate. „Din contră, dacă după acest început generos, bărbații de stat din Europa se vor întoarce la discuția controverselor politice, derivate din problemele dezarmării și a pactelor de securitate, și vor neglija realitatea economică a Europei, Federația Europeană va rămâne un vis frumos”. El considera că „criza capitalismului european” era agravată de dezbinarea dintre statele europene în fața acțiunilor subversive ale Rusiei Sovietice, de menținerea prețurilor industriale la un nivel prea ridicat, inaccesibil pentru țările sărace central-europene, de „strangularea debușeurilor” vest-europene pentru cerealele țărilor agrare central-europene, prin „măsurile vamale” protecționiste. Soluția susținută de Madgearu era o înțelegere economică pan europeană, „solidaritatea economică a Europei” în cadrul Federației Europene. „Dacă Federația Europeană va da această solidaritate economică, va trăi, dacă nu, se va nărui și va precipita apusul civilizației noastre”<fnref n="85" />.

Așadar, doctrina lui Madgearu promova o strategie de integrare pan europeană, prioritar economică, în etape, începând cu integrarea economică central-europeană (în domeniul agrar). Considerăm că Madgearu a fost un precursor al concepției integrării prioritar economice postbelice. Spre deosebire însă de procesul real postbelic, Madgearu a preconizat o integrare europeană în sens invers, dinspre Europa Centrală spre cea occidentală și dinspre agricultură spre industrie.

### 2.2.4. Pozițiile Ministerelor de Interne, al Muncii, al Lucrărilor Publice și al Armatei

În vederea formulării răspunsului guvernului României la Memorandumul Briand, la 28 iunie 1930, Ministerul de Externe a cerut celorlalte ministere să se pronunțe asupra planului francez. Fiecare minister trebuia să studieze acele probleme din Memorandum care intrau în sfera proprie de activitate și să-și formuleze obiecțiile și propunerile, pe care să le comunice Ministerului de Externe, în răspunsuri oficiale. Nici un minister român nu s-a pronunțat împotriva Planului Briand. Patru ministere au trimis răspunsuri oficiale, scrise, favorabile Planului Briand, care au fost examinate de ministrul de Externe,

<footnote n="85">⁸⁵ *Ibidem*.</footnote>
Mironescu, la 8 iulie 1930. În aceeași zi, Mironescu va redacta răspunsul guvernului României la Memorandumul francez<fnref n="86" />.

**Ministerul de Interne** al României, reprezentat de ministru și de directorul Direcțiunii Personalului, a dat un răspuns favorabil, declarând scurt și categoric, că „nu avem nici o obiecțiune de făcut asupra Memorandumului domnului Briand privitor la organizarea Uniunii Europene“. În numele ministrului Alexandru Vaida-Voevod, documentul era semnat de Constantin Angelescu, subsecretar de stat în Ministerul de Interne<fnref n="87" />.

**Ministerul Muncii**, Cooperației și Asigurărilor Sociale, reprezentat de ministrul Pantelimon Halippa și de inspectorul general Constantinescu al Direcției de Studii și Statistică, răspundea favorabil Planului Briand, declarând că „nu vedem nici un inconvenient în faptul de a se încredința, fie viitoarei Conferințe Europene, fie viitorului Comitet European, studiul problemelor relative la muncă, igienă și cooperație intelectuală, ca și acela al posibilităților de îmbunătățire a raporturilor interparlamentare“<fnref n="88" />.

Era „de cel mai mare folos“ pentru țările Europei ca Uniunea Europeană să-și asume soluționarea problemelor pe care nu le-au putut rezolva conferințele internaționale ținute până atunci sub egida Biroului Internațional al Muncii și a Societății Națiunilor. Înzestrarea Uniunii Europene cu aceste atribuții trebuia însă să nu imqueteze asupra competențelor date prin Tratatele de Pace unor organizații internaționale existente, precum Organizația Internațională a Muncii. De asemenea, deciziile Conferinței Europene sau ale Comitetului European trebuiau să țină seama „de situațiile specifice unor țări și de posibilitățile lor de dezvoltare economico-socială“, deci inclusiv de interesele României<fnref n="89" />.

Ministerul român al Muncii făcea și propuneri pragmatice pentru asigurarea eficienței în funcționarea instituțiilor Uniunii Europene. Astfel, Pan Halippa propunea ca ordinea de zi a fiecărei reuniuni „să cuprindă un număr cât se poate de restrâns de probleme“, iar culegerea

<footnote n="86">⁸⁶ AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 201, f. 143-146, *Răspunsurile* ministerelor de Interne, al Muncii, al Lucrărilor Publice și al Armatei, către Ministerul de Externe.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ *Ibidem*, f. 143, Scrisoarea nr. 52464 din 8 iulie 1930, de la Ministerul de Interne.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ *Ibidem*, f. 146, Scrisoarea nr. 24828 din 8 iulie 1930, de la Ministerul Muncii.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ *Ibidem*.</footnote>
materialului informativ și documentar din toate statele să se facă „cu toată grija și obiectivitatea“, fie de către Secretariatul Conferinței Europene, fie de către organizațiile internaționale create deja prin Tratatele de Pace, ca Biroul Internațional al Muncii și Societatea Națiunilor<fnref n="90" />.

Constatăm că ministrul Pan Halippa (unul dintre făuritorii Unirii Basarabiei cu România) era de acord cu integrarea țării în Uniunea Europeană și nu respingea nici una dintre cele trei instituții propuse de Briand, nici chiar Comitetul European.

**Ministerul Lucrărilor Publice** și al Comunicațiilor răspundea că „nu avem nimica de obiectat și putem accepta propunerea“ Memorandumului Briand privitoare la organizarea europeană a acelor domenii „ce intră în cadrul de activitate a acestui departament“ (minister). Însă, ministrul Mihail Manoilescu avea „rezerve“ asupra viziunii generale a lui Briand asupra Uniunii Europene. Manoilescu nu își preciza în scris rezervele, ci intenționa să și le exprime în mod „verbal, în ședința Consiliului de Miniștri“. Ședințele de guvern din acea perioadă nu au fost consemnate în procese-verbale. Oricum, ministrul de Externe Mironescu va sublinia acceptarea Planului Briand din punctul de vedere al atribuțiilor Ministerului Lucrărilor Publice<fnref n="91" />.

Rezervele lui Manoilescu izvorau din concepția paneuropenistă proprie pe care el o făcuse publică deja.

M. Manoilescu (1891-1950) a fost un savant și doctrinar economist renumit în țară și peste hotare, publicist talentat, om de afaceri prosper. În deceniul al treilea al secolului XX, alături de Ștefan Zeletin, Manoilescu s-a afirmat ca doctrinar al neoliberalismului românesc, fiind membru marcant al Partidului Poporului și subsecretar de Stat la Ministerul de Finanțe (30 martie 1926 - 4 iunie 1927) în guvernul Averescu. În 1923 la Institutul Social Român (București), Manoilescu a expus oficial doctrina neoliberală a Partidului Poporului. El și-a păstrat concepția neoliberală, protecționistă și industrialistă și când a devenit ministru în guvernele Partidului Național-Țărănesc. Manoilescu a militat activ pentru aducerea lui Carol pe tronul României. După Restaurația din 8 iunie 1930 a regelui Carol II, Manoilescu a devenit membru al Camarilei regale. Susținut de monarh, Manoilescu a devenit ministrul

<footnote n="90">⁹⁰ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ *Ibidem*, f. 151, Scrisoarea din 8 iulie 1930, de la Ministerul Lucrărilor Publice.</footnote>
Comunicațiilor și Lucrărilor Publice (13 iunie-30 octombrie 1930) în guvernul Maniu, apoi ministrul Industriei și Comerțului (10 octombrie 1930-12 mai 1931) în guvernele Mironescu și Iorga-Argetoianu, apoi guvernator al Băncii Naționale (din mai 1931) și profesor universitar de economie la Școala Politehnică din București (1931-1946)<fnref n="92" />.

În marea dezbatere cultural-ideologică privind căile de evoluție a României, Manoilescu s-a înscris în curentul europenist, după cum apreciază istoricul american Keith Hitchins. Manoilescu este un europenist prin faptul că, asemenea lui Zeletin, el a pledat constant pentru ca România să urmeze calea occidentală de industrializare și considera că burghezia avea rolul-cheie în dezvoltarea capitalismului românesc. După 1932 gândirea sa va evolua spre corporatism<fnref n="93" />.

În 1929-1930, Manoilescu s-a manifestat public ca un partizan al ideii de Uniune Europeană politico-economică, iar ca ministru al Lucrărilor Publice s-a declarat de acord cu Planul Briand în problemele ce țineau de sfera de competență a ministerului său.

M.Manoilescu analiza metodele de construire a Uniunii Europene din perspectiva conceptiei sale economice protecționiste și industrialiste. Chiar în 1929, el a publicat la Paris o carte valoroasă și apreciată în care a dezvoltat o teorie a protecționismului, fundamentată științific, cu argumente economice convingătoare, rupte din realitate. El a combătut teoriile liber-schimbiste ale economiei clasice (elaborate de Adam Smith și David Ricardo). El a demonstrat că pentru o țară agricolă nu era avantajos „să producă numai produse agricole pentru ca să cumpere cu ele produse industriale din țările industriale“. Aceasta deoarece productivitatea agriculturii este mai mică decât cea a industriei. El demonstra că o țară agricolă „are avantaj să fabrice ea însăși produse industriale“ și deci trebuie să asigure dezvoltarea propriei industrii printr-o protecție vamală. În 1930 el a publicat lucrarea „O nouă conceptie a protecționalismului industrial“<fnref n="94" />.

<footnote n="92">⁹² L. Predescu, *op. cit.*, p. 518; Zigu Ornea, *Anii treizeci*, București 1996, p. 263-264; Marin Nedelea, *Istoria României. Compediu de curente și personalități politice*, București 1994, vol. II, p. 217.</footnote>

<footnote n="93">⁹³ K. Hitchins, *op. cit.*, p. 320.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Mihail Manoilescu, *Theorie du Protectionisme et de l'Exchange international*, Paris, Editura Marcel Giard, 1929, recenzată de Al. A. Philippide în *Viața Românească*, nr. 9, noiembrie 1931, p. 424-426.</footnote>
Adept al unei politici protecționiste de industrializare a României, Manoilescu nu putea accepta o uniune vamală pan europeană. Considerăm că prin concepția sa „protecționistă“ și „industrialistă“, Manoilescu rămânea un doctrinar neoliberal în 1929-1930. Deși era ministru în guvernul țărănist, Manoilescu se afla într-o contradicție evidentă cu doctrina țărănistă (a porților deschise și a dezvoltării agriculturii în mod prioritar). De aici conflictul lui Manoilescu cu ministrul V. Madgearu (colegul său de guvern), atât în privința politicii economice interne, cât și a politicii economice externe a României. El nu era de acord cu teza lui Madgearu conform căreia într-o Uniune Europeană economică, țările agrare central – sud-est europene trebuiau să exporte produse agricole și să importe produse industriale din țările industriale vest-europene. El nu era de acord cu strategia guvernului Maniu de treptată integrare pan europeană prioritar-economică. Manoilescu dorea o radicală integrare sub forma Statelor Unite ale Europei.

Mihail Manoilescu era deja economist, tehnocrat și om politic cunoscut când și-a exprimat concepția privind ideea de „Statele Unite ale Europei“, într-un articol publicat la 15 august 1929 în revista „Observatorul politic și social“ (director H. St. Streitman). Articolul a fost republicat în aprilie 1930 în „Buletin franco-roumain“. Manoilescu era atunci președintele Uniunii Camerelor de Comerț și Industrie (în funcție) și fost subsecretar de Stat la Ministerul de Finanțe. Peste câteva luni el va deveni ministru în guvernele Maniu, Mironescu și Iorga<fnref n="95" />.

La 15 august 1929, în preajma lansării Planului Briand de Uniune Europeană la Adunarea din septembrie 1929 a Ligii Națiunilor, Manoilescu susținea că ideea de „Statele Unite ale Europei“ era una dintre „utopiile care pot deveni realități într-o zi“. Manoilescu definea „Statele Unite ale Europei“ ca fiind înfăptuirea „federalizării într-un singur stat european“, a „unei federații europene“ după modelul SUA. Era o „contopire integrală“ politică și economică a statelor europene într-o federație reală. „Federalizarea înseamnă abdicarea totală de la orice fel de libertate economică națională“, odată cu renunțarea la independența politică, afirma Manoilescu, care se pronunța tocmai pentru această formulă.

<footnote n="95">⁹⁵ Mihail Manoilescu, „Statele Unite ale Europei“ în *Observatorul politic și social* (București), an. I, nr. 6, 15 august 1929.</footnote>
În dezbaterea internațională, pentru realizarea Europei unite se propuneau două metode alternative: „Statele Unite ale Europei“ și „Uniunea vamală europeană“. Metoda „Uniunii vamale europene“ avea mai mulți adepți, întrucât necesita o reducere mai moderată a suveranității naționale și prin urmare părea mai ușor de realizat. Inițierea „Uniunii vamale europene“ era doar prima etapă, tranzitorie spre realizarea „federației europene“ (Statele Unite ale Europei)<fnref n="96" />.

Manoilescu respingea această metodă deoarece într-o uniune vamală europeană „concurența liberă între industrii stabilește o selecțiune naturală aspră“, sacrificând tinerele industrii ale țărilor central – sud-est europene, care nu făceau față concurenței dure cu industriile dezvoltate ale țărilor vest-europene. Într-o uniune vamală pan europeană, România și țările vecine nu mai aveau nici o șansă să se industrializeze, erau „condamnate să trăiască din cultura slabă a cerealelor, alimentându-se pentru tot ce este produs superior de la marile țări industriale“. Țările central – sud-est-europene erau condamnate la sărăcie și la subordonare față de țările industriale dezvoltate. Renunțând „la mijlocul cel mai sigur de îmbogățire care este industrializarea“, România și țările vecine trebuiau „să plătească cu pielea lor realizarea frumosului ideal“ european, fără nici o compensație.

Uniunea vamală europeană obliga țările central – sud-est europene la sacrificii inacceptabile, dar nu le aducea „nici unul dintre avantajele unei unificări adevărate și depline pe terenul economic și politic“, sub forma SUE, după modelul SUA. Printr-o unificare reală și grandioasă, statele membre ale SUA au câștigat beneficiile unui mare organism capitalist. Fiecare din vechile state a beneficiat de avantajele unui vast sistem de comunicații, de ajutorul ansamblului instituțiilor financiare federale, de afluența de capital și de credite ieftine, de o repartiție justă a obligațiilor fiscale, de o economie de cheltuieli militare și administrative, de imprimarea unui ritm unic de dezvoltare. Aceleași beneficii trebuia să aducă țărilor membre și „unificarea“ economico-politică europeană sub forma „Statelor Unite ale Europei“. De aceea, Manoilescu se pronunța pentru această metodă radicală și rapidă. Era o soluție „logică și rațională“, chiar dacă era mai dificil de înfăptuit. „Statele Unite ale Europei“ trebuiau înființate dintr-o dată, fără să se mai treacă prin faza intermediară a Uniunii vamale. Căci Uniunea vamală europeană „nu ar

<footnote n="96">⁹⁶ *Ibidem*.</footnote>
fi decât o experiență nenorocită care ar compromite ideea oricărei cooperări europene"<fnref n="97" />.

Considerăm că Manoilescu se pronunța categoric în 1929-1930 pentru Statele Unite ale Europei, pentru înfăptuirea „unei unificări adevărate și depline pe terenul economic și politic”.

După 1932, economistul Manoilescu își va schimba orientarea, devenind principalul teoretician al corporatismului românesc. El a sperat că Mișcarea Legionară va înfăptui corporatismul în România, printr-o politică de stat. De aceea el a sprijinit ziarul legionar „Buna Vestire“ și a fost ales senator pe listele legionare la alegerile din 1937. El a militat pentru partidul unic și a elogiat regiunile totalitare din Italia și Germania. Ajungând ministru de Externe în guvernul Ion Gigurtu, Manoilescu a fost obligat să semneze Dictatul de la Viena din 30 august 1940, motiv pentru care el va fi marginalizat de legionarii lui Horia Sima și de regimul Antonescu<fnref n="98" />.

**Ministerul Armatei** susținea construirea unei Uniuni Europene capabile să-i garanteze României securitatea, independența, suveranitatea, caracterul național unitar și integritatea teritorială între granițele sale de după Marea Unire din 1918. Într-un document „strict secret“, ministrul Armatei, generalul de divizie adjutant Nicolae Condeescu, îi oferea ministrului de Externe o analiză serioasă și realistă a Memorandumului Briand, din punctul de vedere al securității și apărării țării. El constata mai întâi că Proiectul francez de Uniune Europeană prevedea organizarea Europei pentru menținerea păcii, și corespundea cu politica externă a României. În același timp, în construirea Uniunii Europene trebuia să se țină seama de faptul că „poporul român, care și-a realizat de curând unitatea națională, ca și celelalte popoare în aceeași situație“, se temea de „tot ce i-ar putea atinge, într-un mod oarecare, unitatea dobândită după atâtea suferințe și cu mari jertfe“. Uniunea Europeană trebuia să se întemeieze pe respectarea independenței, suveranității naționale și a integrității teritoriale a statelor, între granițele consacrate prin Tratatele de Pace din 1919-1920. Ministrul Armatei considera necesar ca respectarea acestor principii „să se precizeze clar și complet“ în pactul fondator al Uniunii Europene, care trebuia să consolideze Tratatele de Pace. Prin aceasta,

<footnote n="97">⁹⁷ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ Zigu Ornea, *op. cit.*, p. 263-284.</footnote>
Uniunea Europeană trebuia să descurajeze și apoi să elimine pretențiile de revizuire a tratatelor și revendicările teritoriale ale anumitor state<fnref n="99" />.

Revizionismul era însoțit de anumite „pretențiuni nejustificate din partea minorităților etnice“, care nu s-au împăcat cu noua lor apartenență la România și la celelalte state din Europa Centrală, țări care „și-au realizat unitatea națională sau și-au câștigat independența“ în 1918. „Concetățenii de origine ungară, bulgară sau rusă, care se găsesc de altfel în minoritate în provinciile alipite la patria-mamă, în urma marelui războiu, simpatizează mai degrabă cu statele vecine și ar fi bucuroase să vadă că o Uniune Europeană ar slăbi caracterul național și unitar al României“, avertiza ministrul Armatei, care era bine informat. De aceea, el considera necesar ca Uniunea Europeană să fie concepută în așa fel încât „statele să nu fie turburate de pretențiuni nejustificate din partea minorităților etnice, care trebuie să rămână absolut în cadrul suveranității statelor din care fac parte“. Această măsură era impusă de necesitatea asigurării „păcii interne și externe a statelor“. Împărtășind mentalitatea democratică general-europeană a vremii sale, ministrul Condeescu era de acord cu respectarea drepturilor minorităților, în cadrul suveranității statului național unitar român, care însă trebuia respectată atât de minorități, cât și de Uniunea Europeană<fnref n="100" />.

Apoi, Ministerul român al Armatei susținea organizarea Uniunii Europene ca un sistem politico-militar eficient de securitate după modelul locarnian. Menținându-se Pactul Societății Națiunilor și Pactul Briand-Kellogg, era indispensabil să se sporească garanțiile de securitate, prin reglementarea „asistenței economice, financiare și militare obligatorii a statelor membre ale Uniunii, în contra statului agresiv, membru sau nu al acestei Uniuni“, sublinia ministrul Condeescu. El invoca și poziția geografică vulnerabilă a României, Poloniei și Țărilor Baltice, aflate „la fruntariile comunității europene“ și amenințate direct de Rusia vecină. Securitatea lor și a frontierelor estice ale Uniunii Europene nu putea să fie garantată în suficientă măsură nici chiar în cazul în care s-ar încheia un pact regional oriental după modelul locarnian, pact care să cuprindă numai statele vecine cu Rusia. În fața Rusiei, România avea nevoie de ajutorul militar al marilor puteri

<footnote n="99">⁹⁹ *Ibidem*, f. 144-145, Scrisoarea nr. 145 din 8 iulie 1930, de la Ministerul Armatei.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ *Ibidem*.</footnote>
occidentale. „Numai asistența militară, efectivă și oportună a marilor puteri membre“ ale Uniunii Europene, în fața unei eventuale agresiuni ruse, ar putea da garanțiile de securitate necesare atât statelor limitrofe cu Rusia, cât și Uniunii Europene însăși, accentua generalul român. El era deci, interesat de crearea sistemului locarnian panEuropean propus de Memorandumul Briand<fnref n="101" />.

Ministrul Condeescu concluziona că **România**, **poate adera** la propunerile* Memorandumului Briand*, însă **cu aceste rezerve** izvorâte din condițiunile geografice și speciale ale României*<fnref n="102" />.

Apoi Ministerul Armatei ținea să îi semnaleze Ministerului de Externe că Memorandumului Briand afirma existența unui pericol de război, afirmație „de o mare gravitate, care trebuie luată în serioasă considerație“, dată fiind importanța documentului francez. De aici rezulta nevoia de a grăbi înzestrarea Armatei Române, urmând exemplul Franței. Deși propunerea Uniunii Europene a fost prezentată de Ministerul de Externe al Franței, guvernul francez a luat ample măsuri pentru fortificarea frontierelor și pentru întărirea armatei, marinei și aviației sale. „Până ce Uniunea propusă va deveni o realitate, poate să treacă multă vreme, iar pericolele de războiu se multiplică pe zi ce trece, de aceea este necesară întărirea grabnică a armatei“, susținea generalul Condeescu, pragmatic. El considera că o armată puternică „va servi țărei noastre chiar și după înfăptuirea Uniunei propuse, consolidându-i pozițiunea în sânul comunității europene“<fnref n="102" />.

În toate punctele sale, viziunea ministrului Armatei „cadrează întocmai cu vederile mele“, ale ministrului de Externe, constata Mironescu, la 8 iulie 1930. El considera că răspunsul Ministerului Armatei era „o expunere perfectă a realităților vremii“, înlăturând iluziile induse de „un anume spirit de pacifism internațional“. Mironescu a ținut „cu tot dinadinsul“ să cunoască părerea generalului Condeescu, pe care a studiat-o deci cu cea mai mare atenție, însuşindu-şi tezele respective. De altfel, cei doi miniştri discutaseră Planul Briand mai pe larg cu câteva zile înainte, când Mironescu îi înmânase lui Condeescu adresa oficială prin care îi cerea să se pronunțe în scris asupra problemei<fnref n="103" />.

<footnote n="101">¹⁰¹ *Ibidem.*</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² *Ibidem.*</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³ *Ibidem.*</footnote>
Deși nu au înaintat acum, la 8 iulie, răspunsuri scrise către
Ministerul de Externe, și alte ministere au avut un rol important în
formularea și aplicarea strategiei României față de Planul Briand.
Acestea sunt Ministerul Industriei și Comerțului, condus de ministrul
Virgil Madgearu, Ministerul Agriculturii și Domeniilor, condus de Ion
Mihalache și Ministerul de Finanțe, condus de Mihail Popovici, la care
se adaugă însuși preşedintele Consiliului de Miniștri, Iuliu Maniu și
subsecretarii săi de stat la Preşedinţia Consiliului de Miniștri, Grigore
Gafencu și Ion Lugoșianu<fnref n="104" />.

Mandatat de executivul de la București, ministrul de Externe
Mironescu a redactat răspunsul guvernului român, la 8 iulie 1930.

2.2.5. Strategia ministrului de Externe George Mironescu

Intelectual de formație franceză, George Mironescu a fost profesor
la Facultatea de Drept din București (1903-1939), a publicat un număr
însemnat de lucrări juridice și politice și a devenit membru de onoare al
Academiei Române (1939). Ca om politic, el a militat în Occident pentru
Marea Unire din 1918, a fost ministrul Instrucțiunii în guvernul Tache
Ionescu (17 decembrie 1921 – 18 ianuarie 1922), iar în timpul primei
guvernări a Partidului Național Țărănesc el a fost permanent ministru de
Externe (10 noiembrie 1928 – 18 aprilie 1931), ajungând și
prim-ministru de două ori: în 7 – 12 iunie 1930 (când a prezidat
restaurația regelui Carol II) și în 10 octombrie 1930 – 18 aprilie 1931. În
cadrul celei de-a doua guvernări țărăniste (6 iunie 1932 – 14 noiembrie
1933), Mironescu a fost vicepreședinte al Consiliului de Miniștri,
ministru de Finanțe și apoi de Interne. În timpul regimului monarhic
autoritar (1938-1940), el va fi consilier de Coroană<fnref n="105" />.

Deși nu era diplomat de carieră, Mironescu a promovat o politică
externă eficientă, cu realizări remarcabile, dintre care menționăm:
semnarea Pactului Briand – Kellogg și a Protocolului de la Moscova (9
februarie 1929), încheierea satisfăcătoare a acordurilor de la Haga
privind reparațiile de război și soluționarea favorabilă a procesului

<footnote n="104">¹⁰⁴ Lista guvernului în Ioan Scurtu, *Documente privind istoria României între anii 1918-1944*, București, 1995, p. 698-699.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ L. Predescu, *Enciclopedia României. Cugetarea*, București, 1999, p. 557.</footnote>
optanților, obținerea unui împrumut masiv de la marile bănci franceze pentru stabilizarea monedei naționale<fnref n="106" />.

Mironescu a continuat cu fermitate politica externă tradițională a României orientată spre Franța, Mica Înțelegere, Polonia și spre Liga Națiunilor, cu același scop al apărării integrității și independenței țării. În cadrul acestei orientări, în condițiile crizei economice mondiale și ale lansării Planului Briand, Mironescu a condus diplomația românească în demersurile pentru integrarea central – sud-est-europeană și pan europeană. În adoptarea și aplicarea acestei politici, lui Mironescu i s-au alăturat premierul Iuliu Maniu, ministrul Industriei și Comerțului Virgil Madgearu și reputatul ministru plenipotențiar român la Londra, Nicolae Titulescu.

Om politic democrat (de sorginte conservatoare), pro-occidental, Mironescu a fost un adept convins al integrării europene. El a susținut oficial strategia României de integrare europeană, în fața Adunării Generale a Societății Națiunilor, atât în septembrie 1929, cât și în septembrie 1930.

La 8 noiembrie 1929, în faimoasa conferință intitulată **Politica Păcii**, susținută la „Sindicatul Ziariștilor“ din București, G. G. Mironescu a făcut o expunere a doctrinei de politică externă a României aplicată momentului, în scopul declarat de a difuza ideile sale în straturi cât mai largi ale societății, pentru a atrage sprijinul opiniei publice în promovarea lor<fnref n="107" />. El menționa evoluția în istorie a „ideii generoase a păcii perpetue“, promovată de „marii gânditori“ Sully, Crucé, abatele de Saint-Pierre, Kant, fapt ce dovedește o anumită cunoaștere a problematicii, evocată în epocă de Coudenhove-Kalergi și de Dimitrie Gusti, iar ulterior de mari istorici, pentru a evidenția tradiția idealului de unificare europeană. Adept al consolidării Ligii Națiunilor, Mironescu dorea ca aceasta să instituie un sistem de apărare comună cu un comandament militar unic, chiar dacă nu credea posibilă crearea unei armate multinaționale comune a Ligii Națiunilor. După ce combătea propaganda revizionistă, aborda problema dezarmării „pe trei planuri paralele“: 1) „dezarmarea propriu-zisă“ („militară“), 2) „dezarmarea

<footnote n="106">¹⁰⁶ Valeriu Florin Dobrinescu, „George G. Mironescu – ministru de Externe al României“, în *Diplomație și diplomați români* (coord. Gh. Buzatu), Focșani, 2001, p. 182-189.</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ G. G. Mironescu, *op. cit.*, vol. I., p. 428-440.</footnote>
morală“ („adică apropierea sinceră a popoarelor“), 3),„dezarmarea economică“. Ministrul de Externe român insista asupra ideii de a se „înlătura antagonismele economice“, ca o condiție sine qua non pentru asigurarea „destinderii“ internaționale, a dezarmării și păcii. Din acest motiv el era adeptul încheierii „de convențiuni comerciale multilaterale, care să poată armoniza în același timp interesele economice ale mai multor țări“, idee lansată la Conferința economică din 1927, și susținută de Hymans (ministrul de Externe al Belgiei) cu o mare autoritate, la Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1929. În acest sens, România căuta „să-și întărească alianțele sale politice prin legături economice cât mai strânse“ (aluzie la Mica Antantă Economică)<fnref n="108" />.

În acest context, Mironescu analiza Proiectul Briand în forma lansată la Liga Națiunilor, pe care îl descria ca „o idee mult mai largă“, „idee de a crea o legătură federală, pe bază economică, între statele Europei“. Oratorul ținea să precizeze concepția premierului francez privind relațiile dintre Europa unită și celelalte continente, subliniind „că dacă se încearcă a federaliza Europa, nu se face aceasta spre a o putea opune altor continente. Din contră, crearea unei legături federale între națiunile europene este, în intenția inițiatorului (Franța n. n.), precum și a tuturor acelora care simpatizează cu această mare inițiativă (inclusiv România n. n.), menită să facă mai ușoară și mai strânsă colaborarea continentului nostru cu celelalte continente“<fnref n="109" />.

Declarându-se „adânc convins de realizarea“ Proiectului Briand, Mironescu își exprima speranța „că se va merge și mai departe“ pe calea construcției paneuropene. Concomitent însă, el considera acest proces ca „o operă de lungă durată“, având „de învins dificultăți enorme“ și necesitând „o metodică pregătire a terenului“. Estimând că era imposibil să se armonizeze dintr-o dată interesele economice ale atâtor țări (cele 27 din spațiul pan european, așa cum propunea Briand), Mironescu aprecia că „va trebui deci procedat treptat“. Constatăm, așadar că strategiei grandioase promovate de premierul francez, ministrul de Externe român îi contrapunea strategia graduală, pentru înfăptuirea aceluiași obiectiv. Într-o terminologie actuală, putem descrie strategia României ca vizând agregarea unor uniuni regionale-nucleu în diferitele zone ale continentului, care să se integreze treptat între ele pentru a construi o

<footnote n="108">¹⁰⁸ *Ibidem*, p. 429-435.</footnote>

<footnote n="109">¹⁰⁹ *Ibidem*.</footnote>
uniune pan europeană. Mironescu declara: „Va trebui să încercăm la început, armonizarea intereselor a două, trei şi pe urmă a patru ţări şi să lărgim în mod continuu cercul. Se va stabili astfel, încetul cu încetul, o uniune economică regională, compusă din mai multe ţări. Se va lucra apoi în acelaşi sens într-o altă regiune. Când mai multe regiuni vor fi armonizate economiceşte, se va încerca stabilirea unei legături de ansamblu, creându-se, poate, la început, o înţelegere între aceste uniuni regionale, numai asupra câtorva chestiuni. Cred că pe această cale se va putea ajunge mai sigur la o federaţie economică europeană“<fnref n="110" />.

Aceste idei vor căpăta o valoare deosebită, atât prin includerea lor într-un document politic, adică în discursul lui Mironescu de la Liga Naţiunilor din septembrie 1930, care făcea trimitere expres la această conferinţă, cât şi prin efortul de aplicare a lor în cadrul politicii externe a statului român. Erau ideile de bază ale „Planului Maniu de integrare europeană“, expuse de Iuliu Maniu însuşi, in extenso, un an mai târziu (decembrie 1930) şi publicate în „Neue Freie Presse“. Evoluţia ulterioară a relaţiilor internaţionale va arăta că ţările vizate de Mironescu pentru agregarea unei uniuni regionale-nucleu erau mai întâi România şi Iugoslavia, cărora li se adăuga Cehoslovacia pentru înfăptuirea Micii Antante Economice, apoi Polonia şi alte state central-europene pentru agregarea Blocului Agrar. Acestei uniuni regionale central-europene trebuia să-i corespundă, concomitent o altă uniune regională în Occident, acestea urmând să se unifice într-o uniune pan europeană. România era aşadar un motor al construcţiei europene, atât în teoria concepută de Mironescu, cât şi în practica politicii concrete pe care a aplicat-o în perioada septembrie 1929 - aprilie 1931.

Arhitectura pan europeană proiectată de Mironescu era, aşadar, mai întâi „o federaţie economică europeană“, care trebuia întărită şi aprofundată „prin crearea de legături analoage în domeniul politic, spre a ajunge astfel la o confederaţie politică“. Finalitatea proiectului său era „Confederaţia europeană“ pe care o numea şi „Statele Unite ale Europei“, o organizaţie politico-economică (în plan structural) pan europeană (în plan spaţial) <fnref n="111" />. Remarcăm astfel o metodă funcţionalistă, de integrare sectorială, în plan structural, pornind de la comunitatea economică spre a ajunge la comunitatea politică, de tip

<footnote n="110">¹¹⁰ *Ibidem*, p. 435-436.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ *Ibidem*, vol. I, p. 436.</footnote>
federalist. Conceptia lui Mironescu se dovedea o combinație pragmatică de funcționalism și federalism, care îl apropie de gândirea lui Jean Monnet și de strategia integrării europene postbelice.

În discursul său, Mironescu a identificat și a analizat patru obstacole în calea construcției europene, și a argumentat convingător necesitatea și posibilitatea depășirii lor: 1) dificultatea de a defini limitele Europei, 2) „amorul propriu național“, 3) „noțiunea suveranității naționale“ și 4) „credința“ că națiunile au „interese opuse“<fnref n="112" />.

Concepând „Statele Unite ale Europei“ ca fiind „crearea unei legături federale între state“, el avea în vedere aspectele practice, motiv pentru care nu acorda importanță dificultăților teoretice de a fixa limitele Europei. În replică, el promova un concept politic de „Europa“, care să fie definit de arhitectura politico-economică creată, arătând că „hotarele federațiunii [...] vor fi în același timp frontierele Europei“. Identificând „Europa“ cu structurile europene proiectate, Mironescu propunea în 1929 o concepție care se va încetățeni în epoca postbelică. Însă, în viziunea sa, includerea României Mari în acest concept de „Europa“ nu putea fi pusă la îndoială<fnref n="113" />.

Inspirat de experiența Ligii Națiunilor, ministrul de Externe al României susținea în 1929 necesitatea unei **limitări, mai accentuate a suveranității naționale** și a unor „sacrificii“ ale sentimentului național, pentru înfăptuirea Uniunii Europene. Argumentând această idee prin necesitatea „colaborării“ între popoare în scopul asigurării păcii și progresului (vizat prin construcția europeană), el arăta că însăși evoluția relațiilor internaționale în sec. XX, prin complexul tratatelor încheiate și prin crearea Ligii Națiunilor, a trasat calea abandonării „concepției suveranității“ „absolute“ și de „independență integrală“. Ideea a fost susținută și de D.Gusti, N. Titulescu, I. G. Duca. Arătând că „fiecare popor își are propriile sale interese“, Mironescu susținea că era posibilă și necesară „concilierea“ unor interese naționale diferite. Respingând ideea că națiunile nu ar putea avea decât „interese opuse“, el argumenta faptul că civilizația modernă și „interdependența dintre națiuni“ în plan economic și politic - contribuie la conturarea unor „interese comune“<fnref n="114" />.

<footnote n="112">¹¹² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="113">¹¹³ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ *Ibidem*.</footnote>
Considerând, aşadar, că obstacolele în calea unificării europene erau de natură subiectivă, constând în mentalități tradiționale, în prejudicăți depăşite de realități, Mironescu credea că drumul către înfăptuirea proiectului său, putea fi pregătit prin educație și propagandă, apelând și la presă în acest sens<fnref n="115" />.

Definind „confederarea statelor“ ca finalitate a „politicii păcii“, ministrul român chema toate popoarele europene la „această operă fecundă“, considerând-o drept „datoria lor“, întrucât servea „interesele legitime ale tuturor popoarelor“. În finalul discursului său, apreciind că Uniunea Europeană era „viitorul de fraternitate și de fericire spre care trebuie să tindem toți“, el arăta că lecţia istoriei era de „a rupe pentru totdeauna cu un trecut de izolare, de ură și război“<fnref n="116" />.

În cadrul strategiei graduale de integrare europeană, promovate de România, în 1930, alături de nucleele regionale reprezentate de Mica Antantă, aprofundată în sens confederalist și de Blocul Statelor Agrare (mai extins în plan spațial și mai limitat în plan structural), se adăuga un al treilea, în formula „**Uniunii Balcanice**“ (care se va instituționaliza în 1934 ca Antanta Balcanică). Într-o declarație publicată de ziarul grecesc „**Elephteron Vima**“ din Atena și reprodus în jurnalul „**La Nation Roumaine**“ din 6 septembrie 1930, G. G. Mironescu considera că „Uniunea Balcanică“ era una dintre acele „uniuni regionale, formate din două sau mai multe țări“, menite să servească la structurarea „treptat“ a Uniunii Europene<fnref n="117" />. Declarând suportul politic al României pentru acest proiect, el aprecia că acesta urmărea dublul scop al salvgardării păcii și al soluționării crizei economice. Structural, Uniunea Balcanică trebuia să fie „o adevărată confederație politică sau numai o strânsă cooperare economică“. Din nou însă, ministrul de externe român insista asupra unei integrări economice, opinând că „o înțelegere politică ar da naştere, în mod necesar, la o cooperare economică“ și „în cazul în care nu ar fi cu putință să se ajungă la o cooperare politică și economică imediată, ar fi fără îndoială foarte util să se organizeze o colaborare numai pe terenul economic“. Aceasta din rațiuni pragmatice, pentru că „o colaborare economică ar putea fi înfăptuită mai ușor, mai ales în Balcani, unde toate țările se găsesc la același punct al evoluției industriale“.

<footnote n="115">¹¹⁵ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ *Ibidem*, p. 437-440.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ G. G. Mironescu, *Cuvântări*, vol. II București 1937, p. 352-354.</footnote>
Considerând că scopul Uniunii Balcanice nu era de a se opune „unor țări oarecare“ sau de a provoca „rivalități între diferitele națiuni“, Mironescu o concepea cu finalitatea de „a neutraliza antagonismele, pentru a înlesni o înțelegere tot mai largă“, motiv pentru care aprecia că „o țară va putea participa în același timp la mai multe uniuni regionale“. Remarcăm că acesta era și cazul României, care se integra și în Mica Antantă și în Blocul Statelor Agrare și în viitoarea Înțelegere Balcanică.

În concepția omului de stat român, „fiecare uniune regională constituie un sâmbure în jurul căruia se vor face străduințe de a concentra cel mai mare număr posibil de țări“. Identificând „naționalismul“ ca „un serios obstacol“ în realizarea proiectului, el considera că „trebuie ca opiniunea publică din diversele țări să fie lămurită asupra avantajelor cooperării popoarelor și asupra primejdiilor izolării, al cărui apostol este egoismul național“<fnref n="118" />.

În plan procedural, Mironescu opina că, în cazul în care unele țări nu vor „admite aceste principii fundamentale“, „Uniunea Balcanică se va putea constitui fără ele“, iar „țările care vor rămâne în afara uniunii vor putea adera mai târziu la ea“.

Din punct de vedere geografic, considera el, Uniunea Balcanică va trebui să cuprindă toate statele situate între Marea Neagră, Marea Egee, Adriatica și Dunăre“. El includea România în Uniunea Balcanică, parțial din rațiuni geografice - „din cauza provinciei sale transdanubiene“. (Dobrogea cu Cadrilaterul n. n.), recunoscând că „,țara mea nu este balcanică decât în parte“. Mai puternice erau rațiunile politico-economice, având în vedere importantele interese ale României la Marea Neagră și necesitatea de a avea debușee la Marea Egee și la Marea Adriatică. În concepția sa, Uniunea Balcanică trebuia să cuprindă deci: Grecia, România, Jugoslavia, Bulgaria, Albania și Turcia<fnref n="119" />.

De altfel, cu prilejul desfășurării primei conferințe balcanice, la Atena (9-12 octombrie 1930), delegatul României, Ștefan Cicio-Pop (președintele Camerei Deputaților), susținea proiectul instituirii Uniunii Balcanice, pe care îl lega de cel al Uniunii Europene, declarând că „nobila și generoasa idee a unei uniuni a statelor ce se află în această

<footnote n="118">¹¹⁸ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="119">¹¹⁹ *Ibidem*.</footnote>
regiune a Europei va înlesni mai mult realizarea uniunii întregului continent"<fnref n="120" />.

Participând la inaugurarea lucrărilor Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană, din ianuarie 1931, G. G. Mironescu a reprezentat România la cel mai înalt nivel, el fiind atunci prim-ministru și ministru de externe. Prezența lui Mironescu între cei 5 premieri participanți și între cei 18 miniștri de externe europeni, denotă interesul deosebit manifestat de România față de problemele construcției europene. Acesta a fost de fapt obiectivul gestului românesc, întrucât Mironescu s-a vrut o prezență simbolică, el întorcându-se repede la București lăsându-l pe Titulescu, influentul său colaborator, să reprezinte România la dezbaterile de fond<fnref n="121" />. Şi de această dată, România şi-a armonizat opiniile cu ale aliaților săi. Mai întâi, Mironescu s-a întâlnit cu Beneș la Bratislava, în primele zile ale lui ianuarie 1931, după care a făcut o declarație ziarului vienez *Neue Freie Presse*. Apoi, chiar la Geneva, înaintea şedinţei inaugurale a Comisiei de Studii pentru Uniunea Europeană, a avut loc întrevederea miniștrilor de externe ai Micii Antante<fnref n="122" />.

În viziunea premierului Mironescu, „soluția crizei nu poate veni decât în cadrul unei acțiuni internaționale, fie prin intermediul Societății Națiunilor, fie prin ajutorul Uniunii Europene”<fnref n="123" />. Adresându-se opiniei publice internaționale prin intermediul prestigiosului ziar vienez *Neue Freie Presse*, în ianuarie 1931, şeful guvernului României își exprima convingerea că „proiectul stabilirii unui regim federal european este o idee înțeleaptă care își va face drum și se va realiza” și că edificarea Uniunii Europene „este indispensabilă pentru consolidarea păcii și pentru asigurarea prosperității Europei și a continuului său progres”. El susținuse aceste idei în declarația sa oficială făcută în numele României în fată Adunării Generale a Ligii Națiunilor din septembrie 1930. Mironescu a constatat cu bucurie că în fața forumului mondial și cancelarul Schober al Austriei „s-a declarat gata a contribui la realizarea Federației Europene”<fnref n="124" />. Ca metodă, premierul român acredita ideea că

<footnote n="120">¹²⁰ *Dreptatea*, an IV nr. 900, 8 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ *Dreptatea*, an V, nr. 984, 18 ianuarie 1931.</footnote>

<footnote n="122">¹²² *Dreptatea* nr. 984, 18 ianuarie 1931.</footnote>

<footnote n="123">¹²³ *Dreptatea*, nr. 986, 21 ianuarie 1931.</footnote>

<footnote n="124">¹²⁴ *Dreptatea*, nr. 987, 22 ianuarie 1931.</footnote>
„în ceea ce privește problema Pan-Europei, trebuie să se ia în considerație în primul rând aspectul economic, deoarece apropierea economică este cea mai urgentă și relativ mai ușor de realizat”, iar „grupările regionale ar înlesni și cooperarea economică“<fnref n="125" />.

România a fost primul stat european care a aprobat Memorandumul francez. În fața opiniei publice internaționale, Mironescu a fost primul ministru de Externe european care și-a declarat suportul politic pentru inițiativa înființării Uniunii Europene. La 27 mai 1930, la „conferința presei româno-polone“de la București, Mironescu a declarat că Planul Briand reprezenta o mare ofensivă pentru pace. România și Polonia aveau „datoria imperioasă de a da tot concursul nostru acestei vaste întreprinderi. Interesele națiunilor noastre și interesul suprem al umanității ne-o poruncesc“, proclama solemn reprezentantul guvernului de la București. El chema România și Polonia să pregătească organizarea Uniunii Europene prin înfăptuiri parțiale, inclusiv prin aprofundarea alianței lor. Mironescu chema presa să contribuie la pregătirea spiritului public internațional pentru construirea Uniunii Europene. Mironescu înțelegea că Uniunea Europeană va întâmpina dificultăți, care vor împiedica realizarea sa imediată. Dar el își manifesta optimismul, în pofida ezitărilor altor țări. Uniunea Europeană era necesară și posibilă, iar șeful diplomației românești credea în ea. Ziarul independent „Adevărul“ scria că ideile proeuropene ale ministrului Mironescu „sunt vrednice de un guvern democratic“, cum era cel al României. În general, apelul proeuropean al lui Mironescu a găsit ecouri favorabile în presa românească de toate nuanțele<fnref n="126" />.

De asemenea, îndată după ce a primit Memorandumul guvernului francez (17 mai 1930), ministrul de Externe al României și-a exprimat, aprobarea călduroasă pentru Planul Briand de Uniune Europeană. Oficialul român a transmis acest mesaj către presa internațională prin intermediul agenției telegrafice „Sud-Est“. Totodată, Mironescu și-a reafirmat propria concepție, expusă și în conferința sa „Politica păcii“ din 8 noiembrie 1929, conform căreia construcția Uniunii Europene „trebuie începută pe tărâmul economic“. Mironescu avea de gând să elaboreze răspunsul oficial al României la Memorandumul Briand, după

<footnote n="125">¹²⁵ Dreptatea, an V, nr 973, 4 ianuarie 1931.</footnote>

<footnote n="126">¹²⁶ B. Brănișteanu, „Un important discurs al d-lui Mironescu“, în *Adevărul*, 28 mai 1930.</footnote>
ce se va consulta cu premierul Iuliu Maniu şi cu reprezentaţii ţărilor
Micii Înţelegeri şi ai Poloniei<fnref n="127" />.

Apreciem că elaborarea răspunsului oficial al României a cuprins
cinci etape:

1) Consiliul de Miniştri reunit în şedinţă a adoptat deciziile de principiu.

2) Ministrul de Externe s-a consultat separat cu fiecare minister de la Bucureşti, care şi-a exprimat propria poziţie faţă de Planul Briand potrivit cu sfera sa de competenţă.

3) În cadrul Ministerului de Externe, Mironescu a cerut părerea ministrului său plenipotenţiar de la Londra (Titulescu) şi a folosit un studiu pregătitor elaborat de un funcţionar din minister.

4) România s-a consultat cu ţările aliate Cehoslovacia, Jugoslavia şi Polonia. Ţările Micii Antante au ajuns la un acord în cadrul Conferinţei de la Strbske Pleso. România a ţinut cont de poziţia Poloniei, după cum am arătat în subcapitolul 2.5.2. Ministrul de Externe de la Bucureşti a colectat pentru examinare răspunsurile oficiale ale tuturor ţărilor europene şi extrase din presa străină pe tema Planului Briand.

5) După parcurgerea acestor etape, ministrul Mironescu a redactat răspunsul României, pe care i-l va remite personal lui Briand.

În prima etapă, ministrul de Externe Mironescu a expus Proiectul Briand de Uniune Europeană în faţa Consiliului de Miniştri, întrunit în şedinţă. Guvernul român a aprobat în principiu Proiectul Briand şi l-a însărcinat pe Mironescu să redacteze răspunsul oficial al României. Guvernul a hotărât ca ministrul de Externe să se consulte cu reprezentanţii autorizaţi ai ţărilor aliate Polonia, Cehoslovacia şi Jugoslavia, în vederea redactării răspunsului României<fnref n="128" />.

Momentul desfăşurării acestei şedinţe de guvern este situat în intervalul 20 mai-24 iunie 1930, fără a se putea preciza data exactă. Data şedinţei şi dezbaterile din cadrul său nu au fost consemnate în scris. În general, şedinţele guvernului României nu au fost consemnate în procese-verbale până în septembrie 1940.

În a doua etapă, mai multe ministere de la Bucureşti şi-au exprimat
în scris aprobarea pentru Planul Briand, aşa cum am relevat deja.

<footnote n="127">¹²⁷ *Cuvântul*, 20 mai 1930, p. 3.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ *Cuvântul*, 27 iunie 1930, p. 3 (art. „D. Mironescu despre „Conferinţa Micii Antante“).</footnote>
Mironescu a folosit aceste documente când a redactat răspunsul oficial al guvernului României din 8 iulie 1930.

În a treia etapă, un rol important în conceperea acestui document l-a avut *Nicolae Titulescu*, ministrul plenipotențiar al României în Anglia și la Liga Națiunilor. Aceasta deoarece, în procesul de formulare a deciziilor privind politica externă a guvernelor PNȚ (noiembrie 1928 - aprilie 1931), Titulescu a acționat ca un veritabil ministru de Externe neoficial și permanent al României, cu sediul la Londra și Geneva. De acolo, Titulescu își telegrafia propunerile către ministrul de Externe GG Mironescu pentru a fi adoptate de guvern<fnref n="129" />. Conform acestei uzanțe, la 18 iunie 1930, Mironescu l-a informat pe Titulescu că la Conferința Micii Înțelegeri din 25-27 iunie 1930, cei trei miniștri de Externe vor discuta răspunsurile pe care România, Jugoslavia și Cehoslovacia le vor da la Memorandumul Briand. Cele trei state au hotărât deja că își vor trimite răspunsurile lor până la 15 iulie, așa cum cerea Franța, dar își vor rezerva dreptul să-și completeze aceste răspunsuri la Geneva, la Adunarea Ligii Națiunilor din septembrie 1930. De asemenea, România a propus și Poloniei să se înțeleagă asupra răspunsurilor lor. Chiar în această etapă, la 18 iunie 1930, ministrul de Externe Mironescu îi cerea sfatul ministrului său plenipotențiar la Londra, rugându-l să-i comunice dacă avea unele observații privind răspunsul României. De altfel, în septembrie 1930, cei doi trebuiau să se întâlnească pentru a discuta atitudinea României față de Planul Briand la Adunarea Ligii Națiunilor<fnref n="130" />.

La 21 iunie 1930, Titulescu i-a expediat de la Londra lui GG Mironescu o telegramă cifrată în care propunea ca România să dea „un răspuns afirmativ de principiu“ la Memorandumul Briand, să susțină crearea unei Uniuni Europene întemeiate pe suveranitatea națională și pe integritatea teritorială a statelor în formula existentă după 1918, urmând ca detaliile conceptiei românești asupra construcției europene să fie comunicate mai târziu, la Adunarea Generală a Ligii Națiunilor din

<footnote n="129">¹²⁹ Grigore Gafencu, *Însemnări politice*, București 1991, p. 213-215, Florin Constantiniu, *O istorie sinceră a poporului român*, București 1997, p. 355-358, Apostol Stan, *Iuliu Maniu*, București, 1997, p. 236.</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ AMAE, *fond Mica Înțelegere*, vol. 8, f. 112, (telegrama nr.39339 din 18 iunie 1930, Mironescu către Legația României din Londra).</footnote>
septembrie 1930¹³¹. De asemenea, Titulescu s-a pronunțat public în favoarea integrării europene prioritar economice<fnref n="132" />. Constatăm că ideile lui Titulescu au fost adoptate de guvern în răspunsul oficial al României la Memorandumul Briand.

La cererea lui Mironescu, consilierul de legație Barbu Constantinescu a elaborat, la 21 iunie 1930, un studiu pregătitor privind Memorandumul Briand și răspunsul pe care guvernul României trebuia să-l dea. Constantinescu a recomandat acceptarea Planului Briand, dar a respins ideea Comitetului Politic al Uniunii Europene, de teama unui directorat al marilor puteri.

În a patra etapă a urmat conferința Micii Antante, desfășurată la Strbske Pleso, în 25-27 iunie 1930.

<footnote n="131">¹³¹ *Nicolae Titulescu, Documente diplomaticice*, București, 1967, p. 239, tg. nr. 1568 din Londra, 21 iunie 1930, Titulescu către Mironescu.</footnote>

<footnote n="132">¹³² *Universul*, nr. 154 din 8 iulie 1930, p. 1 (art., „Viitorul Europei. O anchetă în lumea diplomatică”).</footnote>
## 2.3. ROMÂNIA, MICA ÎNŢELEGERE ŞI PLANUL FRANCEZ DE UNIUNE EUROPEANĂ. DECIZIILE CONFERINŢEI DE LA STRBSKE PLESO

Înainte de a pleca spre Strbske Pleso, Mironescu a dat o nouă declarație corespondentului de la Bucureşti al agenţiei telegrafice internaţionale „Sud-Est“, declaraţie preluată de unele ziare franceze şi româneşti <fnref n="133" />. Ministrul de Externe al României a apreciat că „Memorandumul Briand va domina desbaterile“ Conferinţei. Memorandumul făcea parte „dintr-o vastă acţiune metodică“ întreprinsă de Ministerul de Externe francez, politică jalonată de Tratatele de la Locarno, Pactul Briand-Kellog şi de Acordurile de la Haga. Acţiunea lui Briand avea „un scop dublu“: 1) eliminarea cauzelor de conflict între popoare şi 2) crearea „unei multiplicităţi de legături durabile“ între naţiuni, care să asigure pacea şi solidaritatea internaţională. Mironescu credea că momentul lansării Planului Briand era „favorabil“, după rezolvarea unor probleme „iritante“ prin Acordurile de la Haga şi după ce declanşarea crizei economice reclama o soluţie internaţională. Nevoia remedierii crizei economice „trebuie neapărat să împingă naţiunile spre o înţelegere politico-economică“, de tipul Uniunii Federale Europene. Cu realism, Mironescu recunoştea în 1930 că „nu se poate nădăjdui la o realizare „federală“ imediată şi totală“. De aceea, el propunea o strategie în etape. În concepţia sa, „crearea de uniuni regionale, compuse din două sau trei ţări, ar constitui o bază solidă pe care să se înalţe marele edificiu european“. El se gândea că Mica Înţelegere putea să fie o astfel de uniune regională care să contribuie fundamental la structurarea treptată a Uniunii Europene.

Mironescu spunea acum presei internaţionale că guvernul României a aprobat în principiu Proiectul Briand şi l-a însărcinat pe ministrul de Externe să elaboreze răspunsul, după care se va consulta cu omologii săi din Polonia, Cehoslovacia şi Jugoslavia. Consultările dintre România, Cehoslovacia şi Jugoslavia vor avea loc chiar la Conferinţa Micii Înţelegeri din 25-27 iunie 1930¹³⁴.

<footnote n="133">¹³³ Cuvântul, 27 iunie 1930, p. 3 (art. „D. Mironescu despre „Conferinţa Micii Antante“”).</footnote>

<footnote n="134">¹³⁴ *Ibidem*.</footnote>
La inițiativa ministrului de Externe al Jugoslaviei, Vojislav Marinkovici, Conferința Micii Antante de la Strbske Pleso, a abordat Planul Briand de Uniune Europeană. Chiar în ziua în care Memorandumul Briand a fost lansat, la 17 mai 1930, Marinkovici s-a întâlnit cu Beneș la Geneva și l-a rugat să pună Memorandumul pe ordinea de zi a apropiatei conferințe a Micii Antante. Marinkovici a făcut această propunere deoarece el considera că, prin includerea Memorandumului francez în programul conferinței lor, miniștrii Micii Antante trebuiau să îi dea lui Briand un semn de prietenie și un sprijin moral<fnref n="135" />.

Cehoslovacia, Jugoslavia și România s-au pus de acord asupra programului conferinței, devenit oficial la 11 iunie 1930. Programul prevedea dezbaterea a patru probleme: 1) situația generală în Europa; 2) Memorandumul Briand, 3) aplicarea noului Tratat de la Paris și 4) legăturile economice dintre statele Micii Înțelegeri. De asemenea, Beneș dorea ca în cadrul Conferinței să se semneze Tratatul Comercial Româno-Cehoslovac. Venind în întâmpinarea dorinței lui Beneș, Mironescu a cerut Ministerului Industriei și Comerțului de la București și Legației României la Praga să accelereze negocierile pentru semnarea urgentă a Tratatului<fnref n="136" />.

Ministerul de Externe al României s-a pregătit din timp pentru discutarea Memorandumului Briand la conferință. Încă din 23 mai 1930, directorul Direcțiunii Politice din minister, Arion, l-a însărcinat pe secretarul Direcțiunii, Alexandru Cretzianu, să elaboreze „lucrarea” pregătitoare despre Planul Briand de Uniune Europeană pentru Conferința Micii Înțelegeri<fnref n="137" />.

La Conferința Micii Antante de la Strbske Pleso (25-27 iunie 1930), miniștrii de Externe ai României, Jugoslaviei și Cehoslovaciei au dezbătut Planul Briand de Uniune Europeană în ședința lor din 26 iunie 1930. Ministrul de Externe jugoslav Marinkovici a declarat expres că se raliază opiniei exprimate de Mironescu în noiembrie 1929, în conferința

<footnote n="135">¹³⁵ AMAE, *fond Mica Înțelegere*, vol. 8, f. 94-95, (tg.nr. 1246, de la Belgrad, 19 mai 1930 și tg.nr. 1203 de la Belgrad, 23 mai 1930, Filodor către Externe, București).</footnote>

<footnote n="136">¹³⁶ *Ibidem*, vol 8, f. 100, (telegrama nr.1024 din Praga, 11 iunie 1930, Emandi către Externe, București).</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ *Ibidem*, f. 94.</footnote>
sa ținută la București (la Sindicatul Ziariștilor). De asemenea, Marinkovici considera necesar ca Uniunea Europeană să se limiteze pentru început la un secretariat provizoriu, sau la un birou central, însărcinat să studieze toate aspectele problemei. Apoi la conferința europeană anuală să se facă toate propunerile concrete, mai ales privind chestiunile în care nu existau opoziții de interese, cum ar fi, de pildă, facilitarea comunicațiilor și transporturilor, turismul, igiena etc<fnref n="138" />.

Considerăm că Jugoslavia accepta înființarea unei Uniuni Europene cu doar două din cele trei instituții propuse de Briand. Jugoslavia accepta Conferința Europeană și Secretariatul, respingând implicit Comitetul politic. Această conceptie instituțională va sta la baza răspunsurilor oficiale ale Jugoslaviei și României la Memorandumul Briand. De asemenea, Jugoslavia se alătura României în strategia agregării în etape, prin uniuni regionale, a unei Uniuni Europene prioritar-economice.

Luând cuvântul după Marinkovici, în aceeași ședință, Mironescu a arătat că Briand și-a schimbat propunerea făcută în septembrie 1929 la Geneva. Atunci Briand propunea un regim federal pe baze economice. Dar în Memorandumul său din 17 mai 1930, Briand propunea un regim federal pe baze politico-economice, accentuând că latura economică trebuia să fie subordonată celei politice. Mironescu afirma că era *posibilă* realizarea unei organizații solide, dar că „în realitate opera se va putea înfăptui tot pe baze economice și treptat*, după ce se vor fi creat uniuni regionale cuprinzând două sau mau multe țări“, așa cum preconizase el și în conferința sa din noiembrie 1929, la care s-a referit Marinkovici<fnref n="139" />.

Beneș a constatat că toți cei trei miniștri erau de acord să sprijine inițiativa lui Briand, dar fără a grăbi o soluție care ar putea să fie incompletă sau insuficient de solidă. De aceea, Beneș propunea să se studieze bine toate aspectele acestei chestiuni de către un birou, spre a se lua apoi măsuri în raport cu rezultatele acelor studii<fnref n="140" />.

Apreciem că Cehoslovacia, ca și Iugoslavia, se pronunța pentru înființarea unui birou de studii, care se va institui apoi efectiv sub forma Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană. Cehoslovacia era de

<footnote n="138">¹³⁸ *Ibidem*, f. 134 -140, (Buletinul nr. 12 al Direcțiunii Politice Orientale. Secțiunea Europei Centrale, strict confidențial).</footnote>

<footnote n="139">¹³⁹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="140">¹⁴⁰ *Ibidem*.</footnote>
acord cu România și Jugoslavia să susțină construirea unei Uniuni Europene, însă nu imediată, ci în timp. Cele trei țări respingeauf înființarea unui Comitet politic al Uniunii Europene, însă erau de acord cu Secretariatul și Conferința Europeană. Dar Cehoslovacia nu s-a pronunțat în favoarea strategiei României și Jugoslaviei de agregare treptată, prin uniuni regionale, a unei Uniuni Europene economice.

Prin urmare, s-a hotărât ca cele trei state să răspundă fiecare separat și să facă, toate, sub „o formă nu prea energică“, rezerva ca noua organizație (Uniunea Europeană) să respecte angajamentele internaționale existente, îndeosebi Tratatele de Pace din 1919-1920. Însă Marinkovici considera că respectarea tratatelor părea să rezulte implicit din faptul că Uniunea Europeană se integra în Liga Națiunilor. De aceea, el a propus ca, în răspunsurile lor, statele Micii Înțelegeri să respingă propunerea lui Briand de extindere a Uniunii Europene la statele nemembre ale Ligii Națiunilor, deoarece aceste state nu își asumaseră angajamentele impuse membrilor Ligii Națiunilor<fnref n="141" />.

Deci răspunsul Jugoslaviei nu va face expres rezerva respectării Tratatelor în cadrul Uniunii Europene, considerând că aceasta era prevăzută implicit în Memorandum prin încadrarea Uniunii Europene în Liga Națiunilor. Dar răspunsul Jugoslaviei se opunea integrării în Uniunea Europeană a Uniunii Sovietice, stat european revizionist nemembru al Ligii Națiunilor.

Răspunsurile României și Cehoslovaciei vor face rezerva expresă a respectării Tratatelor în Uniunea Europeană. Forma acestei rezerve trebuia să nu fie prea energică, pentru a nu prejudicia receptarea favorabilă a Planului Briand de Uniune Europeană, care oricum se baza pe statu-quo.

În şedinţa din 27 iunie, Mica Înţelegere a ajuns la concluzia că soluţionarea crizei economice era posibilă „numai printr-o grupare a diferitelor țări în uniuni regionale“ și prin raționalizarea industriei și agriculturii. În consecinţă, s-au stabilit principiile unei aproprieri economice serioase între țările Micii Înţelegeri în vederea „înjghebării lor într-o Mică Antantă economică cu tendința de a întinde înţelegerea lor și la alte state“. În acest sens, îndată după încheierea Conferinței de la Strbske Pleso, Marinkovici se va deplasa la Bucureşti, unde, la 29 iunie

<footnote n="141">141 *Ibidem*.</footnote>
1930, va propune guvernului Maniu „o uniune economică mai strânsă între Iugoslavia şi România“<fnref n="142" />.

Aşadar, cele două state vor aplica teza lui Mironescu, declanşând procesul înfiinţării unei uniuni economice regionale, care să se lărgească pentru structurarea treptată a Uniunii Europene economice. Iniţiativa româno-jugoslavă avea asentimentul Cehoslovaciei, care însă nu s-a angajat activ în acest demers din cauza politicii sale economice protecţioniste. Dar Mica Înţelegere economică nu va deveni o realitate.

Miniştrii de Externe ai Micii Antante au fost de acord să promoveze şi sub aspect instituţional „o realizare pe etape“ a Uniunii Europene, care să dispună pentru început numai de o conferinţă anuală, fără comitetul permanent propus de Briand. Teama faţă de un eventual comitet al Marilor Puteri care să dicteze în Uniunea Europeană a contribuit la încheierea Acordului Complementar al Micii Înţelegeri, pentru a face faţă rapid oricăror probleme internaţionale, inclusiv unui directorat al Marilor Puteri. Era o reacţie a Micii Antante împotriva respectivei prevederi din Proiectul Briand. Faptul a fost remarcat şi de ministrul plenipotenţiar al Franţei la Praga, Charles-Roux, care l-a informat imediat pe Briand<fnref n="143" />.

Alianţa politică a celor trei ţări s-a consolidat prin adoptarea proiectului de Acord privind Statutul Micii Înţelegeri. Mironescu considera că acest Statut nu era de fapt decât consacrarea regulilor alianţei care se aplicaseră şi până atunci, ca de exemplu regula potrivit căreia conferinţele anuale obligatorii ale Micii Antante se întruneau pe rând în fiecare din cele trei state. Nou era numai faptul că era primul acord politic comun al celor trei state, care până atunci fuseseră legate doar prin tratate politice bilaterale separate<fnref n="144" />.

Acesta a fost primul tratat tripartit al Micii Antante. Acordul consacra juridic Mica Înţelegere ca organizaţie internaţională cu Statut propriu, cu reguli de funcţionare şi cu posibilitatea unei reprezentări comune, unitare, faţă de terţi, pe scena internaţională. Potrivit articolului 1 al Acordului din 1930, Mica Înţelegere se întrunea în conferinţe anuale

<footnote n="142">¹⁴² *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="143">¹⁴³ Traian Sandu, *op. cit.*, p. 355.</footnote>

<footnote n="144">¹⁴⁴AMAE, *fond Mica Înţelegere*, vol. 8, f. 134-140, (Buletinul nr. 12 al Direcţiunii Politice Orientale. Secţiunea Europei Centrale, iulie 1930, strict confidenţial).</footnote>
obligatorii la nivel de miniştri de externe. Întrunirile ordinare obligatorii aveau loc pe rând, în fiecare din cele trei state, într-o localitate desemnată înainte. De asemenea, o întrunire ordinară facultativă avea loc la Geneva cu prilejul Adunării Societăţii Naţiunilor, în luna septembrie a fiecărui an. În plus, miniştrii Afacerilor Străine ai statelor Micii Antante se vor întâlni ori de câte ori o vor cere împrejurările<fnref n="145" />.

Conform articolului 2, conferința obligatorie anuală era prezidată de ministrul Afacerilor Străine al statului unde avea loc întâlnirea respectivă. El rămânea preşedinte în exerciţiu al Micii Înţelegeri până la următoarea întrunire obligatorie anuală. Atribuţiile preşedintelui erau de a lua iniţiativa, a fixa data şi locul întrunirii, a stabili ordinea de zi şi a pregăti hotărârile ce urmau să fie luate. Se remarcă, deci, preşedinţia prin rotaţie, în condiţii de egalitate.

Articolul 3 prevedea că „principiul egalităţii desăvârşite al acestor trei state este riguros respectat“ atât în cadrul Micii Înţelegeri, cât şi în raporturile celor trei state cu state terţe, sau cu un grup de state sau cu Societatea Naţiunilor.

Conform articolului 4, cei trei miniştri de Externe puteau hotărî ca Mica Înţelegere să fie reprezentată de un singur delegat (sau de delegaţia unui singur stat din cele trei) pe plan internaţional, pentru o anumită chestiune.

Potrivit articolului 5, preşedintele în exerciţiu putea să convoace o întrunire extraordinară a Micii Înţelegeri atunci când situaţia internaţională o va reclama.

Acordul a intrat în vigoare imediat, după cum prevedea articolul 6. Semnat la 27 iunie 1930 de Mironescu, Beneş şi Marinkovici, Acordul a intrat în vigoare în aceeaşi zi. A fost ratificat prin scrisori regale, în iulie 1930, iar schimbul de ratificări s-a făcut la 25 noiembrie 1930 la Praga. Acordul a fost înregistrat la Secretariatul General al Societăţii Naţiunilor la 3 octombrie 1930 şi s-a publicat în Monitorul Oficial din 28 februarie 1931¹⁴⁶.

Pactul de organizare a Micii Înţelegeri semnat la Geneva la 16 februarie 1933 va reitera şi dezvolta prevederile acestui acord din 27 iunie 1930. Pactul de organizare din 1933 desemna întrunirile miniştrilor

<footnote n="145">¹⁴⁵ Gh. Gheorghe, *Tratatele internaţionale ale României 1921-1939*, Bucureşti, 1980, p. 281.</footnote>

<footnote n="146">¹⁴⁶ *Ibidem*.</footnote>
de externe sub numele Consiliului permanent al Micii Înţelegeri, care
trebuia să se întrunească obligatoriu cel puţin de trei ori pe an.
Preşedinţia Consiliului era tot prin rotaţie, principiul egalităţii absolute
era reiterat, la fel şi posibilitatea ca Mica Înţelegere să fie reprezentată de
un singur delegat. Organizarea Micii Înţelegeri economice hotărâtă în
iunie 1930 era instituţionalizată în 1933 prin crearea Consiliului
economic al Micii Înţelegeri ca organ auxiliar consultativ de experţi. În
plus, în 1933 se înfiinţa un Secretariat al organizaţiei şi se prevedea
obligativitatea consimţământului unanim al Consiliului Micii Înţelegeri
pentru orice tratat politic încheiat de fiecare din cele trei state<fnref n="147" />.

Considerăm, că hotărârile adoptate la Conferința de la Strbske
Pleso reprezintă un moment de seamă în evoluţia Micii Înţelegeri şi
exprimă politica pe termen lung a celor trei ţări. Totodată, Mica
Înţelegere se pregătea în iunie 1930 să facă faţă provocărilor care o
aşteptau într-o viitoare Uniune Europeană. Prin adoptarea Statutului său,
Mica Înţelegere putea să acţioneze unitar şi rapid pe plan internaţional şi
să fie reprezentată de un singur delegat, chiar în Comitetul politic
permanent au Uniunii Europene. Mica Înţelegere putea astfel să
pretindă un loc în Comitetul UE, alături de marile puteri, pe picior
de egalitate. Mica Înţelegere ca bloc cu statut propriu se putea afirma ca
o mare putere, ajungând în Comitetul UE, performanţă la care nu ar fi
putut ajunge separat nici una din cele trei ţări. Creşterea coeziunii Micii
Antante şi a influenţei sale a favorizat, desigur, şi alegerea lui Titulescu
în funcţia de preşedinte al Adunării Ligii Naţiunilor în septembrie 1930.

În cadrul Conferinței de la Strbske Pleso, Mironescu şi Beneş au
semnat la 27 iunie 1930 Tratatul de comerţ şi navigaţie dintre România
şi Cehoslovacia şi Convenţia veterinară bilaterală. Tratatul prevedea
aplicarea clauzei naţiunii celei mai favorizate, dar acorda unele reduceri
de taxe vamale la importul de fructe, vin, vite, porci, porumb, petrol din
România în Cehoslovacia. România acorda înlesniri produselor
industriale şi berii din Cehoslovacia. Tratatul intra în vigoare provizoriu
la 1 septembrie 1930 şi definitiv la 9 iulie 1931. Totuşi, Mironescu
declara că Cehoslovacia importa anual 6 milioane hectilitri grâu, iar
România şi Iugoslavia exportau împreună 5 milioane hectolitri grâu. Dar
Cehoslovacia nu cumpăra de la aliaţii săi, lăsându-i cu recolta
nevândută, în condiţii de criză. Mironescu dorea rezolvarea pe viitor a

<footnote n="147">¹⁴⁷ N. Daşcovici, *Interesele României...*, p. 417-420.</footnote>
acestei situații, care dovedea că Mica Antantă economică nu putea funcționa<fnref n="148" />.

Conferința de la Strbske Pleso a dezbătut și alte probleme, dintre care menționăm primejdia reprezentată de politica statelor revizioniste. Marinkovici considera că rivalitatea franco-italiană nu putea fi înlăturată, dar nici nu va duce la un război. Primejdia putea să fie reală doar dacă se va ajunge la o alianță între Italia și Germania. Dar Germania refuza propunerile Italiei, deoarece Germania putea obține de la Anglia și Franța mai multe concesii, fără a avea nevoie de sprijinul Italiei. Însă Beneș se temea că, în problema dezarmării se va forma un bloc cuprinzând Germania, Italia, Ungaria și Bulgaria, care va cere dezarmarea imediată și va fi sprijinit de țările nordice<fnref n="149" />.

În timp ce Jugoslavia și Cehoslovacia erau preocupate îndeosebi de politica Italiei și Germaniei, România insista asupra amenințării Ungariei și Rusiei. Mironescu considera că primejdiile reale erau reprezentate atunci de o acțiune a Ungariei, încurajată poate de Italia, precum și de o acțiune a Rusiei, sprijinită poate de Turcia. El susținea împiedicarea veleităților de revanșă ale Ungariei fie prin măsuri directe, fie prin apelul la o presiune engleză, considerată drept singura eficace. El credea că chestiunea restaurării Habsburgilor pe tronul Ungariei nu părea foarte urgentă, dar că guvernul Ungariei era târât, prin nevoile sale de politică internă, către agitații care puteau genera complicații internaționale. În opinia lui Mironescu, o acțiune imediată asupra Rusiei nu părea posibilă, dar erau recomandabile o acțiune indirectă, prin intermediul Angliei și o încercare de a detașa Turcia de Rusia. Beneș și Marinkovici l-au asigurat pe Mironescu că, dacă Rusia va ataca România, atunci Cehoslovacia și Jugoslavia vor asigura spatele României împotriva Ungariei și o vor ajuta cu armament<fnref n="150" />. Remarcăm că România va încerca să detașeze Turcia de Rusia și în demersurile sale diplomatice privind Planul Briand.

Conferința a hotărât, ca în cazul restaurării lui Otto de Habsburg ca rege pe tronul Ungariei, Mica Antantă să adopte imediat patru măsuri: 1) retragerea reprezentanțelor diplomatice; 2) închiderea granițelor spre

<footnote n="148">¹⁴⁸ Gh. Gheorghe, *op. cit.*, p. 280, și *Argus*, 3 iulie 1930.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ AMAE, *fond Mica Înțelegere*, vol. 8, f. 134-140, (Buletinul nr. 12 al Direc-țiunii Politice Orientale. Secțiunea Europei Centrale, iulie 1930, strict confiden-țial).</footnote>

<footnote n="150">¹⁵⁰ *Ibidem*.</footnote>
Ungaria; 3) suspendarea tuturor comunicațiilor spre Ungaria; 4) adresarea unui apel către marile puteri și către Liga Națiunilor. În cazul în care aceste măsuri nu dădeau rezultate, cele trei țări își vor mobiliza armatele și vor face coerciție directă. Acest acord verbal a fost reconfirmat apoi la Conferința Micii Antante de la Geneva din 12 septembrie 1931 și consemnat în procesul-verbal al conferinței. Apoi, prin comunicatul din 20 iunie 1934, dat după întrunirea de la București a Consiliului Micii Înțelegeri, România, Cehoslovacia și Jugoslavia au luat pentru prima dată în mod explicit o atitudine comună împotriva restaurării Habsburgilor<fnref n="151" />.

Conferința de la Strbske Pleso a adoptat un comunicat oficial, prin care, România, Jugoslavia și Cehoslovacia proclamau în fața opiniei publice internaționale că Planul Briand de Uniune Europeană „cadrează perfect cu scopurile politicii Micii Înțelegeri“. Astfel, în cel de-al doilea comunicat oficial al Conferinței se arăta că miniștrii de Externe ai celor trei țări au avut un schimb de idei asupra Memorandumului Briand. Ei au examinat principiile, propunerile concrete și modalitățile de aplicare a Planului Briand. Ei au constatat că inițiativa lui Briand corespundea în întregime dorinței generale de a avea o mai bună organizare internațională în interesul menținerii păcii și dezvoltării pașnice a umanității. Planul francez este în perfectă concordanță cu țelurile Micii Înțelegeri. Miniștrii de Externe ai României, Jugoslaviei și Cehoslovaciei au căzut la acord în principiu asupra sugestiilor concrete ale Memorandumului Briand și asupra propunerilor pe care le vor face la Conferința europeană de la Geneva din septembrie 1930, unde problema va fi discutată în fond<fnref n="152" />.

Ca urmare a deciziilor adoptate de Conferința de la Strbske Pleso, Mica Antantă era percepută în presa elvețiană ca un posibil „nucleu“ al viitoarei Uniuni Europene, după cum remarca diplomatul Lucian Blaga. Astfel, în „Journal de Géneve“ publicistul William Martin își exprima speranța că, reorganizată pe temeiuri economice, Mica Înțelegere va

<footnote n="151">¹⁵¹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="152">¹⁵² *Ibidem*, vol. 21. f. 13-14, (Comunicatele oficiale ale Conferinței Micii Înțelegeri de la Strbske Pleso).</footnote>
include și Austria și Ungaria, alcătuind un „nucleu“ al viitoarei Paneurope<fnref n="153" />.

În timpul conferinței, Beneș a acordat un interviu ziarului „Adevărul“, în care s-a arătat favorabil ideii de Uniune Europeană. Dar el respingea termenul de „federalizarea Europei“ care se folosea în mod curent. Folosirea acestui termen era o greșeală care aducea prejudicii cauzei Uniunii Europene, căci era prea radical. Beneș propunea alt termen – „unirea Europei“, care era mai puțin precis. În Uniunea Europeană se va menține Mica Antantă, care va juca acolo rolul pozitiv pe care deja îl avea în Liga Națiunilor<fnref n="154" />.

Presa românească constata că Mica Înțelegere era de acord cu Planul Briand, dar și că poziția celor trei state nu era unitară, fiecare elaborând răspunsul propriu separat. În timpul Conferinței Micii Antante, Mironescu a declarat presei că România susținea Memorandumul Briand care propunea o cooperare europeană, căci nu era posibilă o federație. Ministrul de Externe al României considera necesară o Uniune Europeană care să asigure vânzarea supraproducției agricole europene. Această vânzare era posibilă deoarece țările agrare europene produceau doar 10-15% din necesarul de produse agricole al țărilor industriale europene<fnref n="155" />.

Ziarul economic proguvernamental „Argus“ al lui Grigore Gafencu acorda o mare însemnătate Conferinței Micii Înțelegeri pentru înfăptuirea Planului Briand. „Argus“ spera ca hotărârile conferinței să ducă la organizarea Micii Antante economice, care apoi să coaguleze în jurul său o uniune vamală a țărilor dunărene, ajungându-se pe această cale la uniunea vamală pan europeană. „Numai concentrările restrânse de state, cu interese și aspirații comune, pot duce la țelul final al marei concentrațiuni care trebuie să fie Uniunea vamală europeană“<fnref n="156" />.

Mica Înțelegere a conceput și a inițiat o strategie de construire a unei Uniuni Europene economice, în etape. Totodată, Mica Înțelegere oferea Uniunii Europene un model de organizare politică. Statutul Micii

<footnote n="153">¹⁵³ *Ibidem*, vol. 29, f. 335-336, (Raportul din 9 iulie 1930 al atașatului de presă Lucian Blaga de la Legația României din Berna).</footnote>

<footnote n="154">¹⁵⁴ B. Brănișteanu, „Mica Antantă și Europa Unită“, în *Adevărul*, 29 iunie, p. 1.</footnote>

<footnote n="155">¹⁵⁵ *Universul*, nr. 147, 30 iunie 1930, p. 11.</footnote>

<footnote n="156">¹⁵⁶ „Mica Antantă economică“ (art. nesemnat) în *Argus*, nr. 5158, 27 iunie 1930, p. 1.</footnote>
Antante „apare ca un nucleu introductiv, de aplicațiune regională, al Federațiunii celei mari, europene, inițiată de domnul Briand. Mica Antantă poate servi Europei în ajun de federalizare un model admirabil de imitat, căci ea împacă interesele colective cu particularitățile fiecărei suveranități izolate”<fnref n="157" />.

Imediat după conferință, Marinkovici a efectuat o vizită oficială la București, pentru a demara negocierile privind Tratatul economic româno-iugoslav. În viziunea ministrului de Externe iugoslav, tratatul era menit să inițieze o înțelegere economică regională și europeană. Înțelegerea româno-iugoslavă era „destinată să devină embrionul viitoarei uniuni economice a Micii Antante care trebuia să se lărgească apoi treptat. S-a hotărât convocarea Conferinței româno-iugoslave de la Sinaia.

Congresul de la Paris al Uniunii Vamale Europene a recunoscut tot atunci necesitatea de a se ajunge „la stabilirea unei uniuni vamale europene pe calea grupării națiunilor vecine între ele, după care ar urma să se formeze alte grupări mai mari”<fnref n="158" />.

Comentând vizita lui Marinkovici la București, ziarul parizian „Le Temps” sublinia continuitatea politicii externe românești și după restaurația carlistă și considera că în jurul Micii Înțelegeri se putea forma un grup economic tot mai larg care să stea la baza Uniunii Federale Europene<fnref n="159" />. Presa occidentală sesiza importanța demersurilor Micii Antante, care depășeau interesele strict regionale și se plasau într-o perspectivă pan europeană.

<footnote n="157">¹⁵⁷ „Statutul Micei Antante” (semnat N.T.) în *Argus*, nr. 5162, 2 iulie 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="158">¹⁵⁸ *Argus*, nr. 5163, 3 iulie 1930, p. 1, 3.</footnote>

<footnote n="159">¹⁵⁹ *Argus*, 4 iulie 1930, p. 5.</footnote>
## 2.4. RĂSPUNSUL GUVERNULUI ROMÂNIEI LA PROIECTUL BRIAND DE UNIUNE EUROPEANĂ (8 IULIE 1930)

Răspunsurile guvernelor europene la Memorandumul Briand au exprimat interesele naționale specifice ale țărilor respective. Statele europene aliate cu Franța și care doreau respectarea granițelor, în special România, Cehoslovacia, Iugoslavia și Polonia, au susținut Proiectul Briand de Uniune Europeană, în timp ce statele revizioniste, precum Germania, Italia, Ungaria, U.R.S.S., au acționat împotriva acestuia. Anglia, fiind legată mai mult de imperiul său colonial decât de Europa, a torpilat proiectul<fnref n="160" />.

În conformitate cu politica sa tradițională de apărare a propriei integrități teritoriale cu ajutorul unui sistem de alianțe orientat spre Franța și în spiritul Ligii Națiunilor, România a susținut ferm Proiectul Briand de Uniune Europeană. Guvernul Iuliu Maniu a înțeles să sprijine Franța în construcția unei Uniuni Europene care să asigure pacea, securitatea, cooperarea și înghețarea frontierelor pe continent. Totodată, guvernul Maniu concepea Uniunea Europeană ca o organizație economică aptă să soluționeze criza economică de supraproducție din 1929-1933, prin vânzarea stocurilor de cereale ale țărilor central-europene, între care și România, în țările vest-europene<fnref n="161" />. Răspunsul guvernului Maniu la Memorandumul Briand exprimă asumarea solemnă a ideii de Europă unită de către România, în conformitate cu interesul său național de asigurare a securității și bunăstării proprii.

Mandatat de executivul de la București, ministrul de Externe Mironescu a redactat răspunsul guvernului român, la 8 iulie 1930. Răspunsul României avea forma unei note nesemnate, așa cum a fost și Memorandumul Franței, și purta data oficială de 8 iulie 1930. Ministrul de Externe al României s-a deplasat la Paris pentru a-i prezenta personal ministrului de Externe al Franței, răspunsul oficial al României la Planul Briand de Uniune Europeană. România a

<footnote n="160">¹⁶⁰ Eliza Campus, *Ideea federală în perioada interbelică*, București, 1993, p. 64-79; George Ciorănescu, *Românii și ideea federalistă*, București 1996, p. 111-127.</footnote>

<footnote n="161">¹⁶¹ *Dreptatea*, an IV, nr.898, 5 octombrie 1930.</footnote>
transmis Franţei răspunsul său la Memorandumul Briand şi prin intermediul Legaţiei franceze de la Bucureşti. Înainte de a pleca din ţară, la 9 iulie 1930, Mironescu i-a trimis documentul ministrului plenipotenţiar al Franţei la Bucureşti, Gabriel Puaux, care l-a expediat la Quai d'Orsay, unde a fost primit la 11 iulie 1930. A doua zi, în 12 iulie 1930, Ministerul de Externe de la Bucureşti, reprezentat de directorul Direcţiei Presei şi Propagandei, Eugen Filotti, a oferit presei româneşti şi străine, textul integral al răspunsului României, în limbile franceză şi română, însoţit de un scurt comunicat oficial<fnref n="162" />. Toate ziarele importante ale ţării au publicat imediat în întregime textul original al documentului, amplificând dezbaterea temei Uniunii Europene în societatea românească<fnref n="163" />.

A fost un răspuns scurt, exprimând suportul politic al României pentru Proiectul Briand şi dorinţa sa de a contribui la construirea Uniunii Europene pe baza suveranităţii şi integrităţii statelor. Răspunsul afirma fără echivoc că „guvernul român, după ce a studiat Memorandumul prezentat de guvernul Republicii Franceze asupra organizării unui regim de Uniune Federală Europeană, este fericit de a constata că este de acord cu principiile expuse în acest Memorandum şi declară că va da întregul său concurs pentru realizarea proiectului de Uniune Federală Europeană”<fnref n="164" />. De aceea considerăm că guvernul Maniu era de acord cu „necesitatea unei coordonări în Europa“ (prima „problemă de principiu“ ridicată de Memorandumul Briand şi de raportul francez), alăturându-se de fapt ţărilor despre care raportul francez scrie că „s-au exprimat de o manieră foarte explicită“ în acest sens: Marea Britanie, Italia, Grecia, Germania, Olanda, Austria, Danemarca, Finlanda, Iugoslavia. Raportul francez omite în mod eronat să menţioneze şi România între aceste ţări<fnref n="165" />.

România, alături de toate statele europene, a răspuns favorabil şi la a doua „problemă de principiu“, anume „integrarea cooperării europene

<footnote n="162">¹⁶² AMAE, *fond Dosare speciale*, vol. 201, f. 147-153, tg. nr. 2208 din Viena, 10 iulie 1930, Mironescu către Ministerul de Externe Bucureşti.</footnote>

<footnote n="163">¹⁶³ AMAE, fond Geneva, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs..., Réponse du gouvernement roumain*, p. 51-52.</footnote>

<footnote n="164">¹⁶⁴ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ *Ibidem, Documents relatifs..., Rapport du gouvernement francais sur les résultats de l'enquête instituée au sujet de l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne*, p. 121-142.</footnote>
în activitatea generală a Societății Națiunilor". Nici la acest punct raportul francez nu menționa România<fnref n="166" />. Însă răspunsul guvernului Maniu susținea ideea lui Briand că „proiectul propus trebuie înfăptuit în cadrul Societății Națiunilor", deoarece nu dorea ca Uniunea Federală Europeană să se substituie Ligii Națiunilor. Guvernul României considera Uniunea Europeană ca o „cooperare politică și economică regională" în cadrul mondial al Ligii Națiunilor, menită să ajute la înfăptuirea scopurilor Ligii Națiunilor și să servească drept bază pentru o cooperare mondială. Mai mult, România declara că susține „principiul integrării Uniunii Federale Europene în cadrul Societății Națiunilor" cu scopul de a o „întemeia pe o bază precisă și recunoscută de toate țările membre ale Societății Națiunilor, adică pe respectarea tratatelor, pe integritatea teritorială a statelor, pe independența, suveranitatea și egalitatea lor". România acorda o importanță maximă acestei idei, din perspectiva interesului său național<fnref n="167" />.

Comparativ, răspunsul Ungariei susținea ca Uniunea Europeană să fie inclusă în Liga Națiunilor, dar Pactul Ligii Națiunilor să fie modificat în sensul de a admite revizuirea Tratatelor de Pace. Ungaria declara că nu va adera la o Uniune Europeană care ar păstra neatins statu-quo-ul consacrat de Tratate și nu ar accepta revizuirea lor. De asemenea, Ungaria cerea soluționarea problemei minorităților și desființarea Micii Înțelegeri<fnref n="168" />.

Față de cea de-a treia problemă de principiu ridicată de Memorandum, privind cooperarea Uniunii Europene cu statele extra-europene sau ne-membre ale Ligii Națiunilor, România se pronunța pentru o „cooperare universală”<fnref n="169" />. Comparativ, în vreme ce România susținea în totalitate concepția franceză (fapt omis de raport), Germania și Italia cereau integrarea Rusiei Sovietice și a Turciei, iar Ungaria, Grecia, Bulgaria solicitau integrarea Turciei în Uniunea Europeană. Marea Britanie, Portugalia, Spania, Danemarca, Olanda, insistau asupra legăturilor cu Imperiile lor coloniale<fnref n="170" />.

<footnote n="166">¹⁶⁶ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="167">¹⁶⁷ *Ibidem, Réponse du gouvernement roumain*, p. 51-52.</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ *Ibidem, Réponse du gouvernement hongrois*, p. 77-80.</footnote>

<footnote n="169">¹⁶⁹ *Ibidem, Réponse du gouvernement roumain*, 51-52.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ *Ibidem, Rapport du gouvernement francais sur les résultats de l'enquête instituée au sujet de l'organisation d'un régime d'Union fédérale européenne*, p. 121-142</footnote>
Al patrulea principiu al Memorandumului Briand, de „respectare a independenței și suveranității statelor“ era susținut cu tărie de România. Răspunsul guvernului român asocia acest principiu cu cel al integrității teritoriale, respectului tratatelor, egalității între state și încadrării Uniunii Europene în Liga Națiunilor<fnref n="171" />.

După cum menționa raportul francez, România se alătura unor țări precum Austria, Belgia, Danemarca, Spania, Estonia, Finlanda, Irlanda, Letonia, Luxemburg, Norvegia, Portugalia, Polonia, Cehoslovacia și Iugoslavia, în susținerea necesității încheierii unui Pact al Uniunii Europene care „să afirme principiul Uniunii morale europene, să indice clar obiectul său esențial pacific, să comporte pentru guvernele semnatare angajamentul de a lua contact cu regularitate în reuniuni comune“. Aceasta era prima „problemă particulară“ ridicată de Memorandum. Raportul francez includea în mod just România între suporterii ideii de Pact al Uniunii Europene, deși răspunsul românesc nu afirma în mod explicit necesitatea acestuia. Dar răspunsul României afirma în mod implicit ideea de pact prin faptul că se declara de acord cu principiile expuse în Memorandum și dorea să contribuie la înfăptuirea „Uniunii Federale Europene“ în scopul consolidării păcii și se angaja să participe la „conferința europeană care se va întruni periodic“<fnref n="172" />. Comparativ, țări ca Marea Britanie, Italia, Olanda, Suedia, Albania au avut atitudini rezervate față de acest punct, amânând exprimarea opțiunii lor, în timp ce Germania, Italia și Ungaria doreau un alt tip de pact, cu tentă revizionistă<fnref n="173" />.

A doua problemă particulară pusă de Memorandumul Briand a fost „necesitatea unui mecanism“, adică a instituțiilor Uniunii Europene: 1) „Conferința europeană“, compusă din reprezentanții tuturor guvernelor membre, organul reprezentativ și conducătorul esențial al Uniunii Europene; 2) „Comitetul Politic“ compus din doar câteva state, organ permanent, executiv și de studiu; 3) Secretariatul, cu atribuții administrative. Instituțiile Uniunii Europene le copiau fidel pe cele ale Ligii Națiunilor, în legătură cu care trebuiau să funcționeze<fnref n="174" />.

<footnote n="171">¹⁷¹ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² *Ibidem, Réponse du gouvernement roumain, p.* 51-52.</footnote>

<footnote n="173">¹⁷³ *Ibidem, Rapport du gouvernement francais ..., p.* 121-142.</footnote>

<footnote n="174">¹⁷⁴ *Ibidem, Memorandum du gouvernement francais, p.* 7-21.</footnote>
În răspunsul său, guvernul Maniu era de acord doar cu două dintre instituțiile propuse de Briand, anume cu „conferința europeană, care se va întruni în mod periodic“ și cu „un secretariat provizoriu“, căruia îi fixa atribuțiile„,misiunea specială de a aduna întreaga documentație și de a studia problemele atinse în Memorand și alte probleme indicate de diverse state“. Menționând expres că aceste două instituții ale Uniunii Europene „vor fi suficiente“ „pentru început“, România respingea categoric înființarea „Comitetului Politic“ propus de Briand, trecând practic competențele acestuia asupra „Conferinței Europene“, ca element esențial „de organizare reprezentativă și executivă“ și asupra Secretariatului, care prelua atribuția de organ de studiu<fnref n="175" />. Motivația acestei opțiuni românești a fost, indubitabil, dorința de a evita crearea unui Directorat al marilor puteri europene care să conducă Uniunea Europeană. Ca stat mic, cunoscând experiențele anterioare ale „concertului european“ al „puterilor garante“, ale Conferinței de Pace și ale Consiliului Ligii Națiunilor, România dorea evitarea repetării lor și promova egalitatea și suveranitatea statelor. Raportul francez menționa România alături de Italia, Danemarca, Finlanda și Letonia în opțiunea respingerii „Comitetului Politic“, și alături de Austria, Danemarca, Finlanda și Letonia în susținerea necesității unui „secretariat provizoriu“ de la început.

Comparativ, unele state precum Marea Britanie, Germania, Irlanda, Olanda și Suedia nu doreau instituții proprii pentru Uniunea Europeană, iar Spania, Portugalia, Luxemburg propuneau amânarea discutării problemei până la sesiunea din septembrie 1930, în timp ce Jugoslavia și Bulgaria susțineau instituțiile Uniunii Europene în forma propusă de Briand<fnref n="176" />. O poziție de principiu similară cu a României a exprimat Ungaria, care, relevând inegalitatea statelor în cadrul Societății Națiunilor (prin componența Consiliului Societății Națiunilor), dorea ca în Uniunea Federală Europeană „să se evite orice predominanță de acest gen în favoarea unuia sau a altuia dintre statele europene“, promovându-se „egalitatea statelor“ în noile instituții europene<fnref n="177" />.

A treia problemă particulară pusă de Memorandum era „necesitatea de a fixa directivele esențiale“ pentru concepția construcției europene,

<footnote n="175">¹⁷⁵ *Ibidem, Réponse du gouvernement roumain*, p. 51-52.</footnote>

<footnote n="176">¹⁷⁶ *Ibidem, Rapport du gouvernement francais ..., p. 121-142.*</footnote>

<footnote n="177">¹⁷⁷ *Ibidem, Réponse du gouvernement hongrois*, p. 77-80.</footnote>
care trebuiau să fie, în viziunea lui Briand: 1) „subordonarea generală a problemei economice - problemei politice“, deoarece numai după asigurarea păcii și securității statele ar accepta „sacrificiile economice“ ale „politicii vamale liberale“; 2) „concepția cooperării politice europene“: „o federație fondată pe ideea uniunii și nu a unității, destul de suplă pentru a respecta independența și suveranitatea națională a fiecărui stat“, și extinderea la nivelul întregii „comunități europene“ a „sistemului de arbitraj și de securitate“, a „politicii de garanții internaționale inaugurate la Locarno“; 3) „concepția organizării economice a Europei“: crearea unei piețe comune cu libera „circulație a mărfurilor, capitalurilor și persoanelor“<fnref n="178" />.

„Răspunsul guvernului român“ aproba toate cele trei „directive esențiale“ propuse de Briand, întrucât declara că nu contestă „valoarea a principiului subordonării generale a problemei economice celei politice“ și susținea atât „o înțelegere politică foarte suplă“, cât și „organizarea unei strânse colaborări pe tărâmul economic“. Însă pe lângă acest acord de principiu guvernul Maniu propunea o nuanțare de consistență, într-o viziune pragmatică, ce considera prioritară integrarea economică în procesul construcției europene. Astfel, pornind de la problemele cu care se confrunta România în acel moment, documentul arăta că „criza profundă care a devenit aproape generală, reclamă remedii urgente și, pe de altă parte, a făcut să treacă pe primul plan problemele economice în preocupările celor mai multe state“. Aceasta era rațiunea invocată de guvernul Maniu pentru a susține că „o colaborare economică poate fi organizată fără o cooperare politică prealabilă“, după cum observa „raportul“ francez, care includea România în seria statelor ce susținea „interdependența problemelor politice și economice“, alături de Ungaria, Germania, Elveția, Belgia, Cehoslovacia, Irlanda, Danemarca, Norvegia, Olanda, Polonia<fnref n="179" />.

Constatăm însă că răspunsul românesc nu respingea ideea construcției **politice** europene, pe care o considera necesară „pentru a permite“ integrarea economică. De altfel raportul francez reținea concepția cooperării politice prealabile promovate de guvernul român, care „ar trebui așezată, ca și cea a Societății Națiunilor, pe principiile respectului tratatelor și a integrității teritoriale a statelor“, viziune

<footnote n="178">¹⁷⁸ Ibidem, *Memorandum du gouvernement francais*, 7-21.</footnote>

<footnote n="179">¹⁷⁹ Ibidem, *Réponse du gouvernement roumain, Raport...*</footnote>
împărtășită și de Polonia. Mai mult, constatăm că răspunsul românesc își însuşise conceptul politic de „Uniune Federală Europeană“, dorea „o cooperație activă și permanentă a națiunilor pe tărâmul politic și pe cel economic“, susținea „o antantă politică“ stabilea principii politice ca temei ale acesteia și propunea instituții politice „reprezentative și executive“<fnref n="180" />.

Toate acestea dovedesc că guvernul Maniu susținea în mod real și ideea unei comunități politice europene, deși așeza centrul de greutate al integrării pe comunitatea economică. Raportul între acestea era sugerat destul de clar: în vreme ce „antanta politică“ ar fi fost „foarte suplă“, cea economică ar fi fost „strânsă“, deci mult mai profundă. Observăm că ideea integrării prioritar economice europene, promovată de guvernul Maniu, reluând teza lui Briand din discursul de la Liga Națiunilor din septembrie 1929, va fi problema centrală reținută în dezbaterile Comisiei de Studii pentru Uniunea Europeană (noiembrie 1930-februarie 1932) și va reprezenta principiul de bază al integrării europene postbelice.

Cea de-a patra problemă particulară pusă de Memorandumul Briand privea „oportunitatea de a rezerva, fie pentru viitoarea conferință europeană, fie pentru viitorul comitet european, studiul tuturor chestiunilor de aplicare“: a) „determinarea câmpului de cooperare europeană mai ales în domeniile“, economic, intelectual, administrativ, b) „determinarea metodelor de cooperare europeană“ (conferințe, comisii); c) „determinarea tuturor modurilor de colaborare între Uniunea Europeană și țările situate în afara acestei uniunii“<fnref n="181" />.

România era de acord cu această propunere, fără a intra în detaliile ei, declarând că își va rezerva dreptul de a examina „sugestiunile concrete ale Memorandumului precum și propunerile care ar fi prezentate de alte guverne“ în cadrul conferinței europene ce urma să aibă loc în septembrie 1930, „la Geneva, odată cu Adunarea Generală a Societății Națiunilor“, la care era decisă să participe. Guvernul Maniu propunea ca „studiul tuturor chestiunilor de aplicare“ să intre în competența „Conferinței Europene“, excluzând practic alternativa înființării și implicării unui „Comitet European“ în acest scop. România dorea ca Secretariatul Uniunii Europene, să dețină și rolul de organ de

<footnote n="180">¹⁸⁰ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="181">¹⁸¹ *Ibidem, Memorandum du gouvernement francais...*</footnote>
studiu similar cu Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană propusă de Cehoslovacia și Finlanda, și care se va înființa efectiv în urma deciziei Adunării Societății Națiunilor din septembrie 1930, decizie susținută și de Mironescu<fnref n="182" />.

Propunând „înfăptuirea treptată“ a Proiectului Briand, răspunsul guvernului Maniu sugera diplomatic dorința României de a aplica strategia alternativă de construcție a Uniunii Europene în etape, începând cu o înțelegere economică central europeană. Dar răspunsul nu insista acum asupra strategiei graduale, deoarece România dorea să susțină Proiectul Briand, nu să complice receptarea acestuia. Această strategie a fost însă prezentată de G.G. Mironescu și Virgil Madgearu la Adunarea Generală a Ligii Națiunilor din septembrie 1930, aflată sub preşedinția lui Nicolae Titulescu<fnref n="183" />.

Proiectul Briand de Uniune Europeană a fost susținut în România atât de Guvernul Maniu, cât și de regele Carol al II-lea, de Parlament, de partidul aflat la putere (PNȚ), de principalele partide de opoziție (PNL, PSD, Partidul Poporului), de personalități (Ion Mihalache, Grigore Gafencu, I.G. Duca, C. Argetoianu, Mircea Djuvara, Octavian Tăslăuanu, Dimitrie Gusti, Ioan Lupaș etc.) de majoritatea presei, de unele manuale școlare. Proiectul Briand a eşuat, dar rămâne semnificativă susținerea ideii de Uniune Europeană din partea României în 1930.

Însuși ministrul de Externe al României, G. G. Mironescu s-a deplasat la Paris la mijlocul lui iulie 1930 pentru a-i prezenta omologului său francez, A. Briand, „Răspunsul guvernului român“. Cu această ocazie Mironescu l-a decorat pe președintele francez Dumergue cu „Colanul Ordinului Carol I“ în numele regelui Carol II și l-a acreditat pe noul ministru al României la Paris - Dinu Cesianu. Cei doi miniștri de externe au purtat discuții privind problema construcției europene, după care Mironescu a dat interviuri presei<fnref n="184" />. Într-un interviu acordat ziarului parizian „*Excelsior*“, Mironescu arăta că Proiectul Briand de Uniune Europeană „a fost primit cu mare căldură în România“, care „consideră ca o datorie să contribuie din toate puterile ei“ la înfăptuirea sa. Reafirmând suportul său declarat încă din septembrie 1929, el arăta că

<footnote n="182">¹⁸² *Ibidem, Réponse du gouvernement roumain, Raport...*</footnote>

<footnote n="183">¹⁸³ G.G. Mironescu, *Cuvântări*, vol. II București 1937, p. 67-70.</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ *Dreptatea*, 13 iulie 1930.</footnote>
„această primire e firească“, întrucât privea proiectul ca „o operă destinată să consolideze pacea“. Concomitent, în scopul soluționării crizei economice, el propunea „o cooperare activă și durabilă a țărilor interesate“, la care să se ajungă organizând treptat uniuni regionale mai puțin întinse, între două și trei țări, „metodă“ care a fost decisă la Conferința de la Strbske Pleso (iunie 1930) a Micii Antante. Mironescu a descris această metodă de agregare economică regională, presupunând mai întâi o strânsă colaborare agrară româno-iugoslavă, căreia i se va alătura Cehoslovacia, creând Mica Antantă economică, la care erau invitate să adere Ungaria și apoi Polonia. Dorea ca în acest fel să se poată ajunge la alcătuirea unei foarte importante „înțelegeri regionale economice“ care urma să se extindă și în domeniul politic. El considera o atare organizație regională economico-politică drept „un punct de sprijin de cea mai mare importanță pentru realizarea regimului federal european preconizat de domnul Briand“<sup>185</sup>. Aceeași idee a fost reafirmată într-un interviu dat de Mironescu ziarului vienez „Neue Wiener Journal“, în care arăta că „formarea de blocuri economice în Centrul și Estul Europei ar însemna primii pași spre federalizarea continentului „,<sup>186</sup>“.

Mesajul proeuropean al României s-a bucurat de aprecierea statului francez, exprimată și de ministrul plenipotențiar Gabriel Puaux cu ocazia aniversării Zilei Naționale a Franței la 14 iulie 1930, la legația acestei țări la București. În comparație cu atitudinea altor state ce și-au exprimat „rezervele și criticile“, Puaux vedea în răspunsul guvernului României - „adeziunea de încredere și făgăduința de concurs loial“ la construirea Uniunii Europene, fapt care confirma și „, afinitățile celor două națiuni“<sup>187</sup>.

<footnote n="185"><sup>185</sup> *Dreptatea*, 19 iulie 1930, p. 4.</footnote>

<footnote n="186"><sup>186</sup> *Dreptatea*, 20 iulie 1930, p. 4.</footnote>

<footnote n="187"><sup>187</sup> *Dreptatea*, 16 iulie 1930, p. 3.</footnote>
## 2.5. ROLUL CONFERINȚEI DE LA SINAIA ÎN STRATEGIA ROMÂNIEI DE INTEGRARE ECONOMICĂ REGIONALĂ ȘI PANEUROPEANĂ ÎN CONSENS CU PLANUL BRIAND

România a susținut Proiectul Briand de Uniune Europeană din 17 mai 1930, dorind instituirea unei organizații politice interguvernamentale care să consolideze Liga Națiunilor și să respecte suveranitatea națională și integritatea statelor. Totodată, România propunea ca Uniunea Europeană să fie o organizație economică aptă să soluționeze criza economică de supraproducție din 1929-1933¹⁸⁸. În acest scop, guvernul Iuliu Maniu a promovat o strategie proprie de construire a Uniunii Europene în etape, începând cu o înțelegere economică central-europeană. Strategia a fost adoptată de Conferința Micii Antante de la Strbske Pleso (Cehoslovacia) din iunie 1930, care a hotărât realizarea „Micii Înțelegeri economice“ prin aprofundarea dimensiunii economice a alianței dintre România, Cehoslovacia și Iugoslavia. Urma o mai largă înțelegere a țărilor central-europene pentru structurarea unui „bloc agrar“, iar apoi un acord între acest bloc agrar și țările vest-europene în vederea creării unei piețe comune paneuropene. Acesta a fost scopul conferințelor agrare din vara anului 1930: Conferința româno-iugoslavo-ungară de la București, Conferința româno-iugoslavă de la Sinaia și Conferința de la Varșovia (reunind opt state: România, Iugoslavia, Cehoslovacia, Ungaria, Polonia. Bulgaria, Estonia și Letonia)<fnref n="189" />.

Conferința de la Sinaia (30 iulie - 5 august 1930) a reunit miniștrii titulari ai departamentelor economice din guvernele României și Iugoslaviei. Guvernul României a fost reprezentat de miniștrii Ion Mihalache (al agriculturii), Virgil Madgearu (al industriei și comerțului), Mihail Popovici (de finanțe), Mihail Manoilescu (al comunicațiilor și lucrărilor publice), iar guvernul Iugoslaviei, de miniștrii Franges (de

<footnote n="188">¹⁸⁸ AMAE, *fond Geneva*, vol. 167, f. 1, *Documents relatifs...*, Réponse du gouvernement roumain, p. 51-52.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ Bohumila Ferenčuhova, „La Tchecoslovaquie et le plan Tardieu“, în *Revue d’Europe Centrale*, Tome V, no. 2, 2ᵉ semestre 1997, p. 15-24; Frederic C. Nanu, *Politica externă a României 1918-1933*, Iași, 1993, p. 142.</footnote>
finanțe), Demetrovici (al industriei și comerțului) și Kumanudi (al agriculturii)<fnref n="190" />.

Conferința de la Sinaia a hotărât instituirea unei uniuni vamale româno-iugoslave, menită să reprezinte prima etapă în procesul de integrare economică regională central-europeană și apoi paneuropeană, în scopul înfăptuirii Proiectului Briand de Uniune Europeană, după cum au relevat reprezentanții autorizați ai celor două țări, atât în declarațiile politico-diplomatice oficiale din cadrul conferinței, cât și în interviuri destinate presei.

În deschiderea Conferinței de la Sinaia, ministrul român al industriei și comerțului, **Virgil Madgearu** a relevat că scopul reuniunii era „înfăptuirea unității economice iugoslavo-române“, definită drept „înțelegere economică regională“, în perspectiva unei viitoare „colaborări economice europene“. Conferința trebuia să afirme „principiul vital al colaborării economice dintre statele agricole și cele industriale din Europa“ în sensul asigurării unui „protecționism european pentru produsele agricole europene“<fnref n="191" />. În cadrul dezbaterilor bilaterale, ministrul român al agriculturii, **Ion Mihalache**, a declarat oficial că rostul Conferinței de la Sinaia era de a asigura o solidaritate a agricultorilor și „mijloace comune de luptă“ împotriva cauzelor crizei economice: lipsa de rentabilitate a gospodăriilor țărănești, „cleștele concurenței americane și dumpingul rusesc“, „protecționismul exagerat al țărilor industriale occidentale“ în fața produselor agricole din țările sud-est europene exportatoare. El aprecia că „singura soluțiune“ a crizei economice era ca între România și Iugoslavia să se realizeze „uniunea vamală mai întâi pentru produsele agricole și mai apoi pentru cele industriale“. În concepția sa, „Uniunea vamală“ româno-iugoslavă „intră în Planul Briand de a realiza o antantă europeană“, care avea menirea de a soluționa criza de supraproducție. Inițiativa acestei înțelegeri economice regionale a fost luată fără a mai aștepta înfăptuirea Proiectului Briand de Uniune Europeană, pentru a înlătura cât mai repede efectele crizei economice care se resimțea mai puternic în regiunea Europei Centrale și de Sud-Est. De aceea, la Conferința de la Strbske Pleso, cei trei miniștri de Externe au hotărât „să realizeze o

<footnote n="190">¹⁹⁰ Arhivele Naționale București, fond Microfilme Franța, rola 163; AMAE, fond 2 Convenții A 23, vol. I, Conferința de la Sinaia.</footnote>

<footnote n="191">¹⁹¹ Dreptatea, an IV, nr. 842, 1 aug. 1930, p. 1.</footnote>
antantă economică în cadrul Antantei politice a Micii Înţelegeri“. Astfel,
a fost iniţiat un proces ascendent de construire a unei înţelegeri
economice central europene. Mihalache spunea că „tendinţa ce urmărim
are un sens vertical, de la mica la marea antantă, putându-se asocia la ea
şi alte ţări agricole. Încheind antanta economică între statele noastre,
asigurăm succesul unor înţelegeri şi cu alte state“<fnref n="192" />.

Ion Mihalache explica apoi, în declaraţii făcute presei, că în faţa concurenţei americane se impunea înfăptuirea Proiectului Briand de Uniune Europeană (care a fost „popularizat“ în România de ministrul francez Louis Loucheur), cu scopul de a asigura pentru ţările agrare central-europene exportatoare o desfacere rentabilă în ţările industriale vest-europene. Calea spre Uniunea Europeană presupunea „să urcăm mai multe trepte“ începând cu o înţelegere între statele agrare central-europene. Uniunea Europeană trebuia înfăptuită „treptat-treptat, mai întâi între ţările cu export agricol, apoi mai departe“. În viziunea lui Mihalache, „Conferinţa de la Sinaia este prima treaptă spre înţelegerea europeană“, aplicând deciziile Conferinţei de la Strbske Pleso, unde miniştrii de Externe Beneş, Marinkovici şi Mironescu „s-au înţeles să aplice Planul Briand mai întâi în sânul Micii Înţelegeri. Odată realizată Mica Înţelegere economică urmează ca ea să se lărgească prin alipirea altor ţări vecine agricole şi industriale şi apoi, urmând mereu acelaşi drum, să se ajungă la Marea Înţelegere Europeană“. În aplicarea deciziilor de la Strbske Pleso, a fost iniţiată înţelegerea economică româno-iugoslavă, care trebuia apoi să includă Cehoslovacia şi alte state. „Conferinţa de la Sinaia este prima treaptă spre înţelegerea europeană“ gândită de ministrul ţărănist al agriculturii cu scopul de a îmbunătăţi soarta ţăranilor din România, puternic loviţi de criza economică. El concepea uniunea vamală româno-iugoslavă ca prima etapă în construirea Micii Înţelegeri economice şi apoi a Uniunii Europene propuse Briand<fnref n="193" />.

Ca şi Ion Mihalache, ministrul de finanţe al României, Mihail Popovici susţinea, în declaraţia sa oficială la închiderea conferinţei că în faţa concurenţei blocurilor economice reprezentate de statele americane, de Imperiul Britanic şi de U.R.S.S., ţările europene nu puteau rezista decât printr-o colaborare „atât în domeniul economic cât şi în cel

<footnote n="192">¹⁹² Dreptatea, nr. 844, 3 aug. 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="193">¹⁹³ Dreptatea, nr. 842, 1 aug. 1930, p. 1,4.</footnote>
politic", în cadrul instituțional al Uniunii Europene proiectate de Briand <fnref n="194" />. Popovici afirma că obstacolele majore, cauzate de „resentimentele naționale", de „numeroasele prejudecăți" și de interesele economice divergente, puteau fi depășite și Uniunea Europeană se putea construi „cu prudență, cu răbdare și prin etape succesive". România și Iugoslavia, prin înțelegerea de la Sinaia, și-au asumat rolul de deschizători de drum în procesul realizării Uniunii Europene. „În același timp, această acțiune se integrează în mod natural în marile linii de acțiune constructivă sugerate de memoriul d-lui Briand", aprecia ministrul român de finanțe. El credea că România și Iugoslavia „erau de altfel foarte indicate să deschidă calea către care se îndreaptă Europa", deoarece vechea alianță politică româno-iugoslavă din cadrul Micii Înțelegeri trebuia să fie urmată de o înțelegere economică între ele, conform hotărârii de la Sinaia. Această hotărâre era în conformitate cu conceptia Memorandumului Briand care propunea înfăptuirea mai întâi a Uniunii politice și abia apoi a Uniunii economice, constata Popovici. El afirma că la Sinaia cele două state au reușit să pună bazele unei „înțelegeri economice" și să stabilească „chiar principiul uniunii vamale între Iugoslavia și România." Acest scop trebuia atins printr-un program de realizări în „etape succesive", implicând strângerea relațiilor economice bilaterale, măsuri în domeniul transportului și tranzitului de mărfuri, „unificarea legislației comerciale, civile, vamale etc". Conform deciziilor Conferinței de la Strbske Pleso, trebuia realizată mai întâi înțelegerea româno-iugoslavă, deoarece era mai ușor de încheiat un acord între cele două țări agrare, apoi urma să li se alăture Cehoslovacia pentru instituirea Micii Înțelegeri economice. Apoi trebuia format un mai larg „bloc al statelor agricole" central-europene, menit să apere interesele vitale ale țărilor agricole „cu mai multă autoritate decât ar putea-o face aceste țări lucrând separat". Blocul trebuia să asigure în Vestul Europei debușeuri pentru cerealele central-europene. Crescând puterea de cumpărare a țărilor agricole, acestea vor putea absorbi exportul statelor industriale. Popovici dorea ca „uniunea economică" româno-iugoslavă să fie „nu numai un izvor de prosperitate viitoare pentru țările noastre ci să poată oferi și celorlalți un model de înțelegere

<footnote n="194">¹⁹⁴ Dreptatea, nr. 844, 3 august 1930, p. 1 (art. „Închiderea Conferinței de la Sinaia. Cuvântarea domnului Mihail Popovici”).</footnote>
economică, ducând treptat la cooperarea economică a statelor europene în cadrul Societății Națiunilor<fnref n="195" />.

Ministrul român de finanțe susținea înfăptuirea Proiectului Briand de Uniune Europeană, dar prin această strategie în etape, începând cu înțelegerea regională economică româno-iugoslavă, iar la nivel paneuropean printr-o integrare prioritar economică, și abia apoi politică. În conformitate cu răspunsul guvernului României la Memorandumul Briand, Popovici susținea ca metodă înfăptuirea mai întâi a Uniunii economice europene care să asigure bunăstarea națiunilor, ca fundament pentru instituirea ulterioară a Uniunii politice europene. În contradicție cu metoda propusă de Memorandumul Briand, ministrul român socotea că „nu este indispensabil, să acordăm primul pas Uniunii politice, atât de greu realizabilă, și să o considerăm ca o condiție sine qua non a Uniunii economice, ci dimpotrivă, că acțiunea de apropiere economică trebuie de multe ori să precedeze, sau cel puțin să meargă în paralel cu eforturile pentru strângerea legăturilor politice<fnref n="196" />.

În completarea acestor idei, într-un interviu acordat ziarului vienez „Neue Freie Presse“, Mihail Popovici a declarat că prin acordul încheiat la Sinaia, cele două state își apărau interesele agrare și ofereau un exemplu pentru o înțelegere central-europeană mai largă, menită să înlăture clauza națiunii cele mai favorizate și să determine adoptarea tarifelor preferențiale între statele europene<fnref n="197" />.

În consens cu omologii săi români, ministrul iugoslav Franges a declarat oficial la conferința de la Sinaia că între cele două regate trebuia instituită „o uniune vamală“, mai limitată la început, dar care urma să se lărgească treptat. uniunea vamală româno-iugoslavă se aplica de la început produselor agricole, dar excludea industriile care prelucrau materiile prime ale celor două țări și industria apărării. Franges susținea că dezvoltarea celor două țări agricole servea și interesele Occidentului industrializat, căruia îi ofereau piață de desfacere pentru produsele industriale și pentru investiții. El își exprima convingerea că prin extinderea acestei înțelegeri economice regionale și la alte țări se putea ajunge la „realizarea practică a unei înțelegeri economice europene“<fnref n="198" />.

<footnote n="195">¹⁹⁵ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="196">¹⁹⁶ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="197">¹⁹⁷ *Dreptatea*, anul IV, nr. 848, 8 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="198">¹⁹⁸ *Dreptatea*, anul IV, nr. 844, 3 august 1930, p. 1.</footnote>
Aceeași convingere era împărtășită și de ministrul român al comunicațiilor și lucrărilor publice, Mihail Manoilescu, care spunea la Radio București că rezultatele tratativelor de la Sinaia „vor fi semnalul fericit pentru opera de cooperare internațională a Europei și vor da dovadă că putem spera în viitor la o Europă solidară”<fnref n="199" />.

Conferința de la Sinaia și-a atins scopul urmărit, realizând o înțelegere economică româno-iugoslavă, după cum declara Virgil Madgearu ziarului vienez „Neue Freie Presse”<fnref n="200" />. El considera că hotărârea de a institui „o uniune vamală româno-iugoslavă” reprezenta „crearea unei unități economice cuprinzând 32 de milioane de consumatori”. Cele două țări puteau să reprezinte o unitate economică și să ducă o „politică comercială externă comună, cu o mai mare forță de acțiune”. Madgearu dorea să convingă opinia publică europeană că reușita integrării româno-iugoslave era un model pentru reușita „unei colaborări economice între popoarele Europei”. El promova strategia graduală de construcție europeană, pornind de la o „înțelegere economică regională” româno-iugoslavă, căreia trebuiau să i se alăture mai întâi Cehoslovacia, apoi Polonia, „pentru a extinde cercul colaborării în scopul realizării treptate a unei înțelegeri economice europene”. În opinia sa, Uniunea vamală româno-iugoslavă trebuia să rămână restrânsă la cele două țări, nu putea fi extinsă, iar la nivel paneuropean trebuia să se realizeze într-o primă fază o „colaborare economică” pe bază de tarife preferențiale, nu o uniune vamală<fnref n="201" />.

Explicând strategia guvernului Iuliu Maniu, ministrul plenipotențiar al României la Viena, Caius Brediceanu, declara ziarului austriac „Neues Wiener Tagblatt” că înțelegerea româno-iugoslavă reprezenta „un centru de cristalizare de care se vor lega poate în scurt timp Cehoslovacia, Polonia, Austria, Bulgaria și Grecia”, și prin urmare „țările bazinului dunărean ar putea forma o unitate economică”. La această unitate economică danubiană se puteau alătura Germania și Franța, pe această cale ajungându-se „chiar la ținta supremă, la unirea

<footnote n="199">¹⁹⁹ *Dreptatea*, nr. 842, 1 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="200">200 *Neue Freie Presse*, din august 1930, apud. *Dreptatea*, IV, nr. 846, 5 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="201">²⁰¹ *Ibidem*.</footnote>
economică a Europei”, susținea Brediceanu. El căuta să atragă Austria spre o integrare danubiană, spre a evita Anschlussul<fnref n="202" />.

Opiniei publice internaționale i se adresa și ministrul de Externe al României, **G.G. Mironescu**, care declara ziarului parizian „L’Intrasigeant” că înființarea „uniunii regionale” româno-iugoslave trebuia „să întărească alianța intimă a celor două țări” în cadrul Micii Antante, dar era menită să „servească de nucleu unei organizații mai largi, care ar fi un punct de sprijin pentru Uniunea Federală concepută de dl. Briand”. Mironescu susținea că această „uniune regională” nu era îndreptată împotriva altor state, ci, dimpotrivă, urmărea realizarea treptată a unei înțelegeri economice paneuropene și înfăptuirea pe etape a Proiectului Briand de Uniune Europeană<fnref n="203" />.

Concepțiile miniștrilor români despre strategia graduală de construcție regională și pan europeană au avut ecou și în opinia publică românească, prin reflectarea pe larg de către presa proguvernamentală a Conferinței de la Sinaia. Declarațiile oficiale și de presă ale demnitarilor au fost reproduse fidel și integral de ziarul Partidului Național Țărănesc, „Dreptatea”, care a făcut și ample comentarii pe marginea lor. Oficiosul PNȚ a relevat faptul că strategia de integrare regională și pan europeană promovată de guvernul Maniu era în concordanță cu doctrina țărănistă a „porților deschise”, adaptată realității interdependenței economice mondiale. Numai pe această cale se putea depăși criza economică, editorialistul țărănist susținând că politica autarhiei economice promovată de PNL nu era eficientă. Interdependența economică a determinat lansarea Proiectului Briand de Uniune Europeană, „popularizat” în România de Loucheur. Proiectul era susținut de România, care însă încerca să-l realizeze printr-o altă metodă, concepută de Madgearu, care presupunea structurarea mai întâi a blocului agrar, prin seria de conferințe agrare de la București, Sinaia și Varșovia. „Uniunea economică” româno-iugoslavă era considerată „cea dintâi realizare concretă la care s-a ajuns” în procesul înfăptuirii Proiectului Briand de Uniune Europeană<fnref n="204" />.

După cum releva un alt editorial, Madgearu concepea construcția Uniunii Europene „procedând de la simplu la compus, adică începând

<footnote n="202">²⁰² *Dreptatea*, nr. 852, 13 august 1930, p. 4.</footnote>

<footnote n="203">²⁰³ *Idem*, nr. 850, 10 august 1930, p. 4.</footnote>

<footnote n="204">²⁰⁴ *Dreptatea*, nr. 843, 2 august 1930, p. 1.</footnote>
prin înţelegeri regionale între grupe de state cu structură economică similară, pentru a ajunge la dorita înţelegere generală“. Înţelegerea româno-iugoslavă reprezenta începutul în procesul de creare a Blocului agrar şi al Uniunii Europene, proces necesar dar care avea de înfruntat mentalităţile naţionaliste şi autarhiste tradiţionale<fnref n="205" />. „Dreptatea“, într-un nou editorial, acredita ideea că, în temeiul concepţiei conform căreia „uniunea economică europeană trebuie să fie precedată de gruparea forţelor economice ale ţărilor cu interese comune“, era firesc ca „punctul de plecare“ în acest proces să fie înţelegerea româno-iugoslavă. În acest sens au pledat interesele similare ale celor două ţări agrare de a găsi debuşeuri pentru supraproducţia lor agricolă<fnref n="206" />.

Interpretări similare ale Conferinţei de la Sinaia se regăseau şi în presa din Franţa, Cehoslovacia şi Ungaria, care percepea uniunea vamală româno-iugoslavă drept un pas spre structurarea Micii Înţelegeri economice şi a blocului agrar<fnref n="207" />. Revista „L’Europe Centrale“ scria că criza agricolă care lovea statele central europene a determinat interesul cu care aceste state au receptat Proiectul Briand de la care aşteptau o nouă organizare economică pe continent. Mica Înţelegere a preluat iniţiativa în acest sens, prin decizia instituirii mai întâi a uniunii vamale româno-iugoslave, apoi a Micii Înţelegeri economice şi apoi a unei mai largi colaborări cu Ungaria şi Austria<fnref n="208" />. Însă presa din Ungaria releva faptul că guvernul de la Budapesta „a luat o atitudine ostilă faţă de o eventuală uniune vamală româno-iugoslavă“. Guvernul Iuliu Maniu a încercat strângerea legăturilor economice cu Ungaria şi a chemat-o să adere la Blocul agrar, sperând în diminuarea revizionismului şi în detensionarea relaţiilor româno-maghiare, încercare sprijinită de opinia publică românească<fnref n="209" />.

În cele din urmă, deşi a fost semnat un tratat economic româno-iugoslav la 5 august 1930, tentativa de integrare regională a eşuat, ca şi Proiectul Briand de Uniune Europeană. Rămâne însă semnificaţia istorică a asumării de către România în 1930 a unei strategii de integrare economică regională şi pan europeană.

<footnote n="205">²⁰⁵ *Dreptatea*, nr. 845, 4 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="206">²⁰⁶ *Dreptatea*, nr. 846, 6 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="207">²⁰⁷ *Dreptatea*, nr. 849, 9 august 1930, p. 3.</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸ *Dreptatea*, nr. 854, din 15 august 1930, p. 1.</footnote>

<footnote n="209">²⁰⁹ *Dreptatea* nr. 856, din 17 august 1930, p. 1.</footnote>
În cadrul procesului de structurare a „Blocului Statelor Agrare“ s-a organizat o **a patra conferință agrară, la București (20-23 octombrie 1930)**, la nivel de experți, reunind delegațiile celor opt state central-europene participante la Conferința de la Varșovia. Rezoluțiile Conferinței, în cadrul căreia Madgearu a avut din nou un rol de prim ordin, s-au concentrat asupra unor probleme concrete, vizând soluționarea crizei: adoptarea Statutului Comitetului Internațional de Studii Economice al Blocului Statelor Agrare (comitet ce urma să se întrunească odată pe an), crearea de instituții specializate în fiecare stat pentru controlul exportului de cereale, raționalizarea comerțului cu cereale în scopul înlăturării concurenței dintre cele opt state în domeniul agricol etc.<fnref n="210" />.

Comentând importanța acestei conferințe, G. G. Mironescu (devenit și premier între timp), considera că uniunea agrară nu era realizată, iar problemele nu au primit soluția, dar s-a progresat spre realizarea înțelegerii regionale, despre care declara că nu este un bloc danubian, ci o înțelegere mai largă, la care pot adera și alte țări. El recunoștea rezultatele modeste obținute, vizând pe moment doar „o colaborare limitată la anumite măsuri comune în favoarea îndreptării situației noastre economice“<fnref n="211" />.

<footnote n="210">²¹⁰ *Dreptatea*, nr. 913, 23 octombrie 1930.</footnote>

<footnote n="211">²¹¹ *Dreptatea*, nr. 916, 26 octombrie 1930.</footnote>
## 2.6. ATITUDINEA ROMÂNIEI FAȚĂ DE PLANUL BRIAND LA A DOUA CONFERINȚĂ EUROPEANĂ (8 SEPTEMBRIE 1930)

România a participat la cea de-a doua Conferință europeană, desfășurată la Geneva, la 8 septembrie 1930 (începând cu ora 16). Conferința a reunit cele 27 de state europene membre ale Ligii Națiunilor, a discutat rezultatele răspunsurilor date de aceste state la Memorandumul Briand și a hotărât evoluția pe mai departe a planului de Uniune Europeană. La conferință, România a fost reprezentată la nivel înalt, de ministrul de Externe G.G. Mironescu, de ministrul plenipotențiar la Londra, Nicolae Titulescu, de ministrul Industriei și Comerțului, Virgil Madgearu și de subsecretarul de stat la Preşedinţia Consiliului de Miniștri, Ion Lugoșianu<fnref n="212" />.

În deschiderea conferinței, Briand a citit raportul francez privind răspunsurile statelor europene la Memorandum, raport considerat de Mironescu drept „obiectiv și destul de detaliat“. Documentul, tipărit, le-a fost dat delegaților prezenți, inclusiv reprezentanților României. Briand a propus Conferinței adoptarea unei declarații de principiu, care să exprime acordul statelor continentului pentru ideea Uniunii Europene. Declarația putea fi apoi transmisă și Adunării Societății Națiunilor.

În replică, ministrul de Externe al Marii Britanii, Arthur Henderson, a propus imediat trimiterea problemei spre studiere la Liga Națiunilor, fără nici o declarație de admitere a Proiectului Briand în principiu, din partea conferinței europene. Prin aceasta, statele europene se deziceau cu totul de chestiune și o trimiteau fără nici un angajament în studiul Ligii Națiunilor, care urma să decidă ce va crede de cuviință. În aceste condiții, chestiunea era însă „îngropată“ pentru statele europene care nu mai puteau lua nici o măsură de realizare a Planului Briand, iar hotărârea asupra Uniunii Federale Europene urma să fie adoptată de fapt de statele extraeuropene. Mironescu interpreta deci, cu deplin temei, propunerea lui Henderson drept o încercare a Marii Britanii de a bloca planul

<footnote n="212">²¹² AMAE, fond Dosare speciale, vol. 202, f 117-121, tg nr. 11 de la Geneva, din 8 septembrie 1930 și tg nr. 12 de la Geneva din 9 septembrie 1930, Mironescu către Externe, București și pentru preşedintele Consiliului de Miniștri și pentru rege.</footnote>
francez. De aceea, Briand și Mironescu au respins propunerea engleză<fnref n="213" />.

În cadrul dezbaterii, și-au exprimat pozițiile politice și Finlanda, Iugoslavia, Danemarca, Grecia, Germania, Elveția, Belgia și România. În disputa franco-britanică, România a susținut poziția Franței, dorind ca statele europene să se declare clar de acord cu principiul Uniunii Europene. Ministrul de Externe al României a relevat că nu avea sens ca Liga Națiunilor să organizeze uniunea regională a statelor europene. Totuși, pentru a nu fi în prea mare opoziție cu propunerea Marii Britanii, el a adăugat că aceasta nu ar fi imposibilă, dar rămânea să fie examinată mai târziu<fnref n="214" />.

Ministrul român de Externe, Mironescu, a declarat în plenul Conferinței europene că lui îi păreau clare două idei. Prima idee era aceea că unanimitatea statelor voia ca Uniunea Europeană propusă să fie alcătuită în cadrul Societății Națiunilor. În consecință, după ce s-au realizat o serie de lucrări pregătitoare, era natural ca Societatea Națiunilor să fie pusă la curent cu ceea ce se lucra, mai ales că Anglia a cerut formal ca problema să se discute la Liga Națiunilor. Trebuia ca Societatea Națiunilor să știe că statele europene considerau Planul Briand necesar pentru consolidarea păcii, că doreau să îl realizeze în cadrul Ligii Națiunilor și să o pună la curent cu ceea ce s-a făcut și să cunoască eventual obiecțiile sau ideile noi pe care le aveau de adus statele extraeuropene membre ale forului mondial. Trebuia deci să se ceară înscrierea problemei Uniunii Europene pe ordinea de zi a sesiunii din septembrie 1930 a Adunării Ligii Națiunilor, cu scopul declarat de a ține forul genevez la curent cu realizarea Proiectului Briand.

A doua idee promovată de Mironescu a fost aceea că Societatea Națiunilor nu era chemată să organizeze Uniunea Europeană. În opinia sa, Uniunea Europeană era o aplicare a unui pact încheiat în mod liber de către statele Europei. Nu era normal ca însăși Societatea Națiunilor să organizeze asemenea uniuni regionale. Cu toate acestea, faptul nu era imposibil și Mironescu admitea teza engleză ca Uniunea Europeană să fie o emanație a Societății Națiunilor. Dar această idee trebuia examinată întâi mai îndeaproape, spre a se vedea în ce limite era realizabilă. De aceea, teza engleză rămânea să se discute mai târziu. Ministrul de

<footnote n="213">²¹³ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="214">²¹⁴ *Ibidem*.</footnote>
Externe al României considera că, pentru moment, Conferința europeană trebuia doar să ceară înscrierea pe ordinea de zi a Adunării Ligii Națiunilor a planului de Uniune Europeană, care trebuia înfăptuit însă numai de statele Europei<fnref n="215" />.

În opoziție față de atitudinea României, Belgia a susținut teza engleză, înaintând un proiect de rezoluție vagă, prin care se trimitea problema pur și simplu la Societatea Națiunilor și propunând să i se dea lui Briand mandatul de a vorbi în numele statelor europene la tribuna forului mondial. O serie de state s-au raliat propunerii belgiene.

Dar Briand a refuzat mandatul, nefiind de acord cu proiectul belgian de rezoluție, care nu exprima aprobarea Conferinței față de principiul Uniunii Europene, ceea ce însemna că era defavorabilă de fapt. Briand a declarat că renunță să mai citească propriul său proiect de rezoluție<fnref n="216" />.

Reprezentanții Poloniei și României, Zaleski și Titulescu, au insistat ca Briand să dea citire propriului său proiect de rezoluție, asigurându-l că va obține asentimentul tuturor statelor europene. Titulescu era sigur că și Anglia se va ralia la rezoluția lui Briand, după ce va avea textul tradus în limba engleză. Propunerea polono-română s-a bucurat de un sprijin unanim, iar Briand a dat citire proiectului său de rezoluție, care s-a dovedit atât de moderat, încât a fost acceptat de toate statele europene. Henderson a declarat că rezoluția Briand era chiar rezumatul tezei britanice. Prin urmare Conferința s-a încheiat cu adoptarea în unanimitate a rezoluției Briand. Într-o interpretare confidențială, Mironescu, aprecia că rezoluția votată era „mijlocie“ (moderată, de compromis), pentru că trimitea afacerea la Societatea Națiunilor, constatând că statele europene erau de acord asupra principiului Proiectului Briand de Uniune Europeană și lăsând să se întrevadă că, după consultarea Ligii Națiunilor, statele europene vor continua acțiunea întreprinsă. România a avut o contribuție efectivă la adoptarea rezoluției și la încheierea Conferinței europene cu un succes pentru ideea de Uniune Europeană, deși dificultățile vor persista<fnref n="217" />.

Preşedintele Consiliului de Miniștri, **Iuliu Maniu**, a citit rapoartele diplomatice de la Geneva ale ministrului său de Externe, George

<footnote n="215">²¹⁵ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="216">²¹⁶ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="217">²¹⁷ *Ibidem*.</footnote>
Mironescu, și i-a răspuns în scris la **11 septembrie 1930**. Maniu a înțeles că Planul Briand va întâmpina serioase dificultăți și era pregătit pentru „o tărăgănare“ a chestiunii, care nu îi putea conveni. România trebuia să facă tot ce se putea pentru ca Planul Briand de Uniune Europeană să se înfăptuiască repede. Concomitent însă, și cu atât mai mult cu cât demersurile pentru Uniunea Europeană trenau, România trebuia să acționeze „pentru realizarea practică și pe cât posibil grabnică a Confederației Europei Centrale“. Maniu îi ruga pe Mironescu și pe Titulescu să folosească orice prilej pentru a promova această idee în conversațiile lor particulare și în consfătuirile cu reprezentanții statelor interesate. În acest scop, diplomații români trebuiau să solicite ajutorul Angliei, Franței și Italiei, arătându-le identitatea dintre interesele României și interesele acestor mari puteri. Continuând la Geneva discuțiile inițiate la București cu miniștrii plenipotențiari ai Angliei, Franței și Italiei, diplomația română trebuia să stabilească măsura în care aceste state puteau să sprijine România în construirea Confederației Europei Centrale<fnref n="218" />.

Conform acestui mandat dat de premierul Iuliu Maniu, delegația României va acționa efectiv atât pentru susținerea Planului Briand de Uniune Europeană, cât și pentru promovarea Planului Maniu de Confederație a Europei Centrale.

Miniștrii de Externe ai României, Cehoslovaciei și Iugoslaviei, Mironescu, Beneș și Marinkovici s-au întrunit la Geneva de două ori, în 8 septembrie (seara, după conferința europeană) și în 9 septembrie (după-amiaza) pentru a se pune de acord asupra atitudinii Micii Antante la Adunarea Generală a Ligii Națiunilor. Între altele, ei au hotărât modul de promovare a candidaturii lui Titulescu la președinția Adunării<fnref n="219" />.

<footnote n="218">²¹⁸ *Ibidem*, vol. 202, f 123-127, scrisoare manuscris a lui Maniu către Mironescu, 11 septembrie 1930.</footnote>

<footnote n="219">²¹⁹ *Ibidem*, f. 121 tg nr. 11 de la Geneva, 8 septembrie 1930, Mironescu către Externe, București.</footnote>
## 2.7. POZIȚIA ROMÂNIEI FAȚĂ DE PROIECTUL BRIAND DE UNIUNE EUROPEANĂ LA ADUNAREA LIGII NAȚIUNILOR DIN SEPTEMBRIE 1930

### 2.7.1. Teza ministrului de Externe George Mironescu

Beneficiind de sprijinul Micii Antante, al Franței și al altor state, reprezentantul României, Nicolae Titulescu a fost ales președintele Adunării Generale a Ligii Națiunilor din septembrie 1930, care a dezbătut Proiectul Briand de Uniune Europeană. Președintele Titulescu a primit și a difuzat rezoluția Conferinței europene, pe care a înscris-o pe ordinea de zi a sesiunii Adunării Ligii Națiunilor, apoi a prezidat dezbatерile forului mondial asupra planului de Uniune Europeană<fnref n="220" />.

Proiectul francez de Uniune Europeană a fost problema centrală discutată la sesiunea din septembrie 1930 a Adunării Generale a Ligii Națiunilor, prezidată de N. Titulescu. Unul dintre motivele alegerii lui Titulescu în fruntea forumului mondial a fost tocmai dezbaterea aici a planului de Uniune Europeană, după cum apreciau în epocă jurnaliștii specializați. Președintele trebuia să fie o personalitate de prestigiu care s-a identificat cu idealurile și acțiunile Societății Națiunilor. Alegerea președintelui trebuia să „marcheze momentul și duhul în care se va purcede“ la înfăptuirea Proiectului Briand de Uniune Europeană, „proiect izvorât din ce este mai esențial în spiritul Societății Națiunilor“ scria presa vremii. Întrucât Briand însuși nu putea să candideze din cauza poziției sale delicate de inițiator al proiectului, cel mai potrivit preşedinte s-a dovedit Titulescu.

Reprezentantul României a întrunit atunci cea mai mare majoritate de voturi înregistrată vreodată în istoria Ligii Națiunilor, la alegerea preşedintelui. În 10 septembrie 1930, el a întrunit 46 de voturi din 51 de votanți<fnref n="221" />.

Este sigur că Titulescu s-a bucurat de o largă susținere internațională, inclusiv din partea marilor democrații occidentale și a lui Briand personal. Vicepreşedinții Adunării erau: Briand (Franța),

<footnote n="220">²²⁰ Eliza Campus, *Ideea federală în perioada interbelică*, București, 1993, 71-74; Dan Berindei, „La Roumanie et le Plan Briand“, în *Le Plan Briand d’Union fédérale européenne*, Berna, Ed. Peter Lang, p.468.</footnote>

<footnote n="221">²²¹ *Cuvânt*, 10, 11, 12, 13 septembrie, 3 octombrie 1930.</footnote>
Henderson (Anglia), Curtius (Germania), Quinones de Leon (Spania), Matsidura (Japonia) etc. După preşedinţia reprezentantului Venezuelei, Zumetta, era nevoie în fruntea forumului mondial de un preşedinte european pentru discutarea unei probleme europene majore (Planul Briand). Preşedintele trebuia să favorizeze succesul dezbaterii pe care o prezida, deci să contribuie la reuşita planului de Uniune Europeană. Dezbaterea acestui plan a fost într-adevăr preocuparea centrală a sesiunii Ligii Naţiunilor din septembrie 1930. Prestaţia lui Titulescu a fost atât de apreciată de reprezentanţii statelor membre şi de mass-media internaţionale, încât el va fi reales preşedinte al Adunării şi la sesiunea următoare, din septembrie 1931. În istoria Ligii Naţiunilor, Titulescu a fost singurul preşedinte reales, care a îndeplinit două mandate succesiv.

Menţionăm că şi în societatea românească Titulescu se bucura de un prestigiu deosebit în acei ani. Activitatea sa diplomatică era apreciată cvasi-unanim în presă, în opinia publică şi în rândurile tuturor partidelor cu vocaţie guvernamentală. În repetare rânduri, Titulescu a fost propus şi chiar numit în funcţia de preşedinte al Consiliului de Miniştri, încercând să formeze guverne de uniune naţională (inclusiv în aprilie 1931). El nu a reuşit, din cauză că partidele politice nu reuşeau să ajungă la o înţelegere pentru a guverna împreună. Clasa politică românească îl sprijinea în continuare cu entuziasm pe Titulescu în acţiunile sale internaţionale.

La 11 septembrie 1930, Briand a prezentat în faţa Adunării rezoluţia Conferinţei europene şi şi-a apărat planul de Uniune Europeană. El a căutat să demonstreze că: 1) principiul Uniunii Europene era acceptat de toţi; 2) că Uniunea Europeană era perfect compatibilă cu Societatea Naţiunilor; 3) că planul de Uniune Europeană nu avea nici un gând ascuns împotriva altor continente, mai ales faţă de SUA. Discursul său, utilizând voit termenul de „legătură federală“, era, totuşi, vag şi prudent<fnref n="222" />.

Dar a doua zi, ministrul de Externe britanic, Henderson, s-a exprimat împotriva Planului Briand, utilizând, prin contrast, termenul de „colaborare“, nu cel de „legătură federală“. S-a desfăşurat, apoi, un „duel“ între Franţa şi Anglia, amplificat când reprezentanţii celorlalte state au luat cuvântul rând pe rând, punând în evidenţă divergenţele dintre ele. Teza engleză susţinea ca Planul Briand să fie trimis la

<footnote n="222">²²² Jean-Luc Chabot, *op. cit.*, p. 303.</footnote>
Comisia a 6-a politică a Ligii Națiunilor, fără a se înființa o comisie specială pentru Uniunea Europeană. Teza franceză susținea să se înființeze o comisie specială a Societății Națiunilor care să discute Planul Briand de Uniune Europeană <fnref n="223" />.

România s-a raliat tezei franceze, pronunțându-se pentru înființarea Comisiei de Studiu pentru Uniunea Europeană ca procedură de urmat, dar a pledat și pentru Planul Briand în ansamblul său și pentru propria strategie de construcție pan europeană prin intermediul etapelor regionale. În fața forului mondial, ministrul de Externe al României, George Mironescu a declarat că criza economică mondială nu putea fi soluționată decât printr-o cooperare internațională cât mai largă. În acest sens, România a promovat strategia de integrare economică central-europeană și pan europeană, reușind anumite acțiuni politice concrete în vara anului 1930. Mai întâi s-a încercat aprofundarea Micii Antante prin dublarea alianței politice cu o integrare economică, instituindu-se Mica Antantă economică. Conduși de aceste principii, miniștrii afacerilor străine ai Micii Înțelegeri (Mironescu, Beneș și Marincovici), întruniți în Conferința de la Strbske Pleso, în luna iunie (1930.), au hotărât să studieze imediat „organizarea unei înțelegeri economice regionale între cele trei țări, susceptibilă de a fi lărgită prin cooperarea altor țări“. S-a convenit ca problema să fie, în prealabil, discutată între România și Iugoslavia, care aveau aceeași structură economică (agrară), iar după aceea se va stabili o înțelegere cu Cehoslovacia (industrială). În aplicarea acestei hotărâri, a avut loc Conferința de la Sinaia, în luna august (1930), reunind miniștrii agriculturii ai comerțului și finanțelor, ai României și Iugoslaviei. Conferința de la Sinaia a fixat directivele colaborării economice ce trebuia să se organizeze<fnref n="224" />.

Mironescu sublinia că Mica Antantă economică era „o înțelegere economică regională, susceptibilă a fi întinsă și la alte țări“. El considera Mica Antantă economică drept nucleul unei mai largi înțelegeri economice central-europene, denumită „Blocul Statelor Agrare“. Acesta s-a structurat în etape, prin conferințele statelor agrare central-europene organizate la București și Varșovia în vara anului 1930. Astfel, Conferința de la București, de la sfârșitul lunii iulie 1930, desfășurată la

<footnote n="223">²²³ *Ibidem*.</footnote>

<footnote n="224">²²⁴ G.G. Mironescu, *Cuvântări*, 1930, p. 67-70.</footnote>
nivel de experți, a reunit reprezentanții României, Iugoslaviei și Ungariei. Scopul conferinței a fost adoptarea unui răspuns unic comun al celor trei state la chestionarul stabilit de Societatea Națiunilor, în vederea găsirii mijloacelor practice pentru asigurarea scurgerii și repartiției excedentelor producției agricole ale fiecărei țări. Conferința a formulat un răspuns comun, care a fost comunicat Societății Națiunilor. Acest răspuns fixează bazele principale ale colaborării statelor agricole cu cele industriale. O lună mai târziu, la sfârșitul lunii august (1930), a avut loc la Varșovia o conferință a celor 8 țări agrare: Bulgaria, Cehoslovacia, Estonia, Letonia, Polonia, România, Ungaria și Iugoslavia. Această conferință a adoptat, prin rezoluțiunile ei, măsurile propuse în răspunsul conferinței experților de la București. Conferința de la Varșovia a mai decis ca „diriguitorii“ politicii economice a acestor 8 state să se întrunească în mod periodic, cel puțin o dată pe an, pentru a coordona politica lor economică<fnref n="225" />. Astfel, a luat ființă Blocul Statelor Agrare, demers în care Virgil Madgearu a avut un rol unanim recunoscut.

În viziunea lui Mironescu, aceste conferințe exprimau o tendință de cooperare economică internațională, „cooperare care poate da loc la crearea unor uniuni regionale tot mai largi“. El considera că înțelegerea economică central-europeană reprezenta o etapă necesară pe calea integrării economico-politice paneuropene. El dorea, credem, o strategie pragmatică, rapidă și eficientă, pentru realizarea integrării paneuropene. Scopul final al României era instituirea Uniunii Federale Europene propuse de Briand, dar Mironescu oferea o strategie alternativă, mai pragmatică. În acest sens, el își reafirma concepția exprimată în urmă cu un an, în noiembrie 1929, în cunoscuta sa conferință „Politica păcii“, pe care o citează expres. Această concepție a devenit astfel parte a doctrinei oficiale de politică externă a României. Mironescu își exprima convingerea „că prin asemenea uniuni regionale se va putea ajunge mai sigur la constituirea marelui edificiu federal european (propus de Proiectul Briand - n. n.). Ele vor fi stâlpii marii construcții. Spuneam că trebuie să se armonizeze întâi interesele a două, trei, apoi patru țări, lărgind continuu cercul. S-ar stabili în felul acesta o uniune economică regională, compusă din mai multe țări. S-ar proceda după aceea la fel în altă regiune, apoi s-ar face legătura tuturor“.

<footnote n="225">²²⁵ *Ibidem*.</footnote>
Dar Mironescu nu respingea nici metoda propusă de Briand, ci căuta o convergenţă, o sinteză. El propunea folosirea simultană şi convergentă a ambelor metode: atât cea proprie, graduală, cât şi metoda lui Briand, grandioasă, de integrare politică imediată, superficială, la scară paneuropeană. Ministrul de Externe român declara: „Dar dacă eu (Mironescu - n. n.) cred că, în practică, s-ar ajunge mai sigur la o Federaţie Europeană, prin uniuni regionale, aceasta nu înseamnă defel că nu ar trebui să se creeze chiar de acuma o legătură elementară şi suplă între toate ţările Europei (cum propunea Memorandumul Briand - n. n.). Dimpotrivă, acest sistem de contact şi de solidaritate permanentă ar facilita organizarea mecanismului federal european. Subscriu deci la proiectul prezentat de d-l Briand"<fnref n="226" />.

Prin ministrul său de Externe, România îşi reafirma suportul politic ferm pe care îl acordase Proiectului Briand în urmă cu un an, la lansarea acestuia, în cadrul Adunării Generale a Ligii Naţiunilor din septembrie 1929. Mironescu reamintea acum că de la aceeaşi tribună, în urmă cu un an, el a declarat „că am cea mai profundă admiraţie pentru iniţiativa înţeleaptă şi generoasă a marelui bărbat de stat francez (Briand - n. n.) şi că sunt cu desăvârşire convins de realizarea ei“.

Acelaşi suport politic ferm, fără rezerve, a fost reiterat în interpretarea oficială pe care ministrul de Externe a dat-o Răspunsului guvernului Maniu (8 iulie 1930) la Memorandumul Briand. El sublinia că „guvernul meu a confirmat, prin răspunsul său, adeziunea României la proiectul Uniunii Federale propuse de guvernul francez, declarând că România consideră ca o datorie să acorde întregul ei concurs înfăptuirii acestui proiect. Profund ataşată ideii de pace, ţara mea sprijină călduros iniţiativa aceasta, în care ea vede cea mai puternică garanţie a consolidării păcii, precum şi a progresului continuu al Europei şi al omenirii"<fnref n="227" />. Mironescu îşi reitera, apoi, „convingerea“ că „este o necesitate absolută crearea unei Uniuni Europene, pentru a asigura viitorul vechiului nostru continent şi al civilizaţiei sale“.

În continuare, eludând divergenţele de opinii şi exagerând convergenţele, el afirma că toate statele europene, membre ale Societăţii Naţiunilor, au declarat că sunt de acord asupra principiului Proiectului Briand. La fel proceda şi când spunea că „toată lumea constată că

<footnote n="226">²²⁶ Ibidem.</footnote>

<footnote n="227">²²⁷ Ibidem.</footnote>
proiectul nu tinde să creeze un instrument de luptă, ci o organizațiune de solidaritate și conciliere", care era susceptibilă să ajute puternic Societatea Națiunilor și capabilă să se lărgească la nivel mondial. Practic însă, observăm că Mironescu susținea astfel declarația lui Briand contra obiecțiilor lui Henderson, care se temea că Uniunea Europeană ar fi fost un bloc politico-economic opus Imperiului Britanic (care era transcontinental) și ar fi subminat Liga Națiunilor.

Constatând „principiul odată adoptat“, ministrul de Externe român își exprima „ferma voință de a reuși“ în demersurile efectuate pentru a statua „formula concretă“ a Uniunii Europene, „susceptibilă să întrunească asentimentul unanim“.

În ceea ce privește „procedura“, Mironescu propunea ca Adunarea Ligii Națiunilor să invite statele europene să instituie „un Comitet de Studiu“. Acesta, luând ca bază Memorandumul francez și răspunsurile statelor europene, trebuia să facă un raport către Adunare, formulând, pe cât e posibil, propuneri concrete. Mironescu susținea și ideea participării „la acest Comitet de Studiu a unui anumit număr de state neeuropene“. Remarcăm că, în acest fel, România adera la o idee anterior exprimată de alte state și care va fi adoptată în Rezoluția Adunării Ligii Națiunilor, adică aceea de a se institui Comisia de Studiu pentru Uniunea Europeană, la care să fie invitate și state extra-europene. În finalul discursului său, Mironescu își reitera credința că, „marea idee a Uniunii Europene se va impune“ și „își va urma cursul“, apoi, într-o frumoasă formulă retorică, reafirma concepția românească a edificării Uniunii Europene pe temelia tratatelor de pace încheiate după Primul Război Mondial<fnref n="228" />.

Așadar, considerăm că poziția exprimată de România la Adunarea Ligii Națiunilor se structura în jurul a două idei esențiale: 1) susținerea constantă și activă a Proiectului Briand de Uniune Europeană, cu sublinierea expresă a respectării tratatelor și 2) promovarea propriei strategii graduale de integrare europeană pentru rezolvarea problemelor economice stringente.

În plenul Adunării, cancelarul Schöber al Austriei s-a raliat tezei românești, susținând că pentru crearea Uniunii Europene, „cea dintâi inițiativă trebuie luată în domeniul economic“ și pledând pentru adoptarea procedurii graduale, a înțelegerilor regionale tot mai largi,

<footnote n="228">²²⁸ *Ibidem*.</footnote>
după modelul conceput de statele agrare din Europa Centrală. Atitudinea
lui Schöber s-a bucurat de un ecou deosebit, atât la Liga Națiunilor, cât
şi în cercurile politice româneşti. Trebuie însă să constatăm că, în acest
fel, Schöber pregătea tentativa de Anschluss economic din 1931.
Delegatul Ungariei, contele Apponyi, a declarat că „concepțiile politice
ale Ungariei nu o împiedică să colaboreze pe terenul economic cu
vecinii ei, aşa cum a şi făcut-o de altfel“<sup>229</sup>. Unul dintre obiectivele
urmărite de statul român în cadrul procesului de construcţie europeană
era reconcilierea româno-ungară, după cum reiese şi din interviul acordat
de G. G. Mironescu ziarului „Az Est“ din Budapesta<sup>230</sup>.

Esențialul dezbaterii nu s-a derulat la tribună, în plenul Adunării, ci în culise. În urma unor laborioase negocieri, desfăşurate în culise între 11-16 septembrie 1930, teza franceză a reuşit. La 16 septembrie 1930, Briand a depus pe biroul Adunării Ligii Națiunilor un proiect de rezoluţie semnat de 45 de state, între care România, Anglia şi Elveţia, care a fost adoptat<sup>231</sup>.

Rezoluţia adoptată de Adunarea Societăţii Naţiunilor, la 17
septembrie 1930, prevedea înfiinţarea Comisiei de Studii pentru
Uniunea Europeană. Comisia a luat fiinţă efectiv la Geneva la 23
septembrie 1930, când s-a desfăşurat sesiunea sa de constituire, înainte
de încheierea sesiunii Adunării Ligii Naţiunilor. Considerăm că
adoptarea Rezoluţiei şi înfiinţarea Comisiei de Studiu pentru Uniunea
Europeană reprezentau un succes al Planului Briand şi al politicii
pro-europene a României.

2.7.2. Ministrul român Virgil Madgearu, reprezentantul Blocului Statelor Agrare central – sud-est europene

În faţa Ligii Naţiunilor, România a insistat asupra propunerii sale de
construire a Uniunii Europene în etape, pornind de la integrarea
economică regională, central – sud-est-europeană. Asupra acestei

<footnote n="229">229 *Nicolae Titulescu, Documente diplomatice*, Bucureşti 1967, p. 354, doc. nr.198, „Progresul ideii de pace“, conferinţă ţinută de Titulescu la Univ. Cambridge, 19 noiembrie 1930 şi *Dreptatea*, an IV, nr. 881, 15 septembrie 1930, p. 4.</footnote>

<footnote n="230">230 *Dreptatea*, an IV nr. 885, 20 septembrie 1930.</footnote>

<footnote n="231">231 Jean Luc Chabot, *op.cit.*, p. 303.</footnote>