У ІІІ тис. до н. е. цивілізаційний процес — як наслідок економічних успіхів — охопив майже все Східне Середземномор'я <fnref n="7" />. Становлення перших у Європі цивілізацій відбувалося на Криті, островах й обох узбережжях Егейського моря (найвідомішим серед ранніх міст азійського узбережжя є Троя) і в материковій Греції. Найранніша — мінойська цивілізація Криту (2700/2600—1400 рр. до н. е.) — дістала свою назву за згадками царя Міноса. Цивілізація відома палаци у Кноссосі, Фесті, Малії та Закросі. З першим із них пов'язують відому легенду про Мінотавра. Завдяки активній торгівлі критські культурні впливи цього часу відзначено в Анатолії, на островах Егеїди, Передньому Сході та в Єгипті Старого царства.

Близько 1700 р. до н. е. критські палаци було зруйновано внаслідок потужного землетрусу або інвазії з Анатолії. Частина населення мусила мігрувати до материкової Греції, що фіксується за відчутними мінойськими впливами в місцевій матеріальній культурі. Напевно, саме прямий міграційний імпульс інтенсифікував становлення в цьому регіоні, де економічні та соціальні зрушення відзначено від початку III тис. до н. е., мікенської цивілізації.

Якщо землеробський інвентар Єгипту — за всіх інновацій в основній галузі суспільного виробництва — загалом мав архаїчний характер, то вагомим внеском у становлення міноської та мікенської цивілізацій стало запровадження бронзових знарядь. Бронза (сплав міді з оловом, арсеном, свинцем чи іншими компонентами) є першим штучним металом, який почало виробляти людство. Очевидно, ідея змішування міді з іншими компонентами виникла незалежно в кількох регіонах, проте найранніші вироби (кінець IV тис. до н. е.) відомі на території сучасних Іраку та Ірану. Оскільки нова металургія потребувала транспортування компонентів з різних, часто досить віддалених регіонів, стрибкоподібно зросла взаємодія між населенням величезних теренів. На додачу до просторової експансії цивілізацій на зміну мозаїчним культурним утворенням попереднього часу прийшли інтегровані світові системи <fnref n="8" />. Звичайно, впровадження бронзових виробів у Європі не було одночасним процесом. Наприклад, якщо у західній частині Великого Євразійського степу вони поширилися вже в III тис. до н. е., то в Скандинавії масове використання мідних і бронзових сокир починається після 2000 р. до н. е. <fnref n="9" />

Початок епохи бронзи на теренах України. За археологічною періодизацією, бронзовий вік півдня Східної Європи (остання чверть IV — початок I тис. до н. е.) поділяють на три періоди — Бронза I, Бронза II, Бронза III. Побіч цього поділу вживають поняття «бронза рання», «бронза середня» та «бронза піз-

<footnote n="7">⁷ Renfrew C. *The emergence of civilisation: The Cyclades and the Aegean in the third millennium BC*. London, 1972.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Kohl Ph.L. *The making the Bronze Age Eurasia*. Cambridge, 2009.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Earle T., Kristiansen K. *Organizing Bronze Age societies: Concluding thoughts. Organizing Bronze Age societies: The Mediterranean, Central Europe and Scandinavia compared*. Cambridge, 2010. P. 218—256.</footnote>
ня», обсяг і зміст яких час від часу уточнюються. Мірилом установлення меж є істотні зміни технології та формоутворення металевого інвентарю. Ці віхи позначають невипадкові регулярні зсуви в культурно-історичному процесі — радше циклічному, просторово неодноманітному, залежному від імпульсів певних центрів, аніж стадіально-еволюційному. Металовиробництво ж неодмінно виказувало здатність відновлюватися і прогресувати навіть на тлі соціального й економічного згортання. Тож регіональні «бронзові віки» є чутливими інструментами пізнання довготривалих культурно-історичних явищ.

Просування нових груп населення — ямного культурного комплексу (назвного так за формою поховальних споруд) та культури кулястих амфор (що дістала назву за характерним керамічним посудом) — на історичні терени України, скоріше за все, було зумовлено помітними кліматичними змінами: початку в ІІІ тис. до н. е. відповідає початок потужної аридизації. Варто зауважити: якщо на ямних пам'ятках бронзові вироби відомі, то на пам'ятках культури кулястих амфор та-ких немає, що знову демонструє нерівномірні темпи розвитку в різних культур-них утвореннях та значну умовність формальної археологічної періодизації.

Яскравим проявом швидкої динаміки трансрегіональних контактів, що маркуються поширенням культурних традицій, імовірно, тими самими мережами, якими транспортувалася сировина для виготовлення бронзових виробів, стало формування неодмінного атрибуту світових систем — культурних комплексів на територіях величезних розмірів. Зокрема, пам'ятки ямного культурного комплексу, представлені переважно підкурганними похованнями, локалізуються від За-уралля до території нинішніх Сербії та Угорщини в інтервалі між 3600 і 2300-ми роками до н. е. Характерними ознаками ямних поховань є використання вохри та кам'яної скульптури, включно зі стелами<fnref n="10" />. Металовиробництво ямного культурного комплексу належить до ранньої фази Циркумпонтійської металургійної провінції. Сировинну його основу становили мідь та арсениста мідь / бронза кавказьких джерел, хоча на пізньому етапі «ямники» використовували і балкано-карпатську та волго-уральську мідь. Вушкові сокири відливали у складені з двох стулок форми, а пласкі предмети виробляли у відкритих формах. Проте провід-ним прийомом було кування. Знане також лиття з використанням воскової моделі виробу. Крім сокир, асортимент містив ножі, швайки, долота й тесла<fnref n="11" />.

Проведені останніми роками дослідження ДНК вказують на спорідненість населення культур шнурової кераміки в Центральній Європі та ямного населення, яке мігрувало в регіон<fnref n="12" />.

<footnote n="10">¹⁰ Мерперт Н.Я. Древнейшие скотоводы Волжско-Уральского междуречья. Москва, 1974.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Черных Е.Н. Металлургические провинции и периодизация эпохи раннего металла на территории СССР. Советская археология. 1978. № 4. С. 59—64.</footnote>

<footnote n="12">¹² Allentoft M.E., Sikora M., Sjögren K.G. et al. Population genomics of Bronze Age Eurasia. *Nature*. 2015. V. 522. No. 7555. P. 167—172; Haak W., Lazaridis I., Patterson N. et al. Massive migration from the steppe was a source for Indo-European languages in Europe. *Там само*. P. 207—211.</footnote>
Пам'ятки культури кулястих амфор, що займають величезні терени від Балтійського узбережжя в сучасних Німеччині та Польщі до Північної Молдови й Полісся в сучасній Україні та на заході Росії між 3200 і 2300-ми роками до н. е., мають доволі виразну макрорегіональну специфіку. Наприклад, для території сучасної Польщі характерні регіональні групи поселень, центрами яких були великі могильники <fnref n="13" />. Пам'ятки східної групи представлені сімейними похованнями у кам'яних скринях та невеликими селищами <fnref n="14" />.

Значно зростає мобільність населення, яку документують масові знахідки транспортних засобів (возів) у ямних похованнях <fnref n="15" />. Свідченням циркуляції престижних предметів мережами культури кулястих амфор є знахідки виробів із бурштину, що походить з узбережжя Балтійського моря. Крім того, на півдні лісостепової зони документовано взаємні контакти населення ямного культурного комплексу та культури кулястих амфор <fnref n="16" />.

З поширенням двох культурних утворень у регіоні та інтенсифікацією трансрегіональних зв'язків територія лісостепової України інтегрується до культур Центральної Європи, а степова зона входить до широкого соціально-економічного й культурного ареалу Великого Євразійського степу. Інтенсивні трансрегіональні контакти і міграції населення, безумовно, сприяли не лише поширенню інновацій. Зокрема, за даними аналізу ДНК нещодавно встановлено, що ямне населення принесло до Європи перший патоген чуми. Цей інфекційний агент у той час іще не еволюціонував до відомого збудника хвороби в середньовіччі, тож питання його впливу на смертність населення залишається відкритим <fnref n="17" />.

**Носії шнурових і катакомбних культур та їхні нащадки.** Подальша еволюція степового населення пов'язана із розвитком катакомбної культури, названої так за типом поховальної споруди у вигляді вхідної шахти та камери, сполучених лазом <fnref n="18" />. Її первинним простором є смуга вздовж східного та північного узбережжя Азовського моря, від гирла Кубані до Дніпра, з відгалуженнями вздовж великих степових річок.

Загал складений з локальних угруповань; кожне вирізняється формами та оздобленням керамічного посуду, що сягають традицій так само своєрідних місцевих угруповань ямного культурного комплексу, а також Волго-Уралля й навіть Сибіру. Часто у похованнях трапляються архаїчні посудини «ямного» вигляду,

<footnote n="13">¹³ Szmyt M. Between West and East: People of the Globular Amphora culture in Eastern Europe: 2950—2350 BC. *Baltic-Pontic Studies*. 2010. V. 8.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Свешников И.К. Культура шаровидных амфор. *Археология СССР. Свод археологических источников*. Вып. В1—27. Москва, 1983.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Мерперт Н.Я. *Древнейшие скотоводы...*</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Szmyt M. Between Westand East...; Свешников И.К. Культура шаровидных амфор...</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Rasmussen S., Allentoft M.E., Nielsen R. et al. Early divergent strains of *Yersinia pestis* in Eurasia 5000 years ago. *Cell*. 2015. V. 163. P. 571—582.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Братченко С.Н. *Донецька катакомбна культура раннього етапу*. Луганськ, 2001. С. 3—66; Братченко С.Н., Санжаров С.М. *Рідкісні бронзові знаряддя з катакомб Сіверсько-донеччини та Донщини (III тис. до н. е.)*. Луганськ, 2001. С. 3—100.</footnote>
тож найкраще засвідчує появу нової культури саме катакомбний обряд. Йдеться
про пристосування ідеї складеного з брил передгірського дольмена до степових
курганних насипів. Найкращі мегалітичні прототипи перших азово-дніпров-
ських катакомб надає північно-західний Кавказ. Інновації очевидні також у на-
борі й формах керамічних курушок, жарівниць тощо. Донецькій катакомбній
культурі (2500—2300-ті роки до н. е.) даліших щаблів розвитку властиві келихи
з вертикальними шийками, оздоблені відбитками шнура, нанесеними в пишному
стилі «катакомбного бароко», що майже не залишав порожнечі на декоровано-
му тлі. Той стиль з'явився під впливом орнаментації металевих прикрас Кавказу,
звідки вироби з металу потрапляли в ареал донецької катакомбної культури і по-
дібних утворень азово-каспійської зони, для яких прямих свідчень експлуатації
місцевих його родовищ немає. Утім, і обробка кременю досягла в катакомбному
середовищі виняткової довершеності <fnref n="19" />.

Уже за часів постання катакомбна традиція дісталася далекого лісостепу, де,
зрештою, утворилася середньодонська культура, знана ламаними триярусними
обрисами кубків і навіть декількома виробами із заліза <fnref n="20" />. Від цього етапу добре
помітні регіональні й часові варіації в облаштуванні форми катакомб. Ритуальні
діяння та знаки пронизували все життя надчорноморських «катакомбників».
Якщо носії донецької культури вирізняли себе звичаем штучного видовження
голів, то людність поширеної в азово-дністровському просторі інгульської ката-
комбної культури (2500—2000 рр. до н. е.) запровадила моделювання обличчя на
черепі, а також малювання знаків, зокрема у вигляді відбитків стопи, на підлогах
катакомб. На відміну від решти катакомбних культур Надчорномор'я інгульська
культура з'явилася внаслідок міграції населення прикаспійських степів, що пере-
сувалося на запряжених волами возах <fnref n="21" />. Складені з кількох компонентів традиції
донецько-донської катакомбної культури долучилися до формування культурно-
го кола Бабине <fnref n="22" />, названого за поселенням Бабине ІІІ на Дніпрі.

Формування посткатакомбного культурного кола XXIII/XXII—XVIII ст.
до н. е. припало на період Бронзи II, а його перевтілення у новий кштал — на

<footnote n="19">¹⁹ Razumov S. Flint Artefacts of Northern Pontic Populations of the Early and Middle Bronze Age: 3200—1600 BC. *Baltic-Pontic Studies*. 2011. V. 16. P. 170—180.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Берестнев С.И. Восточноукраинская лесостепь в эпоху средней и поздней бронзы (П тыс. до н. э.). Харьков, 2001. С. 39—49.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Братченко С.Н., Шапошникова О.Г. Катакомбная культурно-историческая общность. Археология Украинской ССР: В 3 т. Т. 1. Киев, 1985. С. 412—417; Отрощенко В.В., Пустовалов С.Ж. Обряд моделирования лица по черепу у племен катакомбной общности. Духовная культура древних обществ на территории Украины. Киев, 1991. С. 74—82; Тощев Г.Н. Западный ареал памятников катакомбной культуры. Катакомбные культуры Северного Причерноморья. Киев, 1991. С. 85—101; Пустовалов С.Ж. Молочанське святилище. Проблеми археології Подніпров'я. Вип. 2. Дніпропетровськ, 1999. С. 104—118; Черных Л.А., Дараган М.Н. Курганы эпохи энеолита — бронзы междуречья Базавлука, Соленой, Чертомлыка. Киев, 2014. С. 301—309.</footnote>

<footnote n="22">²² Литвиненко Р.О. Донецько-донський катакомбний компонент у бабинській культуро-
генезі. Матеріали та дослідження з археології Східної України. 2011. № 11. С. 179—196.</footnote>
Бронзу III <fnref n="23" />. Спочатку виникла дніпро-донська бабинська культура, потім — волго-донська <fnref n="24" /> та дніпро-прутська на своїх підґрунтях і внаслідок розростання первинної культури. Інноваціями у накопичувальній за характером, стимульованій трансформації, що породила дніпро-донську культуру, є центральноєвропейські, карпато-дунайські та кавказькі внески. Серед них — кістяні пасові пряжки різних типів, незнані до того форми вушкових сокир, дротяні спіральні підвіски, специфічний посуд, оздоблений багатьма наліпленими пружками. Міднорудні копальні дніпро-донської бабинської культури дотепер невідомі, інструменти ковалів украй нечисленні. Водночас більшість металевих виробів, а також комплексів, що їх містять, належать ранній фазі культури й концентруються в її первинному ядрі. Це і дає підстави припускати експлуатацію донецьких родовищ наприкінці III тис. до н. е. <fnref n="25" />.

Вважають, що провідним рушієм дезінтеграції катакомбних та шнурових культур був аридний кліматичний струс кінця III тис. до н. е.: в умовах різко контрастних змін у зволоженні, тривалості й теплозабезпеченні сезонів року пастуші скотарі та кочові вівчарі були змушені змінити спосіб життя і мігрувати <fnref n="26" />. Осілість, що запровадилася в різних зонах катакомбної ойкумени <fnref n="27" />, під час кризи зникла і змогла відновитися лише на прикінцевій та кінцевій фазах розвитку культурного кола Бабине, за умов зволоження клімату початку II тис. до н. е. Тож рання експансія носіїв бабинських культур була вимушеною. Людності катакомбних культур Азово-Каспійського та Волго-Донського обширів також зіткнулися з викликами природи, відповідаючи на які, трансформували свої традиції, що призвело до появи ознак посткатакомбних культур кола Лола <fnref n="28" />. Щодо ключової культури — лолінської — потреба у порятунку вівчарської економіки сприяла сходженню кавказького населення долу, у степи, і створенню вівчарсько-конярської економіки на засадах сезонних міграцій. Проте зв'язку з металовиробництвом Кавказу лолінська культура не втратила.

<footnote n="23">²³ Литвиненко Р.О. Генеза, розвиток та історична доля культурного кола Бабине. *Там само.* 2009. № 9. С. 44—90; Lytvynenko R.O. Central European Parallels to the Dnieper-Don Centre of the Babyno Culture. *Baltic-Pontic Studies.* 2013. V. 18. P. 121—138.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Мимоход Р.А. Посткатакомбный период в Нижнем Поволжье и Волго-Донском междуречье: содержание и дефиниции. *Археология Восточно-Европейской степи*. Саратов, 2013. Вып. 10. С. 167—179; Його ж. Посткатакомбный период в Нижнем Поволжье: от криволукской культурной группы к волго-донской бабинской культуре. *Краткие сообщения Ин-та археологии.* 2014. Вып. 232. С. 100—119.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Литвиненко Р.О. До проблеми металовиробництва культури Бабине. *Проблеми гірничої археології: Матеріали ІІ міжнар. Картамиського польового археологічного семінару*. Алчевськ, 2005. С. 119—125.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Мимоход Р.А. Палеоклимат и культурогенез в Восточной Европе в конце III тыс. до н. э. *Российская археология*. 2018. № 2. С. 58, 60.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Санжаров С.Н. Восточная Украина на рубеже эпох средней — поздней бронзы. Луганск, 2010. С. 249—282.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Мимоход Р.А. Радиоуглеродная хронология блока посткатакомбных культурных образований. *Матеріали та дослідження з археології Східної України*. 2010. № 10. С. 32—52; Його ж. Палеоклимат и культурогенез... С. 50—52.</footnote>
У русі населення центральноєвропейських і карпато-дунайських складових кола Бабине вимальовується тяжіння до покладів міді, причому велими віддалених від вихідних пунктів їхньої міграції. Одночасно і у подібний спосіб сталася велика транс'європейська міграція, що призвела до утворення характерних ознак середньоволзької абашевської культури <fnref n="29" />. Її носії почали освоєння лісової та лісостепової зони від Приуралля до Донщини, зокрема й тамтешніх рудних багатств. Усі ці процеси неабияк далися взнаки у період Бронзи III. Що ж до бабинського кола, то слід гадати, що в його генезі, крім зворотного руху із Сіверськодонеччили на захід і утворення традицій дніпро-прутської культури, відбулося декілька хвиль міграцій населення з-за Карпат, що сприяло освоєнню Правобережжя Дніпра, принесло сюди низку інновацій і, зрештою, склало основу людності майбутнього Тшинецького культурного кола.

Кримський півострів за часів деструкції катакомбного укладу зробився анклавом інгульської культури, що її представлено у вигляді евпаторійської та громівської груп <fnref n="30" />. Вони нагадують щільно локалізовані посткатакомбні групи від Східного Надазов'я до Мунтенії. З бабинськими культурами їх поєднує, зокрема, наявність кістяних пасових пряжок розвинених і пізніших типів. Знані винятково з могильників, матеріали постінгульських груп чітко відрізняються від знахідок поселень посткатакомбної кам'янської (або кам'янсько-левенцівської, кам'янсько-планерської) культури Східного Криму <fnref n="31" />. Наразі не можна однозначно вирішити, хто залишив степові кургани з випростаними скелетами у довгих ямах і кістяними пряжками біля них. Можливо, носії кам'янської культури практикували інший обряд скорченого покладання тіла <fnref n="32" />. Річ у тім, що вівчарі, рибалки й мореплавці тієї культури тяжіли до південного та східного секторів навколоазовської області та Північного Кавказу, що наочно виявляється в подібності східнотаврійських старожитностей до матеріалів Левенцівської та Каратавської фортець на околиці сучасного Ростова-на-Дону <fnref n="33" />.

Важливою ознакою побуту навколоазовських груп був ледь не суцільний брак металевих знарядь, що надолужувалося розквітом крем'яної індустрії. Близку ситуацію спостерігаємо і в протилежному регіоні України — на Волині. Нижньо- та верхньокрейдовий волинський кремінь вабив майстрів від кам'яної

<footnote n="29">²⁹ Кузьминых С.В., Мимоход Р.А. Радиоуглеродные даты Пепкинского кургана и некоторые вопросы хронологии средневолжской абашевской культуры. *Внешние и внутренние связи степных (скотоводческих) культур Восточной Европы в энеолите и бронзовом веке* (V—II тыс. до н. э.): Круглый стол, посвященный 80-летию со дня рождения С.Н. Братченко (Санкт-Петербург, 14—15 ноября 2016 г.): Материалы. Санкт-Петербург, 2016. С. 39—44; Мимоход Р.А. Палеоклимат и культурогенез...</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Литвиненко Р.О. Інгульська посткатакомбна спадщина Криму і Нижньої Наддніпрянщини. *Археологічний альманах*. 2011. № 25. С. 28—40.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Кислый А.Е. Население и памятники каменской культуры Восточного Крыма. *Stratum plus*. 2003—2004. № 2. С. 93—124.</footnote>

<footnote n="32">³² Тощев Г.Н. Крым в эпоху бронзы. Запорожье, 2007. С. 141—171.</footnote>

<footnote n="33">³³ Братченко С.Н. Левенцовская крепость. *Памятник культуры бронзового века*. Киев, 2012. С. 7—280.</footnote>
доби. Ця якісна сировина не втратила значення і за доби раннього металу. Тоді поряд із нею почав діяти новий ресурсний чинник — місцеві поклади міді. Досконалим технологічним опануванням того та іншого забезпечувалися адаптивні спроможності людностей довкола верхів'їв Дністра, на Волині та Поліссі. Археологічними наслідками цього процесу є культури шнурової кераміки та блок епішнурових культур.

Середньоєвропейський шнуровий горизонт Верхньої Наддністрянщини представлено підкарпатською культурою (ХХVІІІ—ХХІІІІ ст. до н. е.) <fnref n="34" />. Її арел сусідив з культурою шнурової кераміки Малопольщі, а також з волино-подільським обширом культури кулястих амфор, традиції якої все ще існували на початку Бронзи II, отже, є почасти синхронною шнуровому горизонту. Підкарпатська культура разюче відрізняється від дошнурових культур декором посуду, наявністю специфічних форм кубків, сокир і сокир-тесел з гірських порід, сталим поховальним обрядом під курганами тощо. Водночас живучість ознак поховального обряду культури кулястих амфор простежується в Подністер'ї та на Поділлі навіть за епішнурової пори. Цьому часові належить, імовірно, більшість металевих виробів, що їх раніше асоціювали з підкарпатською культурою <fnref n="35" />. Таксономія і номенклатура епішнурових старожитностей Подністер'я та Поділля зараз дискутуються <fnref n="36" />.

Вельми розгалужений феномен шнурового горизонту — середньодніпровська культура (ХХVІІІ—ХХІІІІ/ХХІІ ст. до н. е.) <fnref n="37" />. Крім власне басейну Дніпра <fnref n="38" />, її пам'ятки сягають Побужжя, Наддністрянщини та Малопольщі. Мобільності її громад сприяло, поза іншим, пастуше скотарство, коли осіле життя вели лише взимку. Тривала осілість фіксується по борових терасах і дюнах Подесення на заключному — постшнуровому — етапі цієї культури. Подібні процеси спостережено в інгульській, середньодонській та донецькій катакомбних культурах, що поширились на Середню Наддніпрянщину, де їх представлено змішаними середньодніпровсько-катакомбними старожитностями на зразок Ісківщини. Завдяки волинським і надчорноморським зв'язкам у середньодніпровській культурі наявні відповідно псевдоверболисті прикраси й кераміка шнурових і постшну-

<footnote n="34">³⁴ Свешніков І.К. Історія населення Передкарпаття, Поділля і Волині в кінці ІІІ — на початку II тисячоліття до н. е. Київ, 1974. С. 27—71, 155—161; Бунятян К.П. Підкарпатська культура шнурової кераміки. Археологія. 2010. № 2. С. 18—26.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Рындина Н.В. Металл в культурах шнуровой керамики украинского Предкарпатья, Подолии и Волыни. Советская археология. 1980. № 3. С. 26—27, 33—36, 37, рис. 1.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Бунятян К.П. Підкарпатська культура... С. 25.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Артеменко И.И. Племена Верхнего и Среднего Поднепровья в эпоху бронзы. Москва, 1967. С. 5—138; Бунятян К.П. Західні мігранти в Середній Наддніпрянщині близько середини 3 тис. cal ВС. Матеріали та дослідження з археології Східної України. 2007. № 7. С. 92—94; її ж. Хронологія та періодизація середньодніпровської культури Правобережної України. Археологія. 2008. № 2. С. 3—10; її ж. Підкарпатська культура... С. 21.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Виразні ознаки культур шнурової кераміки найбільше властиві типам і комплексам Верхньої, а не Середньої Наддніпрянщини.</footnote>
рових типів та інгульська катакомбна кераміка у контексті поховань з випростанними скелетами. У схожих на міщечки або торбинки керамічних посудинах цієї культури денця не пласкі, а округлі; крім шнурового декору, чимало накреслених «ялинкових» і «паркетних» композицій, наколів, насічок. Такий посуд притаманний горизонту північноєвропейських шнурових культур від Скандинавії до Уралу. Цим культурам властиві звичаї опозиційного покладання небіжчиків у похованнях без насипів та під курганами, перекриття могильних ям деревом, очищення місць поховань вогнем тощо.

На Західній Волині та на півдні Волинського Полісся в XXIV—XXIII ст. до н. е. на теренах (і, вочевидь, на ґрунті) культури кулястих амфор склалися традиції городоцько-здовбицької культури. Вона побутувала до XVII ст. до н. е. Своєю особливою подобою ця культура завдячує традиціям шнурової кераміки Малопольщі, культурі дзвоноподібних кубків і балкано-дунайським компонентам <fnref n="39" />. Ті самі волинські землі та суміжний схід Люблінської височини займають пам'ятки стжижівської культури (ХХІ—ХVІІ ст. до н. е.) — ще одного представника шнурового світу, що увібрав елементи степових культур <fnref n="40" />. Отже, початок обох культур сягає періоду Бронзи II, а фінал припадає на період Бронзи III, відповідаючи найпізнішій катакомбній та посткатакомбній порі у Степу. Разом з межановицькою культурою повіслянсько-західнокарпатського походження вони утворюють прикарпатське епішнурове коло.

Городоцько-здовбицька та стжижівська культури прикметні майстернями з видобутку й розщеплення кременю. З нього та інших гірських порід вироблено майже все значуще оснащення: сокири, кинджали, списи, дротики та стріли, тесла, швайки, скребачки, низку різальних знарядь (наприклад, серпуваті сікачі), товкачі, розтирачі, відбійники тощо. Знайдені під час видобутку крейдяного кременю мушлі викопних молюсків використовували як прикраси. Городоцько-здовбицьку бронзу представляють здебільшого оздоби з округло-розплесканого й жолобленого дроту в стилі «вербового листя», дротяні кільця й підвіски, низки, а також рибальські гачки, швайки. У стжижівській культурі наявні металомісткі масивні пластинчасті й дротяні браслети й гривни <fnref n="41" />. Дещо з того осіло навіть у скарбах, хоча останні складено також з крем'яних виробів, як за доби енеоліту.

Упродовж Бронзи II—III посушливі умови на Волині змінювалися зволоженням, однак поселення завжди тяжіють до заплавних пагорбів, берегів річок і озер. Наземні, заглиблені в пісок і комбіновані житла, побудовані з колоддя, гілля й гли-

<footnote n="39">³⁹ Свешніков І.К. *Історія населення...* С. 80—118; Бунятян К.П. *Городоцько-здовбицька культура: проблемна ситуація. Археологія*. 2008. № 3. С. 10—18; Її ж. Етнокультурна ситуація на Західній Волині за доби ранньої бронзи. *Археологія*. 2013. № 1. С. 33—46; Її ж. Час формування городоцько-здовбицької культури. *Археологія*. 2014. № 4. С. 18—27.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Свешніков І.К. *Історія населення...* С. 119—141; Його ж. Стжижовская культура. *Археология Прикарпатья, Волыни и Закарпатья (знеолит, бронза и раннее железо)*. Киев, 1990. С. 68—74; Бунятян К.П. *Етнокультурна ситуація...* С. 33—50.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Рындина Н.В. *Металл в культурах...* С. 27, 28, 38, рис. 2—4; Бунятян К.П. *Підкарпатська культура...* С. 23—24.</footnote>
няного тиньку, мали декілька льохів та вогнищ. У стаді значною є частка дрібної рогатої худоби. Крім молока та м'яса, вівпарство й козівництво постачали вовну й пух; затим показові керамічні амфори, келишки й корці, оздоблені відбитками мотузків, що є свідченням поширення текстильної техніки. Також посуд прикрашали накресленими та прогладженими орнаментами, наліпами. Стжижівське вівпарство до того ж відбилося в офіруванні овець та собак. З кісток овець і великих свійських копитних, а також з кісток і рогів дичини змайстровано амулети, дрібні низки й намистини поряд з масивними знаряддями (приміром, для видобутку кременю). Саме «епішнуровики» запровадили на Волині обряд поховання під курганами; ритуал передбачав також пласкі могильники, інгумацію скорчених і випростаних тіл поряд з кремацією, цисти з пісковикових брил і жовен.

Шнуровий та епішнуровий світи були зацікавлені у волинському кремені. Тому зміни в обігу цієї сировини, напівпродуктів і виробів з неї зумовлювали дінаміку культурних процесів загалом. Так, коли носії межановицької культури, які попервах використовували майже винятково волинський кремінь та відповідну досконалу техніку його двобічної обробки, перейшли до експлуатації місцевих ресурсів <fnref n="42" />, це далося взнаки у ґрунтовному перетворенні як прикарпатських, так і волинських культур <fnref n="43" /> на межі Бронзи II і III. Пасовищна експансія та якось вреґульований поділ решти угідь і надалі впливали на строкате залюднення краю. Зокрема, у розвинених та фінальних фазах межановицької та стжижівської культур знайдено фаянсові намистини степового походження <fnref n="44" />; пізньобабинські пасові пряжки та їхні відтворення представлено у стжижівській культурі, а фрагменти бабинських багатопружкових посудин звично трапляються на поселеннях поряд зі стжижівським та пізнім городоцько-здовбицьким начинням <fnref n="45" />. Сусідство зазначених громад мало б пояснюватися також їхнім інтересом до виходів кременю і, можливо, міді. Частка волинської міді в культурах коливається через наявність олов'янистого карпато-трансильванського, арсенистого кавказького чи балканського металу та їхніх сумішок, однак шнурова та епішнурова металургія, як випливає з хімізму зразків і відкриття давніх копалень, почала ґрунтуватися на міді Волинського рудного району <fnref n="46" />. Саме тут набула довершеного розмаїття стилістика верболистих оздоб, а спеціалізовані ковальські інструменти засвідчують місцеву металообробку. Отже, зважаючи на складання культури Бабине на донецько-донському катакомбному підґрунті у поєднанні з середньоєвропейським внеском <fnref n="47" />, можна припускати, що відплив європейських «шнуровиків»

<footnote n="42">⁴² Libera J. Krzemienne formy bifacjalne na terenach Polski i zachodniej Ukrainy: od środkowego neolitu do wczesnej epoki żelaza. Lublin, 2001. S. 80, 92, 93, 108, 118, 125, 129.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Бунятян К.П. Городоцько-здовбицька культура... С. 16, 18.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Бунятян К.П. Етнокультурна ситуація... С. 41—42.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Там само. С. 42—43, 45—46.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Рындина Н.В. Металл в культурах... С. 33—36.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Литвиненко Р.О. Генеза... С. 44—90; Його ж. Донецько-Донський... С. 179—200; Lytvynenko R.O. Central European Parallels to the Dnieper-Don centre of Babyno Culture. *Bulentic-Pontic studies*. V. 18. Poznań, 2013. P. 121—138.</footnote>
до мідних родовищ Бахмутської та Кальміус-Торецької улоговин на Сході України <fnref n="48" /> був спричинений браком вільних місць у розподілі над рудоносної Волині й Карпат. Очевидно, саме через те прикарпатський шнуровий горизонт переріс в епішнуровий та зінтегрувався дещо раніше, ніж склався посткатакомбний блок культур зі згаданим культурним колом Бабине зокрема.

На Волинь потрапляли вироби з Кавказу (наприклад, сокира зі скарбу Стубло); там перероблялась і кавказька мідь, а разом із нею і карпато-трансильванська. Водночас туди різними шляхами потрапляли групи «середньодніпровців», а надалі «бабинців», що не мали в достатку пасовиськ, власної (і будь-якої іншої) міді і не задовольнялися непридатним для їхніх потреб канівським кременем. Уздовж усієї течії Дніпра та його допливів, а також у басейні Південного Бугу відбувався обіг сировини та престижних виробів різного походження за участі носіїв середньодніпровської, пізньоямної та катакомбних культур, що, зрештою, і сформувало специфіку середньодніпровських культурних традицій <fnref n="49" />.

Пізні щаблі епішнурового і посткатакомбного блоків збіглися в часі з першою фазою волго-уральських культур Бронзи III.

Пізня бронзова доба і структура надчорноморського металовиробництва II тис. до н. е. У Надчорномор’ї та Карпато-Дніпров’ї пізній період бронзового віку (Бронзу III) представляють археологічні культури з типологічно своєрідним металевим інвентарем. Утім, уживані в його описі техніко-сировинні за формою поняття археологічної періодизації мають і суто преісторичний зміст, адже металовиробництво було тісно пов’язане з культуро-, соціо- та політогенезом. У тих взаєминах відбилася значущість опанування рудних ресурсів, металургійного переділу й металообробки у життєзабезпеченні давніх суспільств. Водночас налагодженість металовиробничих занять, вкупі з розподілом та спожиттям їх продукту, упродовж II тис. до н. е. вирізняються неповторними епохальними особливостями.

Склад і будова металовиробництва загалом властиві будь-якому з найбільших утворень Євразійської металургійної провінції <fnref n="50" />. Аналізуючи провінцію та її регіональні угруповання, ми повсякчас натрапляємо на явища розростання й змінюваності. Відповідно до наявних знань <fnref n="51" /> описувана структура відображує змістову системну ієрархію. За техніко-організаційними формами вирізняються майстерня як елементарний початковий і кінцевий суб’єкт усіх взаємин виробни-

<footnote n="48">⁴⁸ Литвиненко Р.О. До проблеми металовиробництва... С. 119—125.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Bunyatyan K.P., Samolyuk V. Manifestations of Middle Dnieper culture in the Volyn territory and issues of ancient routes. *Baltic-Pontic Studies*. 2009. V. 14. P. 263, 266.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Черных Е.Н. Металлургические провинции и периодизация эпохи раннего металла... С. 53—82.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ Бочкарев В.С. Культурогенез и развитие металлопроизводства в эпоху поздней бронзы (по материалам южной половины Восточной Европы). *Древние индоиранские культуры Волго-Уралья (II тыс. до н. э.).* Самара, 1995. С. 114—123; Його ж. Северопонтийское металлопроизводство эпохи поздней бронзы. *Производственные центры: источники, «дороги», ареал распространения: Материалы тематической науч. конф.* Санкт-Петербург, 2006. С. 53—65.</footnote>
цтва та виробничий центр як територіально окремішна сукупність майстерень і подекуди місць видобутку та збагачення руд.

Активність деяких центрів тривала впродовж двох періодів пізньої бронзової доби поспіль. Проте у вимірі певних періодів структура металовиробництва постає вже як осередково-зональна. Осередок металургії та металообробки — проторово окремішнє виробництво, впізнаване за особливостями форм, технології та сировинного складу виробів. Ці особливості — через мінливість умов доступу до сировини, а також співвідношення місцевих і привнесених традицій — інколи набувають вигляду локальних варіантів осередку. Виробнича зона є згуртуванням двох чи кількох металовиробничих осередків. Інтеграція осередків і зон відбувалася на ґрунті згадуваних технічних і організаційних умов. Утім, визначальними чинниками злиття повсюдно ставали спільність походження культур, культурні відносини і, зрештою, інноваційні припливи ззовні, тривкість яких зберігалася, знов-таки, завдяки згуртованості середовища, що сприймало новації<fnref n="52" />. Осередок металообробки щонайбільше пов'язується з якоюсь однією культурою з-посеред інших. Виробнича зона співвідноситься з блоком культур. Натомість виробничі центри, як зазначалося, стало правили потужностями різночасових осередків тих культур, що виказують наступництво від попередніх. Відповідно, згідно із сучасними уявленнями<fnref n="53" />, Бронза III складається з двох підперіодів: Бронза IIIA (ХІХ—ХVІ ст. до н. е.) і Бронза IIIB (ХV—Х ст. до н. е.).

Зазначені відтинки містять послідовні фази інноваційної реалізації та взаємодії кількох осередків культурогенезу. На початок доби припав нащадковий внесок Кавказького та Центральноєвропейського осередків — через участь у тодішніх процесах прикарпатських постшнурових, а також синкретичних, так званих посткатакомбних, культур пізніших фаз їхнього розвитку. Середня Європа продукувала також явище, осмислене в науці як Тшинецьке культурне коло. Аналогічні за походженням поштовви культур Гальштатського кола діставалися півдня Східної Європи наприкінці доби.

**Концепції, провінції та обшири культурогенезу пізньої бронзової доби.**
Перша концепція<fnref n="54" /> звертається до процесів виникнення культурної єдності та

<footnote n="52">⁵² Бочкарев В.С. Культурогенез і развитие металлопроизводства... С. 123.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ Дергачев В.А., Бочкарев В.С. *Металлические серпы поздней бронзы Восточной Европы*. Кишинеу, 2002. С. 11—16, рис. 1; Бочкарев В.С. «Радиокарбонная революция» и проблема периодизации памятников эпохи бронзы. *Принципы датирования памятников эпохи бронзы, железного века и средневековья: Материалы российско-германского коллоквиума*. Санкт-Петербург, 2013. С. 69—71; Його ж. *Этапы развития металлопроизводства эпохи поздней бронзы на юге Восточной Европы. Stratum plus*. 2017. № 2. С. 159—204.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ Бочкарев В.С. Волго-уральский очаг культурогенеза эпохи поздней бронзы. Социогенез и культурогенез в историческом аспекте: Материалы методологического семинара ИИМК РАН СССР. Санкт-Петербург, 1991. С. 24—27; Його ж. Карпато-дунайский и волго-уральский очаги культурогенеза эпохи бронзы (опыт сравнительной характеристики). Конвергенция и дивергенция в развитии культур эпохи энеолита — бронзы Средней и Восточной Европы: Материалы конференции 21—25 августа 1995 г., Саратов. Санкт-Петербург, 1995. С. 18—29.</footnote>
розмаїття в преісторії. Багата ресурсами область ойкумени, де за сприятливих умов зароджуються і набувають небувалого розвитку ідейно-нормативні й технологічні інновації епохального і континентального значення, є осередком культурогенезу. Такий осередок упродовж тривалого функціонування транслює інновації назовні, і вони реалізуються в його провінції, а також почасти за її межами, у провінції іншого осередку. Через це концепція зветься осередково-пульсаційною. Початок пізньої бронзової доби пов'язується з двома осередками — волгоуральським і карпато-дунайським.

Друга концепція <fnref n="55" /> наголошує на стрімкому накопиченні культуротвірної енергії протоміського цивілізаційного ґатунку у вузькому локусі, на її раптовій реалізації та швидкому згасанні з широким розпорошенням. Вона є осередковоакумулятивною. Осередок культурогенезу початку пізньої бронзи асоційований у ній з «Країною Міст» (областю укріплених поселень синташтинської культури на Південному Уралі), тому й зветься південноуральським. Осередком культурогенезу, за цією концепцією, є певна ресурсна база, де виникають нові археологічні культури, а інноваціями є нові типи.

Дніпро-Донський обшир культурогенезу виокремлюється тут уперше. Він є регіоном у межах волго-уральської культурної провінції або, вужче, частиною східноєвропейської провінції Волго-Уральського осередку культурогенезу. У periodі Бронзи ІІІв він становив крайню східну область вказаних провінцій <fnref n="56" />. Змістовно і концептуально він не є тотожним Дніпро-Донецькому осередку культурогенезу <fnref n="57" />, позаяк грунтується на осередково-пульсаційній концепції.

Карпато-Дніпровський обшир культурогенезу, що постулюється тут у зв'язку із суміжним Дніпро-Донським, є регіоном карпато-дунайської культурної провінції або, в іншому вимірі, східноєвропейської провінції Карпато-Дунайського осередку культурогенезу. Остання виокремилася з одноіменної провінції Волго-Уральського осередку, однак, продовжувала утворювати разом з районами Дніпровського Лівобережжя контактну зону двох потужних культуротвірних осередків <fnref n="58" />.

<footnote n="55">⁵⁵ Отрощенко В.В. Южноуральский очаг культурогенеза на оси пассионарных толчков. Доно-донецкий регион в системе древностей эпохи бронзы Восточноевропейской степи и лесостепи: Тезисы докладов и материалы российско-украинской науч. конф. и второго украинско-российского полевого археол. семинара. Вып. 2. Воронеж, 1996. С. 29—31; Його ж. Чотирикамерні склепи синташтинської доби. Археологія. 1997. № 3. С. 66—72.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ Бочкарев В.С. «Радиокарбонная революция»... С. 75; Його ж. Динамика культурно-исторических изменений в позднем бронзовом веке на юге Восточной Европы (степь и лесостепь). Кавказ как связующее звено между Восточной Европой и Передним Востоком: диалог культур, культура диалога (к 140-летию Александра Миллера). Санкт-Петербург, 2015. С. 79—80.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ Отрощенко В.В. Дніпро-Донецький осередок культурогенези (постановка проблеми). Проблеми дослідження пам'яток археології Східної України: Матеріали 2-ї Луганської міжнародної історико-археологічної конференції. Київ, 2005. С. 36—38.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Бочкарев В.С. «Радиокарбонная революция»... С. 76; Його ж. Динамика культурно-исторических изменений... С. 84—85.</footnote>
**Перша фаза реалізації Волго-Уральського осередку.** Простір осередку обіймає лісостепове і степове Волго-Уралля, а провінції охопили південну половину Східної Європи та Казахстан. Суспільства тієї пори розглядаються як вождівства: мілітаризована влада колісничної аристократії спиралася на контроль тваринницького господарства і ремесла (передусім металовиробництва). Являючи світові амбіції та пожадливість, знать вживала атрибути, вигадливо декоровані в так званих мікенському та карпато-мікенському стилях. Її матеріальне та символічне звеличення є очевидним у першій (конвергентній) фазі осередку і стає майже непомітним у другій (дивергентній) фазі. Технологічні інновації полягали у систематичному і комплексному застосуванні лиття олов'янистих бронз у кам'яні форми для виготовлення виробів з цілісними втулками. У поселенській ієрархії з'явилися укріплені поселення, у військовій справі та церемоніях — легкі колісниці на кінській тязі. Учасники процесу у нормативній фазі осередку рухалися з Сибіру до Уралу і далі (сеймінсько-турбінський культурний тип). Зустрічний рух спостерігався з лісу на південь, у лісостеп (приуральська абашевська культура). На тлі первинних компонентів склалася низка культур і культурних типів — Синташта, Потапівка, Петрівка та Покровськ.

З розсіянням синташтинської культури та шерегу згаданих утворень від Зуралля до Поволжня й Донщини змінився вигляд поховальних склепів, з обряду вилучили колісниці, а віялоподібні клейноди-пужална замінили бронзовими стрекалами. Дещо довше протримався звичай покладення у могилу вузди і зброї<fnref n="59" />.

**Зрубний світ: імпульси Волго-Уральського осередку культурогенезу в Дніпро-Донському обширі.** Понад століття тому В. Городцов створив культурно-хронологічну періодизацію бронзового віку Східної Європи. Учений виділив тоді і зрубну культуру — стратиграфічний обрій курганних скорчених скелетів, інколи в зрубах і в супроводі посуду, знярядь і прикрас особливих типів. Такі поховання заступали в курганах захоронення у простих ямах і катакомбах, зновтаки, зі своїми наборами реманенту та обрядових ознак. «Зрубному народові» В. Городцов атрибутував і деякі поселення. Знання щодо цієї культури відтоді весь час збагачуються; насамперед з її осердя виділено післякатакомбну бабинську культуру. Від кінця 1960-х років в археологічній систематиці часто йдеться про зрубну спільноту.

Згідно з однією добре випрацьованою концепцією<fnref n="60" />, просторову широчінь і ледь не тисячолітню тривалість зрубному світові забезпечили дві лінії розвитку —

<footnote n="59">⁵⁹ Васильев И.Б., Кузнецов П.Ф., Семенова А.П. *Потаповский курганный могильник индо-ранских племен на Волге*. Самара, 1994; Отрощенко В.В. *О происхождении и распространении склепов колесничих. Доно-донецкий регион в системе древностей...* С. 14—16; Його ж. До генези харизматичних кланів. *Сучасні проблеми археології*. Київ, 2002. С. 169—170.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ Отрощенко В.В. *О культурах срубной общности. Срубная культурно-историческая общность в системе древностей эпохи бронзы евразийской Степи и Лесостепи*. Воронеж, 2000. С. 10—14; Його ж. *Проблеми періодизації культур середньої та пізньої бронзи півдня Східної Європи (культурно-стратиграфічні зіставлення)*. Київ, 2001. С. 113—162.</footnote>
покровська й бережнівська <fnref n="61" />. Пам'ятки-епоніми Покровськ і Бережнівка знаходяться на Середній Волзі. У складених назвах відповідних культур фігурують також поселення Мосолівка (Середня Донщина) і могильник Верхня Маївка (Середнє Подніпров'я). Отже, покровсько-мосолівська культура та плацдарм її майбутньої експансії аж до Приуралля започаткувалися на Середній Донщині, на базі доно-волзької абашевської культури <fnref n="62" />. Подібні яскраві комплекси походвань і поселень є також у суміжному Надволжі, і дослідники говорять тоді про покровську культуру. Однією з ознак покровсько-мосолівської культури є орієнтування у похованнях слабко скорчених скелетів головами на північ. Упізнавана, зокрема за східним орієнтуванням сильно зібганих скелетів, бережнівсько-маївська культура переважає у Степу. В її підвалинах — культурний тип Бережнівка на Нижній Волзі. Обидві зрубні галузі конкурували у пониззях Волги і Дону, змагалися за Донщину, Сіверськодонеччину і проникали у Наддніпрянщину; обидві по-своєму долучилися до колонізації пасовищ і родовищ дніпро-донської бабинської культури. Лідери процесу — носії покровської лінії — спромоглися зміничи ритуальні та стилістичні норми «бабинців», проте не вберегли свої власні: зрештою, панівною стала сумішка бабинських і бережнівських норм, тобто бережнівсько-маївська культура. Її впливовим підґрунтям і складовою на теренах України і близьких до них видається якраз дніпро-донська бабинська культура <fnref n="63" />. До того ж покровсько-мосолівська культура впевнено асоціюється з архаїчним зрубним металовиробництвом волго-уральського зразка (Бронза IIIа) <fnref n="64" /> і з Каргалинськими рудними джерелами, а бережнівсько-маївська — з лобойківсько-головурівським виробництвом <fnref n="65" />, також урало-поволзьким, але таким, що виникло пізніше (Бронза IIв) і адаптувалося до різних традицій у процесі поширення від Волги до Трансильванії.

<footnote n="61">⁶¹ Васильев И.Б., Кузнецов П.Ф., Семенова А.П. Периодизация культур бронзового века Волго-Уральского региона. Новые открытия и методологические основы археологической хронологии. Санкт-Петербург, 1993. С. 66—68.</footnote>

<footnote n="62">⁶² Доно-вользька культура є фактично постабашевською; це через трансформацію, що її спричинили на елітарному рівні за- та приуральські колісничні загони. Співвідношення культур і груп, у складі яких наявні спадки абашевських культур, дискутується (Див.: Отрощенко В.В. К вопросу о доно-волжской абашевской культуре. Археология восточноевропейской лесостепи. Вып. 11. Воронеж, 1998. С. 52—58; Литвиненко Р.А. Была ли абашевская культура на Украине? Там само. С. 90—97; Отрощенко В.В. Проблеми періодизації... С. 129, 138—141).</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Отрощенко В.В. Проблеми періодизації... С. 148—149; Його ж. Вільнянські кургани в контексті генези бережнівсько-маївської зрубної культури / Ляшко С.Н., Попандопуло З.Х., Дровосекова О.В. Курганные могильники Днепровского Надпорожья (Ясиноватое, Днепровка, Петро-Михайловка). Запорожье, 2004. С. 163—168; Литвиненко Р.О. Генеза... С. 73—75.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Березанская С.С. Усово Озеро. Поселение срубной культуры на Северском Донце. Киев, 1990. С. 52—74; Пряхин А.Д. Мосоловское поселение металлургов-литейщиков эпохи поздней бронзы. Кн. 2. Воронеж, 1996. С. 18—57.</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ Отрощенко В.В. До питання про фінал культур зрубної спільноти. Проблемы скифосарматской археологии Северного Причерноморья (к 100-летию Бориса Николаевича Гракова). III Граковские чтения. Запорожье, 1999. С. 191, 193; Його ж. Проблеми періодизації... С. 160—162.</footnote>
Ресурси лобойківсько-головурівського виробництва були донецькі та, при- пустімо, криворізькі. І це не дивно, адже покровська лінія урвалася раніше через величезні зміни на її північніших лісостепових землях та неможливість зберег- ти ідентичність у бабинському оточенні, а бережнівська, поглинувши культурну суміш покровських і бабинських складових на українських теренах, протривала значно довше (Бронза IIIв). За- та приуральські сили (черкаскульська, приказан- ська, сусканська культури), що зупинили розвиток покровської лінії, дісталися України і позначилися у подобі поховань еліти бережнівської лінії з курганів Верхньої Маївки тощо.

Зважаючи на постулати іншої концепції<fnref n="66" />, упродовж Бронзи IIIа цілісна зрубна культура розвинулася із надзвичайно активного і далекосяжного у своєму поширенні культурного типу Покровськ, чия експансія відбувалася уздовж Вол- ги й Дону на південь та південний захід. Групи спорідненого типу Петрівка за- люднювали свій азійський обшир, сформувавши, зрештою, алакульську культуру в Заураллі та Північному Казахстані — базових регіонах майбутньої експансії до руд европейського Приуралля та багатющих родовищ Центрального Казахстану. А покровська хвиля перетнула Дон і Дінець, швидко освоїла усі терени дніпро- донської бабинської культури і зупинила припустиму на той час експлуатацію ба- бинцями міді Бахмутської та Кальміус-Торецької улоговин, внаслідок чого давній північнокавказький комплекс металевого оснащення у тих краях зник і його за- ступив комплекс волго-уральський. У третім періоді цей новий набір зброї, зна- рядь і оздоб виробляли в обох осередках зрубно-алакульської металовиробничої зони<fnref n="67" />, існування якої ґрунтувалося на спільному походженні культур довкола здавна знаних рудних родовищ.

У заволзько-приуральській частині тієї зони відбувалася щільна взаємодія носіїв обох культур. Ресурси того регіону дали можливість швидко опанувати лиття виробів у кам'яних формах і широко використовувати олов'янисті брон- зи. У Дніпро-Донському обширі вишукування руд і виробного каменю були по- первах утруднені. Інновації сюди проникали обмежено, тож арсенисті бронзи та керамічні форми не виходили з ужитку. Залежність від волго-уральської сирови- ни, а також опертя на обіг принесених із собою виробів, зливків і брухту підтри- мували сталість технологічної традиції і водночас забезпечували згуртованість зрубно-алакульської зони. Через те її експансія на дніпро-донському напрямі до пори застопорилася. Надалі власну еволюцію зрубної культури у період Бронза IIIв заступила стимульована трансформація, зумовлена потужним зовнішнім ім- пульсом адаптивно-технологічної активності. Він пронизав увесь зрубний обшир від Уралу до Дніпра і рушив далі. Зміни полягали в тому, що наступники куль-

<footnote n="66">⁶⁶ Бочкарев В.С. Культурогенез и развитие металлопроизводства... С. 118, 119, 120, 122; Його ж. Культурогенез и древнее металлопроизводство Восточной Европы. Санкт-Петербург, 2010. С. 199, 202.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Черных Е.Н. Древнейшая металлургия. Урала и Поволжья. Материалы и исследования по археологии. № 172. Москва, 1970. С. 111—115.</footnote>
турного типу Покровськ на Донщині та Сіверськодонеччині самі зазнали прийшлої навздогін орієнталізації з Волго-Уральського осередку культурогенезу. Їхні власні типи металевого озброєння та побутового оснащення впродовж попереднього поступового розвитку змінилися або пішли у забуття, натомість додалися новації зауральського походження. Зокрема, на місце довгастих вушкових сокир стали втулчасті сокирки — так звані кельти. Поряд із ними до вжитку увійшли помережані геометричними візерунками келихи на ніжках з піддонами, горнята з пружками попід вінцями, металеві клепані казани церемоніально-урочистого призначення, а також нові норми поховального ритуалу.

Отже, у процесі поширення зауральської черкаскульської культури до Східної Європи зрубна культура докорінно змінилась і змістилась у загальному русі передусім на Середній Волзі, де замість неї постала синкретична сусканська культура. Від Нижнього Дону до Дніпра зрубна культура, що мала у своему складі, крім покровського, місцевий компонент бабинської культури, зазнала подібних змін.

Обидві концепції потребують уточнення. Натепер з'ясувалося, що напередодні і в часи покровського дрейфу Нижне Поволжя та Доно-Волзьке межиріччя займали нащадки місцевої волго-донської катакомбної культури — волго-донська бабинська культура, східний прояв кола Бабине <fnref n="68" />. Її пам'ятки трапляються і за межами цього простору; вона увібрала ознаки посткатакомбних і навіть постшнурових культур. У певний час її ареал звузився через поширення дніпро-донської бабинської культури <fnref n="69" />. Надзвичайна строкатість волго-донської культури раніше заважала сприйняти її як особливе явище. Тоді здавалося, що у нижньовользкому середовищі прийшлі «покровці» опинилися поруч з «бабинцями» та особливими «протобережнівцями». Нині можна вважати, що бережнівсько-маївська культура (власне, її рання — бережнівська — фаза) постала через взаємодію традицій «покровців» і волго-донських «бабинців» <fnref n="70" />.

Тож покровський культурний тип слід вважати первинним у зрубному світі. Обидві фази цього світу — початкова і похідна — паралельно опановували Сіверськодонеччину та Надазов'я. Тамтешню лінію бережнівсько-маївської культури можна назвати роздольненською, позаяк одноіменна пам'ятка вказує чудовий приклад інтеграції дніпро-донських бабинців і зрубників <fnref n="71" />. Наразі немає певних доказів, що в поле поширення покровської культури увійшли родовища міді Бахмутської та Кальміус-Торецької улоговин. Однак Донецький гірничо-ме-

<footnote n="68">⁶⁸ Мимоход Р.А. Посткатакомбный период в Предкавказье. Новейшие открытия в археологии Северного Кавказа: Исследования и интерпретации. XXVII Крупновские чтения. Махачкала, 2012. С. 100—119; Його ж. Палеоклимат и культурогенез... С. 50—57.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Литвиненко Р.О. Бабинсько-криволуцьке порубіжжя. Донецький археологічний збірник. 2012. № 16. С. 47—70.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Мимоход Р.А. Стратифицированные курганы бронзового века на правобережье Северского Донца. Москва, 2018. С. 117—119. Факти процесу див.: Отрощенко В.В. Проблеми периодизации... С. 122—123, 125—127, 144—145.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Горбов В.Н., Усачук А.Н. Раннесрубно-многоваликовский горизонт поселения Раздольное в Приазовье. Археол. альманах. 2001. № 10. С. 155—196.</footnote>
талургійний центр виник там завдяки бережнівсько-маївській культурі <fnref n="72" /> лише в її маївській фазі, саме коли розвиток покровсько-мосолівської культури стрімко добігав кінця. Цю активність, схоже, спровокував занепад покровських конкурентів на талі руху волго-уральських та зауральських груп, певно, зацікавлених міддю Донеччини й Луганщини, а також, імовірно, Середнього Подніпров'я. Принаймні що тут, що там маємо свідчення північно-східних прибульців, які сформували вигляд бережнівсько-маївської культури за Бронзи ІІІв <fnref n="73" />. Її чергова орієнталізація, оприлюднена започаткуванням білозерської культури, припадає на цей період через експансію саргаринсько-олексіївських та хвалинських груп з-за Волги <fnref n="74" />.

**На прозорих порубіжжях: Лобойківка, Дербедень і блок культур Сабати-
нівка—Кослоджень—Ноха.** Упродовж XV—XIII ст. до н. е. Дніпро-Донський
та Карпато-Дніпровський обшири увійшли у квітучу пору сталості та інтеграції.
У першому з них зміцніли суспільства носіїв бережнівсько-маївської культури.
Причина усталення технологічного способу буття полягає в тому, що їм вдалося
контролювати поклади міді та паливні утіддя. Раніше хвилеподібне розселення
«бабинців» визначалось коливанням клімату від украї посушливого до ледь
зволоженого; покровці й ранні бережнівці потерпали від нестійкості міграційно-
го способу життя та нестачі досяжних місць залягання корисних копалин, зале-
жали від віддалених джерел металів на Уралі чи Кавказі. Тим та іншим бракувало
стабільності й часу, вільних людських ресурсів і продуктивних пасовиськ, аби не
лише претендувати на багатства надр, а й оволодіти ними, вклавши багато енергії
у металовиробничий цикл, його організацію та захист.

Як зазначалося, стара зубно-алакульська металовиробнича зона за Бронзи
ІІІв припинила існування. Її рудні ресурси (Каргали тощо) взяла під контроль
нова генерація знавців специфічної технології, похідної від традиції Сейми <fnref n="75" />.
Витоки постсейминської школи знаходяться в Сибіру, проте вона надто добре
запровадилася скрізь, зокрема у Волго-Кам'ї, звідки й започаткувалася її хода
Східною Європою.

Лиття олов'янистої бронзи у кам'яні форми для отримання виробів із замк-
неними втулками було інноваційним, хоч де-не-де можна натрапити на окремі

<footnote n="72">⁷² Brovender Yu.M. Copper ores of the Northern Pontic region as raw materials for produc-
tion activity in the paleometal age (Based on the study of the Kartamysh ore mining and metal-
lurgy complex). *Baltic-Pontic Studies*. 2009. V. 14. P. 103–123.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Татаринов С.И. О горно-металлургическом центре эпохи бронзы в Донбассе. *Советская археология*. 1977. № 4. Рис. 7, 8; Його ж. *Металлургия бронзы* у племен срубной культуры Восточной Украины. *Советская археология*. 1983. № 4. Рис. 5; *Отрощенко В.В. Проблеми періодизації...*. С. 127, 148, 155.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Подобед В.А., Усачук А.Н., Цимиданов В.В. Некоторые дискуссионные проблемы ар-
хеологии юга Восточной Европы финала бронзового века. *Донецький археол. збірник*. 2012.
№ 16. С. 227—228.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ Некрополь Сейма знаходиться неподалік місця злиття Оки з Волгою, утім, засвідчує
одне з місць поширення традиції, а не її зародження.</footnote>
прикмети тієї методи. Новоутворена зона, як уже йшлося, ілюструє поширення потужного зауральського та приуральського імпульсів. За скарбами виробів у Дербедені, що в Татарстані, та в Лобойківці зона зветься дербедень-лобойківською. За даними спектрального аналізу, її північна частина використовувала волзько-уральський метал. Метал південного сегмента являє собою суміш з волзько-уральських і карпатських покладів <fnref n="76" />. Просторово-часова еволюція сокирок-кельтів, втулчастих тесел, бритв тощо засвідчує, що похідна від дербеденівської лобойківська традиція рішуче вплинула на формування не лише бережнівсько-маївської культури, а й визначила технологічну реальність Північно-Західного Надчорномор'я (сабатинівська культура) та Карпато-Подунав'я (Ноуа, Кослоджень) <fnref n="77" />.

Нинішній стан систематизації бронзових скарбів свідчить, що дербедень-лобойківська зона мала дві фази розвитку <fnref n="78" />. Перша була одночасною бережнівсько-маївській культурі періоду Бронзи ІІІв. Йй належить скарб Лобойківка. Друга фаза, пов'язана з тією самою культурою дещо пізнішого періоду, виказує прогрес форм кельтів і кельтів-тесел, демонструючи вищий рівень інтеграції північної та південної підзон. Нові форми стоять за крок до кардашинсько-новоолександрівських форм тудорівсько-білозерської пори (Бронза ІІІв); фактично це постлобойківське виробництво. Друга фаза збігається в часі з осередком Червоний Маяк сабатинівської культури. Зразками другої фази є скарби Хрестище та Андрівка <fnref n="79" />. Перший містить вироби північного, постдербеденівського вигляду; у другому наявні зразки осередку Червоний Маяк.

Походження сабатинівської культури (XVI/XV—XIII ст. до н. е.) <fnref n="80" /> пов'язують нині з дніпро-прутською бабинською культурою, зокрема з її дніпро-дні-

<footnote n="76">⁷⁶ Черных Е.Н. Горное дело и металлургия в древнейшей Болгарии. София, 1978. С. 115—116; Його ж. Древняя металлообработка на Юго-Западе СССР. Москва, 1976. С. 190—195. Водночас у цій групі напевно має бути слід донецької і, можливо, криворізької сировини.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Бочкарев В.С. Культурогенез и развитие металлопроизводства... С. 121—122; Дергачев В.А. Металлические изделия: к проблеме генезиса культур раннего гальштата *Карпато-Данубио-Нордпонтийского региона*. Кишинэу, 1997. С. 13—19; Dergaciov V. Cu privire la originea și evoluția topoarelor-celt din epoca bronzului. *Revista Arheologică, serie nouă*. 2013. V. IX, No. 2. P. 23—25.</footnote>

<footnote n="78">⁷⁸ Гершкович Я.П., Панковский В.Б., Шамрай А.В. Клад бронзовых изделий из леса у села Крестище (Славянский р-н Донецкой области, Украина). *Revista Arheologică, serie nouă*. 2013. V. IX, No. 1. C. 193.</footnote>

<footnote n="79">⁷⁹ Гершкович Я.П., Панковский В.Б., Шамрай А.В. Клад бронзовых изделий... С. 188—197; Писларий И.А., Будылкина Г.Н. Клад литейщика эпохи бронзы из с. Андрово. *Материалы по хронологии археологических памятников Украины*. Киев, 1982. С. 61—67.</footnote>

<footnote n="80">⁸⁰ Шарафутдинова И.Н. Сабатиновская культура / Березанская С.С., Отрощенко В.В., Чередниченко Н.Н., Шарафутдинова И.Н. Культуры эпохи бронзы на территории Украины. Киев, 1986. С. 83—116; Дергачев В.А. Молдавия и соседние территории в эпоху бронзы (анализ и характеристика культурных групп). Кишинев, 1986; Gerškovič J.P. *Studien zur späbronzezeitlichen Sabatinovka-Kultur am unteren Dnepr und an der Westküste des Azovschen Meeres*. Rahden, Westf., 1999; Отрощенко В.В. Проблеми периодизації... С. 163—177.</footnote>
стровським варіантом <fnref n="81" />. Цей процес нерозривно пов'язаний з утворенням ве-
ликої металовиробничої зони і культури Ноуа. Культура Ноуа <fnref n="82" /> (XV—XIII ст.
до н. е.) склалася за Бронзи ІІІв у Північно-Західній Бессарабії, а також на Мол-
довському плато між Сіретом і Прутом. Підгрунтям правили карпато-дунайські
складові Вітенберг, Комаров, Монтеору поряд з дністро-прутським Бабиним.
Провідним був свіжий східний рушій сабатинівської культури, розвиток якої з
дніпро-дністровського Бабиного стимулювала, у свою чергу, активність береж-
нівсько-маївської культури з її лобойківсько-головурівським металовиробни-
цтвом. З їх розвитком носії культури Ноуа просунулись на захід у Трансильванію
і на південь у Пруто-Дністров'я <fnref n="83" />. Вони володіли усіма значущими міднорудни-
ми джерелами регіону з новоутвореними або реанімованими металургійними
центрами, у чому слід вбачати ледь не головний мотив поширення культури.

Градація сировинної і стилістичної залежності локальних металооброб-
них варіантів і центрів Червономаяцького осередку сабатинівської культури від
Карпат виказує інших зацікавлених спонукачів процесу: на першому місці —
буго-дністровський, межовий з ареалом Ноуа, далі — правобережний нижньо-
дніпровський. Навіть середньодніпровський центр, який міг би жити у власній
реальності, споживав карпатські метали і вироби, живлячи східну групу комарів-
ської культури. Так виглядала рішештсько-червономаяцька зона. Вона, по суті,
була виробничо-обмінним базисом східноєвропейської провінції Карпато-Ду-
найського осередку культурогенезу. Через неї сабатинівська культура та її наступ-
ники помітно відособилися від волго-уральського родоводу, хоча й не відірвали-
ся від нього. Культурна карпатизація, неодноразово засвідчена і до того, досягла
за існування блоку Сабатинівка—Кослоджень—Ноуа чи не найбільш органіч-
ного вигляду. Проте активно наслідували досвід карпатських ливарів майстри
осередку Дічево культури Кослоджень і трансильванські представники західного
відгалуження Ноуа, але вони мали власні родовища <fnref n="84" />. Такі чинники згодом при-
швидшили перехід тих суб'єктів з-під карпатського впливу під середньодунай-
ський гальштатський.

Волинська, подільська, східнополіська та середньоподніпровська зони Кар-
пато-Дунайського осередку. Вже за Бронзи ІІа спостерігається культурна вестер-
нізація Галичини, Волині та Поділля з боку пізньої культури Отомань-Фюзеша-

<footnote n="81">⁸¹ Литвиненко Р.О. Генеза... С. 73—75.</footnote>

<footnote n="82">⁸² Балагури Э.А. Памятники племен позднебронзового периода в Среднем Подне-
стровье. Северо-Западное Причерноморье в эпоху первобытнообщинного строя. Киев, 1980.
С. 101—116; Крушельницька Л.І. Культура Ноа на землях України. Львів, 2006. С. 3—160.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Дергачев В.А. *Металлические изделия...* С. 28, 37, 46, 48—49; Sava E. *Die Bestattungen der Noia-Kultur. Ein Beitrag zur Erforschung spätbronzezeitlicher Bestattungsriten zwischen Dnestr und Westkarpaten*. Kiel, 2002. S. 213, 218—219, 226—227, Abb. 57; Литвиненко Р.О. Генеза... С. 73—75.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Бочкарев В.С. Культурогенез и развитие металлопроизводства... С. 120—121; Його ж. Северопонийское металлопроизводство... С. 58, 60—62; Дергачев В.А. *Металлические изделия...* С. 44—51.</footnote>
бонь<fnref n="85" />. Сюди було принесено карпато-дунайський візерунчастий стиль в контексті поховального ритуалу з використанням упряжних коней<fnref n="86" />. Втеча носіїв цієї традиції з самої серцевини ареалу укріплених поселень Карпатської улоговини є дуже ефектним епізодом. Зіставний з виходом синташтинських лідерів «Країни Міст», він вплинув на утворення і культури Ноya, і Тшинецького кола<fnref n="87" />.

Поняття «Тшинецьке культурне коло» систематизує археологічні матеріали преісторичних процесів у великій Карпато-Балтійській (Одерсько-Деснянській) області від дезінтеграції постшнурових культур до ранньої гальштатизації. Південно-східний сектор цієї області в межах Правобережної та частково Лівобережної України збігається з лісостеповими та поліськими ландшафтами. Власне, тшинецька культура характерна для північно-західної частини області<fnref n="88" />.

На Волині, Поділлі, Східному Поліссі, у Середньому Подніпров'ї, частково на півночі Буковини і в Галичині північні групи комарівської культури (1800—1300 рр. до н. е.) на ранньому етапі наслідують епішнуровий горизонт та дніпробузький Бабин. Пізня комарівська культура Поділля започаткувала постштинецьку білогрудівську (білогрудівсько-чорноліську) культуру (1300—1000 рр. до н. е.), ареал якої змістився і стиснувся у східному напрямі порівняно з позицією культури-попередниці. Ця активність дала змогу широкому загалу задовольняти свої потреби у металі завдяки Червономаяцькому і, головне, Кардашинсько-Новоолександрівському осередкам металовиробництва, а еліті — міцніти завдяки дотичності до балто-понтійських і карпато-дніпровських комунікацій. Зафіксованим наслідком цих процесів є комплекси Гордіївського могильника та виникнення гальштатизованої групи Балта. На Галичині комарівська лінія розвитку переходить тоді ж у ранню висоцьку культуру. Ареал сосницької культури (1600—1100 рр. до н. е.) сусідить і подекуди перетинається з обширом комарівської, проте пов'язується переважно з лісовими ландшафтами Середнього Подніпров'я. Це зумовило відкритість культури рухові вользько-окських мігрантів прип'ятськими та сейминсько-деснянськими шляхами (Бронза ІІІв), що спостерігається у переростанні сосницької культури у постшинецьку лебедівську культуру.

<footnote n="85">⁸⁵ Makarowicz P., Górski J., Lysenko S.D. Pontic and Transcarpathian Cultural Patterns in the Trzciniec Circle Between the Prosna and Dnieper. *Baltic-Pontic Studies*. 2013. V. 18. P. 191—198.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Ільчишин В. Поховання коней епохи бронзи в кургані біля Гусятина Тернопільської області. *Вісник рятвівної археології*. 2016. Вип. 2. С. 77—90; Olexa L., Pitorák M. Parohové bočnice zubadiel z Nižnej Myšle. *Einflüsse und Kontakte Alteuropäischer Kulturen. Festschrift für Jozef Vladár zum 70. Geburtstag. Nitra, 2004*. S. 309—318.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Florescu A.C. *Repertoriul culturii Noua-Coslogeni din România: Așezari și necropole. Călărași, 1991*. P. 73, fig. 153, 2, 3.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Лысенко С.Д. Абсолютная хронология Восточного массива Тшинецкого культурного круга. *Проблемы эпохи бронзы Великой Степи*. Луганск, 2005. С. 37—60; Його ж. К вопросу о культурной принадлежности Гордеевского могильника. *Stratum plus*. 2015. № 2. С. 207—225; Лисенко С.Д., Шкляревський Є.І., Разумов С.М., Макарович П.К. Курганний могильник комарівської культури біля с. Буківна. *Археологія*. 2015. № 3. С. 58—77; Лисенко С.Д. Екологічний базис тшинецького культурного кола. *Vita Antiqua*. 2017. № 9. С. 222—231.</footnote>
Постання, структурування та занепад останніх праісторичних спіль-
нот. Упродовж ХІІ ст. до н. е. у південній половині України та на півдні Молдо-
ви склалися традиції білозерської культури <fnref n="89" />. У нинішньому розумінні це явище
дісталося Донщини, Надволжя та Північного Кавказу, містячи шерег варіантів
і подекуди окремішніх культур, тож йдеться про велику спільноту <fnref n="90" />. Її згурто-
вують загалом подібні, однак украй мінливі й нерівномірно поширені просто-
рово-типологічні ознаки, і з-поміж інших — облаштування та речовий супровід
поховань, стилістика столового посуду, форми деталей кінської вузди, прикрас,
кістяних знарядь тощо. Проте зазначена мінливість і, більше того, регіональна
строкатість масової кухонної кераміки, металевих виробів та будівельних прийо-
мів постійно підкреслюють розмаїтість підвалин пропонованої археологами кон-
струкції. Адже білозерська культура, взята лише на її початкових теренах, є вод-
ночас і щонайменше післясабатинівською та післязрубною <fnref n="91" />. Водночас зв'язки
подібності білозерського Надчорномор'я з культурами Анатолії, Карпато-Дунай-
ських земель, Середнього Надволжя й Кавказу настільки регулярні та серійні <fnref n="92" />,
що, очевидно, аналогічні тій ситуації, яка склалася там-таки вже за ранньої за-
лізної доби.

У Пруто-Дністровському лісостепу на зламі періодів виокремлюється група Холеркань. На півдні Поділля група Балта започаткувала перетворення білогру- дівської культури на культуру білогрудівсько-чорноліську. Ті обидві групи балка- но-дунайської генези принесли традиції прокресленого та рельєфного оздоблення на лискованому посуді <fnref n="93" />. З-за Карпат поширилися культури Кишинеу-Корлетень та Гава-Голігради-Гренічешть з канельованою керамікою середньодунайського по- ходження <fnref n="94" />. Експансія і утвердження таких явищ раннього гальштату (згідно з

<footnote n="89">⁸⁹ Отрощенко В.В. Белозерская культура / Березанская С.С., Отрощенко В.В., Черед- ниченко Н.Н., Шарафутдинова И.Н. Культуры эпохи бронзы на территории Украины. Киев, 1986. С. 117—154.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Отрощенко В.В. Проблеми періодизації... С. 178—193; Його ж. Міркування з приводу Білозерської культурної спільnoti. Археологія та етнологія півдня Східної Європи. Дніпро, 2017. С. 150—153.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ Ромашко В.А. О контактной зоне культур валиковой керамики. Северо-Восточное Приазовье в системе евразийских древностей (знеолит — бронзовый век): Материалы междунар. конф. Ч. 2. Донецк, 1996. С. 66—69; Його ж. Заключительный этап позднего бронзового века Левобережной Украины (по материалам богуславско-белозерской культуры). Киев, 2013. С. 6; Гершкович Я.П. Суботовское городище. Киев, 2016. С. 194—195.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Отрощенко В.В., Шевченко Н.П. О восточной границе и восточных связях племен белозерской культуры. Межплеменные связи эпохи бронзы на территории Украины. Киев, 1987. С. 130—146; Otroščenko V.V. Die Westbeziehungen der Belozerka-Kultur. Das Karpaten-becken und die osteuropäische Steppe. Rahden, Westf., 1998. S. 353—360; Отрощенко В.В. Проб- леми періодизації... С. 187—189.</footnote>

<footnote n="93">⁹³ Ванчугов В.П. Белозерские памятники в Северо-Западном Причерноморье. Проблема формирования белозерской культуры. Киев, 1990; Levički O. Cultura Hallstattului canelat la răsărit de Carpați. București, 1994; Nicic A. Interferențe cultural-cronologice în nord-vestul Pontului Euxin la finele mil. II – începutul mil. I a. Chr. Chișinău, 2008.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Levički O. Cultura Hallstattului... P. 149—156.</footnote>
європейською номенклатурою) заблокували розвиток культури Ноуа та її метало-
виробничого осередку Рішешть<fnref n="95" />. Ці зміни наочно позначилися на долі західних і
південно-західних варіацій сабатинівської культури<fnref n="96" />. Зокрема, постсабатинівські
угруповання Буджаку, Нижнього Подністров'я, степової смуги між Дністром і
Південним Бугом склали тудорівську групу білозерської культури<fnref n="97" />.

Нині відомо, що звичайні хуторці, а особливо великі укріплені поселення з
артефактами на кшталт переважно (хоч і не винятково) тудорівського існують у
пониззях Дунаю, Дністра, Хаджидеру <fnref n="98" />, Південного Бугу <fnref n="99" /> та Дніпра <fnref n="100" />. У при-
морсько-річковій смузі Дунай-Дніпровського простору засновано також усі ве-
ликі курганні та пласкі могильники з переважно тудорівськими типами та комп-
лексами артефактів. Отже, задунайські та запрутські чинники, а також внески
діаспор культур Ноуа та Кослоджень перевели спонтанну трансформацію місце-
вої сабатинівської культури у трансформацію стимульовану <fnref n="101" />, і сабатинівський
субстрат простежується якнайкраще саме у тудорівській та побузькій групах
культури-наступниці. Ці групи відрізняються від групи нижньодніпровської об-

<footnote n="95">⁹⁵ Дергачев В.А. *Металлические изделия...* С. 45, 49; Бочкарев В.С. *Культурогенез и развитие металлопроизводства...* С. 121.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Нижньодунайська культура Кослоджень з її металовиробничим осередком Дічево, що утворювала блок з Ноуа та Сабатинівкою, зазнала разючих перетворень унаслідок гальштатизації (Див.: Дергачев В.А. *Металлические изделия...* С. 50; Nicic A. *Interferențe cultural-cronologice...* P. 113, 117, 123).</footnote>

<footnote n="97">⁹⁷ Ванчугов В.П. *Белозерские памятники...* С. 135—136.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ Агульников С. Городища позднего бронзового века в Буджакской степи. *Емінак.* 2016. № 4 (16). С. 10—18.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ Горбенко К.В., Гребенніков Ю.С., Панковський В.Б. Розкопки укріпленого поселення «Дикий Сад» у 2004 році. *Археол. дослідження в Україні 2003—2004 рр.* Київ; Запоріжжя, 2005. С. 100—104; Горбенко К.В. Городище «Дикий Сад» у ХІІІ—ІХ ст. до н. е. *Емінак*. 2007. № 1. С. 7—14; Горбенко К.В., Гребенников Ю.С., Смирнов А.И. *Степная Троя Николаевщины*. Николаев, 2011. С. 3—27.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ Козленко Р. «Кіммерійські фортеці» Геродота. *Емінак*. 2016. № 3 (15). Т. 4. С. 16; Гершкович Я.П. *Субготовское городище*. С. 203. Ранньогальштатські групи з прокресленим та канельованим посудом певний час посідали твердиню Картал у пониззі Дунаю (Див.: Nicic A. *Interferențecultural-cronologice...* P. 116—117; Бруяко И.В. Троя и культуры Нижнего Дуная. Некоторые параллели позднего бронзового века (керамика и орнаментальные стили). *Материалы по археологии Северного Причерноморья*. 2010. Вып. 11. С. 249—297). Фортифіковані поселення понад болотяних берегів річок Добруджі засновано носіями культуры Бабадаг (Див.: Jugănaru G. *Cultura Babadag*. Constanța, 2005. P. 20—23).</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Ванчугов В.П., Загинайло А.Г., Кушнир В.Г., Петренко В.Г. Вороновка II. Поселение позднего бронзового века в Северо-Западном Причерноморье. Киев, 1991. С. 46—53, 60—62; Бочкарев В.С. Культурогенез и развитие металлопроизводства... С. 118—119; Дергачев В.А. *Металлические изделия...* С. 49, 50, 55—56; Гершкович Я.П. Этнокультурные связи в эпоху поздней бронзы в свете хронологического соотношения памятников (Нижнее Поднепро-ье — Северо-Восточное Приазовье — Подонцовье). *Археол. альманах*. 1998. № 7. С. 66, 72, 76; Gerškovič J. *Studien zur spätbronzezeitlichen...* S. 22—29, 58, 69, 72; Агульников С.М. Компоненты культуры Ноуа в белозерской погребальной обрядности. *Старожитності стено-вого Причерноморья* і *Криму*. 2004. Т. ХІ. С. 3—10.</footnote>
лаштуванням жител, оздобленням посуду тощо <fnref n="102" />, адже попереднє культурне підґрунтя у пониззі Дніпра було у свій час породженням контактів рішештсько-червономаяцької (сабатинівської) та дербедень-лобойківської (зрубної) метало-виробничих зон. Кожну групу вирізняє власна конфігурація карпато-дунайських, центрально- та східноєвропейських внесків. Проте обрядовість великих кладо-вищ у пониззях Дунаю, Дністра і Дніпра виявляє чималу типологічну близь-кість <fnref n="103" />. Згадувані вище традиції нижньодунайського гончарства поширились у тому-таки навкологирловому просторі та вздовж дотичних річок <fnref n="104" />.

Тож хоча б через усі ці обставини слушно би йшлося про відособлення ту-
дорівської культури раннього етапу, що припадає на Бронзу ІІІв. Інакшість ту-
дорівської культури очевидна на таі одночасних явищ Надазов'я. Принаймні від
Бронзи IIIа Донецький кряж та Приазовську височину опанували прибулі з-за
Сіверського Дінця представники покровської гілки зрубної культури. Вони
мешкали поруч з носіями дніпро-донської бабинської культури, через що виник
унікальний сплав обох традицій. Приазовську низовину колонізували покров-
ські та бережнівські групи Нижньої Донщини чи тієї-таки Сіверськодонеччини,
проте без бабинських односельців <fnref n="105" />. Згодом надазовське середовище зазнало на-
прочуд щедрого впливу сабатинівської культури, а також культур Волго-Уралля
й Казахстану, однак наступність від ранньої зрубної культури, враховуючи всі її
перетворення, лишалася міцною <fnref n="106" />.

У такий спосіб у приморській смузі постала синкретична постзрубно-пост-
сабатинівська культура, ускладнена впливами з різних частин Степу, зокрема й

<footnote n="102">¹⁰² Ванчугов В.П. Белозерские памятники... С. 5, 135—136.</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³ Синопсис некрополів станом на 1980-ті роки див.: Отрощенко В.В. Белозерская культура... С. 126—134; Ванчугов В.П. Белозерские памятники... С. 40—58. Інші відомості див.: Черняков И.Т. Киммерийские курганы в устье Дуная. Скифы и сарматы. Киев, 1977. С. 29—36; Тощев Г.Н. Белозерский могильник Будуржель в Подунавье. Российская археология. 1992. № 3. С. 19—30; Agulnikov S. Necropola culturii Belozerka de la Cazaclia. Bucureşti, 1996. P. 15—113; Евдокимов Г.Л. Некоторые итоги изучения материалов Брилевского могильника. Проблемы скифо-сарматской археологии Северного Причерноморья... С. 99—103; Агульников С.М., Бубулич В.Г., Курчатов С.И. Курганный могильник у с. Хаджилар в Нижнем Поднестровье. Старожитності степового Причорномор'я і Криму. 2001. Вип. ІХ. С. 95—114; Otroshchenko V.V. Radiocarbon Chronology of the Bilozerka Culture, Based on Barrows Nearthe Village of Zapovitne (the «Stepnoy» Cemetery). Baltic-Pontic Studies. 2003. V. 12. P. 336—364.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Nicic A. *Interferențe cultural-cronologice...* P. 47—48, fig. 132.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ Власне, східний бабинський компонент уже був у бережнівській галузі (Див.: Гор-
бов В.Н., Усачук А.Н. Раннесрубно-многоваликовский горизонт... С. 155—196; Горбов В.Н.
Раннесрубные поселенческие комплексы Северо-Восточного Приазовья. Доно-донецкий ре-
гION в системе древностей эпохи бронзы Восточноевропейской степи и лесостепи... С. 66—69).</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Горбов В.Н., Мимоход Р.А. Культовые комплексы на поселениях срубной культуры Северо-Восточного Приазовья. Древности Северо-Восточного Приазовья. Донецк, 1999. С. 24—69; Горбов В.Н. Финал бронзового века Северо-Восточного Приазовья и некоторые проблемы региональных различий. Северо-Восточное Приазовье в системе евразийских древностей (энеолит—бронзовый век): Материалы междунар. конф. Ч. 2. Донецк, 1996. С. 13—21.</footnote>
сусіднього тудорівського обширу <fnref n="107" />. Подібний перебіг еволюції бережнівсько-
маївської культури, що перейшов у стимульовану трансформацію, відбувся на
Нижній Донщині, а також на лівобережжі Нижньої Наддніпрянщини, де, саме і
знаходиться постзрубне поселення-епонім білозерської культури <fnref n="108" />.

Отже, рання тудорівська культура була продуктом як власного розвитку саба-
тинівської культури у взаєминах з оточенням, зокрема зі зрубною культурою, яка
так само еволюціонувала, так і гальштатизації сабатинівської культури з нижньо-
та середньодунайських джерел, розсіяння у східному напрямі дезінтегрованих
культур Ноуа та Кослоджень, внесків східноєвропейської галузі середньодунай-
ської культури полів поховальних урн і привнесень з боку білогрудівсько-чорно-
ліської та білозерської культур.

Рання білозерська культура постала в процесі спонтанного розвитку бе-
режнівсько-маївської культури поряд з інтергенезою в контактній зоні з са-
батинівською культурою; орієнталізації зрубного підгрунтя з боку південних
заруральських та центрально-казахстанських джерел; припливу середньо- та ниж-
ньоволзьких компонентів; внесків волго-камських та волго-окських відгалужень
заруральських культур; привнесень з боку ранньої бондарихинської, білогрудів-
сько-чорноліської та тудорівської культур.

Така строкатість спостерігається ледь не в кожній пам'ятці у будь-якій части-
ні білозерських просторів, проте мозаїчністю компонентів аж надто вирізняють-
ся південь Наддніпрянського лісостепу <fnref n="109" /> і Сіверськодонеччина <fnref n="110" />. Особливого
забарвлення їм надала бондарихинська культура, поширена у Дніпро-Донському
лісостепу <fnref n="111" />. Іще за Бронзи ІІІв рух населення з лісів Вользко-Окського басейну
та Прикам'я визначив її складові на ранньому етапі. Отже, у формативній фазі
цієї культури були задіяні головно пізня поздняківська культура й рання культура
текстильної кераміки, а також мар'янівська культура на Десні та Сеймі (Східно-
українське Полісся). Остання була реципієнтом і переносником поздняківсько-
ранньотекстильних інновацій (наприклад, декору кераміки у вигляді «кетяга»,
«перлин», відбитків дрібнозубчастого штампа), сповна представлених у ново-
утвореному ранньобондарихинському типі старожитностей — малобудківському.

<footnote n="107">¹⁰⁷ Ромашко В.А. О контактной зоне культур валиковой керамики... С. 66—69.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Горбов В.Н. Парадоксы поселения у хутора Ляпичев. Проблеми археологии та архитектури. Т. 1. Донецьк; Макіївка, 2001. С. 145—170; Його ж. К проблеме культурной атрибуции поселения на Белозерском лимане. Конверенция и дивергенция в развитии культур эпохи энеолита — бронзы Средней и Восточной Европы. Ч. II. Санкт-Петербург, 1995. С. 52—72.</footnote>

<footnote n="109">¹⁰⁹ Ромашко В.А. Заключительный этап... С. 35—39; Куштан Д.П. Південь Лісостепового Подніпров'я за доби пізньої бронзи. Донецьк, 2013. С. 27, 185, рис. 115.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Гершкович Я.П. Этнокультурные связи... С. 61—92; Пробийголова О.С. Населення нижньої течії Сіверського Донця та Донецького кряжу у заключний період доби пізньої бронзи: автореф. дис. ... канд. іст. наук. Київ., 2017. С. 6—14.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ Корохіна А.В. До походження бондарихинської культури. Археологія. 2009. № 3. С. 13—17; Ії ж. Северо-восточный вектор связей населения Днепро-Донской лесостепи в заключительный период позднего бронзового века. Ананьинский мир: истоки, развитие, связи, исторические судьбы. Казань, 2014. С. 132—144.</footnote>
Носії мар’янівської культури упродовж Бронзи ІІІв також потроху прони-
кали до лісостепових міцин по обидва боки Дніпра. Волзько-окські мігранти
відчутно вплинули на керамічний стиль сосницької культури, і той процес архео-
логія розпізнає як лебедівський її етап. Поряд із бондарихинською культурою в
лісостеповій смузі Східної України знайдено старожитності студеноцького типу
з характерним мішкуватим посудом, вінця якого облямовано ошатними «комір-
цями», які є південним виявом акім-сергіївських та атабаєвських традицій басей-
ну Оки. Синхронно на південь просувалися носії волго-камської маклашеєвської
культури, дістаючись навіть понизь Волги й Дону <fnref n="112" />. Тож тихоплинний Дон у його
нижній течії, як це неодноразово бувало й до того, опинився на шляху кількох по-
тужних міграційних хвиль. Місцева зрубна культура, багато в чому близька такій
у Північному Надазовї, лишила по собі підґрунтя для отрадненської культури.
В її генезі вбачають декілька додаткових складових, зокрема від коб’яківської та
кобанської культур з боку Кавказу й Надкубання, маклашеєвської з Волго-Кам’я,
найпізнішої саргаринсько-олексіївської та межовської з Південного Зауралля й
Казахстану <fnref n="113" />.

По інший бік Азовського моря, у Східному Криму, маємо наочний приклад переважно власної трансформації сабатинівської культури в білозерську <fnref n="114" />. Водночас у сабатинівському оточенні наявні навіть несподівані вияви культур Середнього Поволжя у вигляді лискованої кераміки сусканського типу <fnref n="115" />. Подібні процеси поступових змін відбувалися також ближче до західної надчорноморської межі Таврійського степу <fnref n="116" />, хоча у приморській зоні сабатинівська культура стимульовано трансформувалася на тудорівський кшталт, зокрема, через гальштатизацію; майже в такий самий спосіб виникали місцеві варіанти тудорівської культури у передгір’ях і горах на південному заході Кримського півострова <fnref n="117" />, хоча тут бракує великих могильників і укріплених поселень.

<footnote n="112">¹¹² Отрощенко В.В. *Проблеми періодизації...* С. 187—188; Потапов В.В. *Об одной группе погребений из Саратовского Поволжья*. Степи Евразии в древности и средневековье: Материалы междунар. науч. конф., посвященной 100-летию со дня рождения М.П. Грязнова. Кн. І. Санкт-Петербург, 2002. С. 213—216.</footnote>

<footnote n="113">¹¹³ Подобед В.А., Усачук А.Н., Цимиданов В.В. Некоторые дискуссионные проблемы... С. 194—237; Потапов В.В. *Памятники финальной бронзы Нижнего Подонья*: автореф. дис. ... канд. ист. наук. Москва, 2010. С. 1—25; Його ж. «Некоторые дискуссионные проблемы» финальной бронзы и некоторые дискуссионные решения этих проблем. *Донецький археол. збірник*. 2013. № 17. С. 225—270.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ Лесков А.М. Кировское поселение. Древности Восточного Крыма (предскифский период и скифы). Киев, 1970. С. 7—59.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Там само. Рис. 19, 4.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Махнєва О.О. Поселення епохи пізньої бронзи в Сакському районі Криму. *Археологія*. 1996. № 1. С. 84—90.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ Колотухин В.А. Горный Крым в эпоху поздней бронзы — начале железного века (Этно-культурные процессы). Киев, 1996. С. 20—24, 53—54, 60—61, 67—68; Його ж. Поздний бронзовый век Крыма. Киев, 2003. С. 10, 60; Кравченко Е.А. Кизил-Кобинська культура у Західному Криму. Київ; Луцьк, 2011. С. 91—93.</footnote>
Уся Циркуммеотійська область напередодні та в заключному періоді вирізняється синкретизмом традицій. Останній ускладнювався зовнішніми стимулями і не є повністю тотожним культурогенезу в Західному Криму або, наприклад, у пониззях Дніпра, на Південному Бузі чи на Дунаї. Аби віднайти вказівки на ті рушії та важелі консолідації чи, навпаки, розпаду, вкотре звернімося до субкультури металовиробництва.

Пов'язані передусім з тудорівською культурою Нижньодніпровський Лівобережний та Побузький металообробні центри живилися міддю переважно карпатських родовищ. Проте, на відміну від попереднього часу, зв'язки постального тут Кардашинсько-Новоолександрівського металообробного осередку з Карпато-Подунав'ям та Пруто-Дністров'ям діяли саме у сировинній царині та обабічному проникненні автентичних металевих витворів. Колишній зміст інтеграції населення зазначених регіонів з людністю Надчорномор'я зник. Маленькі ізольовані майстерні та центри Надчорноморського осередку обслуговували переважно Дніпро-Бузьку та Дніпро-Донецьку області, залюднені творцями тудорівської та білозерської культур, а вплив поширювався на людність білогрудівсько-чорноліської та бондарихинської культур. Тож певна окремішність та чужість виниклого тоді оточення (східнокарпатська культура Кишинеу—Корлетень, культура Бондариха), обмежені ресурсно-виробничі можливості сусідів (культура Білогрудівський Ліс), а також просторова й культурна віддаль між майстрами й елітаріями з понизь Дніпра та відповідними верствами потужного Прикубанського металовиробничого осередку на сході визначили часткову ізоляцію та внутрішню зосередженість досконалої з технологічного боку кардашинсько-новоолександрівської традиції<fnref n="118" />. Через те сусідні з нею циркуммеотійські й кримські степові області лишались упродовж XII ст. до н. е. споживачами продукції зовнішніх віддалених центрів, і це багато в чому визначало їхній стан традиційних анклавів, що поглинали надходження актуальних інновацій з усіх доступних їм країв як навколочорноморської, так і досить віддаленої ойкумен.

Розчленування колишніх металовиробничих угруповань у північній половині цієї мегазони не зупинило довгодистанційної взаємодії, однак, мабуть, гальмувало проходження суцільних, наскрізних впливів ззовні, що були властиві усім попереднім періодам. Такі впливи натомість поширювалися мережею нових відгалужень, копичилися на певних ключових ділянках або загрузали в місцинахізолятах.

Тудорівська культура сповна пройшла шляхами стимульованої трансформації: звичні стандарти віджили і зникли, інші зазнали перевтілень та модифікацій і лише лічені явища тривали без змін. Натомість з'явилися новації з боку карпато-дунайських культур і сталися зрушення у сировинних перевагах, зокрема щодо

<footnote n="118">¹¹⁸ Бочкарев В.С. Культурогенез и развитие металлопроизводства... С. 117, 123; Його ж. Северопонтийское металлопроизводство... С. 58—59, 62. Дергачев В.А. *Металлические изделия...* С. 14—19.</footnote>
появи заліза <fnref n="119" />. Гірськокримський варіант тудорівської культури становить базу
старшого дотаврського періоду кизил-кобинської культури Південно-Західного
Криму. Кардашинсько-новоолександрівська металообробка еволюціонує у зава-
дівське металовиробництво — заключне осередкове явище на межі Карпато-Дні-
провського та Дніпро-Донського обширів культурогенезу. Білозерська культура
трансформується у чорногорівську культуру ранньої залізної доби.

Формування кочового скотарства. Упродовж ІІІ і майже всього II тис. до н. е. господарство населення степової зони продовжувало поєднувати мо- більне скотарство та осіле землеробство. Археологічно такий господарський комплекс фіксується за поселеннями цілорічного мешкання, з одного боку, та стійбищами і просуванням курганів у відкритий степ — з іншого. Розвитку зем- леробства сприяло широке застосування бронзових знарядь праці, а формування осередків осілості давало змогу звузити коло осіб, зайнятих у скотарстві <fnref n="120" />.

За сприятливих умов, забезпечених зволоженням клімату з останньої чверті
ІІІ — початку II тис. до н. е. (інгульська катакомбна культура) роль осілого зем-
леробства поступово зростала. За К. Бунятян, найбільшого розвитку воно наби-
рає серед носіїв культурного блоку Ноуа—Сабатинівка—Кослоджень у 1500—
1200 рр. до н. е., що відобразилося у формуванні поселень різних типів, включно
з укріпленими городищами (Виноградний Сад, Суботівське городище) та ско-
тарськими стійбищами <fnref n="121" />. Інше співвідношення землеробства й скотарства де-
монструють синхронні сабатинівським пам'ятки бережнівсько-маївської зрубної
культури. Землеробство, яке маркують поселення, розташовані в річкових запла-
вах та на перших надзаплавних терасах, у носіїв останньої відігравало допоміж-
ний характер. Водночас стабільна осілість частини населення сприяла ітенсифі-
кації тваринництва м'ясної галузі. Локалізація бережнівсько-маївських зрубних
пам'яток фактично в усіх екологічних нішах степу свідчить про значну мобіль-
ність та участь великої частки поселян саме у скотарстві <fnref n="122" />.

На зламі доби бронзи та раннього залізного віку в степах Північного При-
чорномор'я з'являється нова для регіону форма господарства — кочове скотар-
ство. Її виникнення, очевидно, слід пов'язувати з пам'ятками білозерської куль-
тури XII—Х ст. до н. е., що займала обшири, які у попередній час були заселені
носіями бережнівсько-маївської зрубної культури та культурного блоку Ноуа—
Сабатинівка—Кослоджень. Перехід до принципово нової форми тваринництва
міг бути зумовлений реакцією на значну аридизацію клімату. Річ у тім, що раніше,
в умовах вологих і теплих зим, сніговий шар у степу вкривався крижаною кіркою,
яка унеможливлювала вільне випасання більшості свійських тварин, особливо

<footnote n="119">¹¹⁹ Агульников С. Хронология и периодизация белозерских памятников Пруто-Днестровского междуречья. *Revista Arheologică. Serie nouă*. 2005. V. 1, No. 1. С. 77—91.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ Бунятян К.П. Генеза кочового скотарства у Північному Надчорномор'ї. *Магістеріум. Археологічні студії*. 2001. Вип. 6. С. 101.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ Гершкович Я.П. Суботовское городище...</footnote>

<footnote n="122">¹²² Бунятян К.П. Генеза кочового скотарства... С. 101—105.</footnote>
дрібної рогатої худоби. Цікаво зазначити, що цей фактор зумовлював необхідність уведення коня до домашнього стада: розбиваючи льодову кірку, кінь давав змогу харчуватися іншим тваринам. Аридизація клімату зробила зимовий степ доступнішим, а також помітно погіршила умови для ведення землеробства, що яскраво демонструють білозерські пам'ятки. На заході їхнього ареалу занепад землеробських господарств та значне збільшення питомої ваги скотарства позначилися зростанням кількості поховальних пам'яток на тлі зменшення кількості поселень та занепаду житлобудівництва. Заняття ж землеробством переважно властиве білозерському населенню Нижньої Наддніпрянщини. Між тим, сама галузь, схоже, переформатувалась в монокультурну — переважна більшість палеоботанічних решток представлена невибагливим просом <fnref n="123" />.

За моделлю К. Бунятян, запровадження кочового скотарства стало возможным завдяки значным соціальним трансформаціям — зміні розподілу праці всередині общини на розподіл праці між общинами. Спеціалізація останніх на одному з напрямів господарської діяльності відбилася у соціальному розшаруванні степового населення. Про це може свідчити біритуальний поховальний обряд, який поєднує поховання в ґрунтовхів та підкурганних могильниках. До того ж соціально-майнова диференціація підкреслена появою елітних могильників, золотих речей у складі супутнього інвентарю і водночас початком масового пограбування курганів. Підґрунтям такого розшарування стало значне накопичення худоби, кількість якої за умов міжобщинного розподілу праці мала забезпечувати не лише потреби скотарів у м'ясі та молоці, вовні, а й частку стада, яку обмінювали на продукти землеробства <fnref n="124" />.

Поділ общин на осілі та кочові поступово заміщується твягненням усього або майже всього населення Степу у кочівництво в І тис. до н. е. Утім, спеціалізація общин на кочовому скотарстві потребувала сусідства із землеробами для забезпечення життєво необхідною продукцією. Саме тому кочовий Великий Євразійський степ не був би можливим без інтенсивних контактів з південними сусідами — цивілізаціями, що простягнулися від Китаю до античних міст, та населенням лісостепової смуги, яке з часом інтенсифікувало землеробство завдяки появі й застосуванню залізних знарядь праці.

Лиття заліза потребує набагато вищих температур порівняно з виробництвом міді та бронзи. Тож початково залізо виготовляли сиродутним способом: залізну руду нагрівали в горні до температури 900 °С, а отримані пористі куски металу проковували з метою ущільнення. Цей процес повторювали декілька разів. Через відносну складність виробництва залізні речі початково не були серійними. Однак, на відміну від бронзової металургії, виготовлення заліза пов'язане з практично необмеженим доступом до сировини — болотної руди. Тож з плином

<footnote n="123">¹²³ Бунятян К.П. Генеза кочового скотарства...</footnote>

<footnote n="124">¹²⁴ Bunyatyan K. Correlations between agriculture and pastoralism in the Northern Pontic Steppe area during the Bronze Age. *Prehistoric steppe adaptation and the horse*. Cambridge, 2003. P. 269—286.</footnote>
часу світові системи, що постали як результат металургії бронзи, дезінтегрували-
ся, а подальшу динаміку соціально-економічного і культурного розвитку Східної
та Центральної Європи визначала взаємодія цивілізацій Близького Сходу, грець-
кої, а згодом римської цивілізацій із відносно мозаїчним варварським світом,
життя якого детермінували ландшафтні зони — степова і лісостепова.

Зауважимо, що кочове скотарство степовиків не лише не забезпечувало стабільного надлишкового продукту і не гарантувало його регулярного накопичення верхівкою степових суспільств та амбітними воїнами, а й було пов'язане з економічними ризиками для цілих груп населення. Тому економічні негаразди в Степу оберталися інвазіями до землеробських регіонів і навіть у сприятливий для скотарства час сталими засобами підживлення прагнень верхівки номадів грабувати осіле населення лісостепу та приморських полісів, а також участю найманих загонів у воєнних конфліках тіж центрами цивілізацій. Цьому знову-таки сприяла металургія заліза, а саме: виготовлення вудил та псалій, а згодом — стремен. Ці винаходи, що давали змогу маневрувати конем і надійно сидіти на ньому, зумовили появу військової кінноти. Свідченням усе більшої військової могутності степових номадів також є формування жаботинських та чорноліських городищ у Лісостепу, населення яких було носієм культурних традицій Подунав'я та Подністер'я, що наклалися на місцеві — білогрудівські — традиції <fnref n="125" />.

<footnote n="125">¹²⁵ Дараган М.Н. Начало раннего железного века в Днепровской Правобережной лесостепи. Киев, 2011; Тереножкин А.И. Предскифский период на днепровском Правобережье. Киев, 1961.</footnote>
ПОЧАТОК
ІСТОРИЧНОГО ЛОГОСУ
ПІВНІЧНОГО ПРИЧОРНОМОР'Я

**Кіммерійська проблема.** Від VII ст. до н. е. вперше історія населення території України починає відображатися не лише в археологічних, а й у писемних джерелах. Це стало наслідком грецької колонізації та подальшого розвитку античних держав Надчорномор'я, що були складовою частиною двох середземноморських цивілізацій — еллінської та римської. Отже, історичні процеси на півдні Східної Європи були тісно пов'язаними з бурхливими подіями, що відбувалися на Балканах, Апеннінах, у Передній Азії. Детальний розгляд останніх, висвітлений у численних автентичних писемних джерелах і величезній кількості історичних та археологічних досліджень, виходить далеко за межі нарисів із преісторії та ранньої історії теренів України. Тому у подальшому викладі основну увагу буде приділено питанням взаємодії античного та місцевого населення південної ойкумени східноєвропейського регіону.

Початок писемної історії населення території України здавна пов'язують з кіммерійцями, яких, за античною традицією, вважають попередниками скіфів у Північному Причорномор'ї<fnref n="126" />. Однак ще до античних джерел назву цього народу, яка походить від назви країни Гамір у Закавказзі, на захід від оз. Севан, згадують у джерелах Передньої Азії. Найранніші з них датуються 714 р. до н. е., коли людність цього регіону — кіммерійці — розгромили війська царя Урарту Руса І. Відтоді вони вступили у тривале протистояння з Ассирією, що відбилось у багатьох ассирійських документах та пізніших вавилонських хроніках. Однак привертає увагу, що останні не зазначають ані тривалості проживання кіммерійців у місцині Гамір, ані місця, звідки вони прибули (та й чи справді прибули).

Валентин
Панковський

<footnote n="126">¹²⁶ Геродота Турійця з Галікарнасса «Історій» книг девять, що їх називають музами / пер., передмова та прим. А.О. Білецького. Київ, 1993 (далі — Геродот. IV.). 11—12.</footnote>
У документах, складених між 714 та 680 рр. до н. е., спостерігається суціль-
ний брак згадок про кіммерійців. Втім, у них не згадуються й відомості щодо по-
вернення учасників зазначених вище подій 714 р. до н. е. до якогось краю, звідки
вони, за припущенням, колись прибули до країни Гамір, або ж їх пересування ку-
дись у третій край. Тому припускається, що деякі з них увесь цей час мешкали в
Манні або Мідії <fnref n="127" />.

Знову кіммерійці виступають у записах 670-х років до н. е., де описуються два центри їх активності. Так, у Східній Каппадокії вони разом з військами областей Табал і Хілакку воювали проти Ассирії. Зазнавши поразки на початку кампанії (679—678 рр. до н. е.), вони невдовзі спромоглися на успішний похід до Фригії, цар якої Міdas загинув. Одночасно інша група людності під тією самою назвою, перебуваючи в союзі з новоприбулими до Закавказзя скіфами вождя Ішпакая, чинить опір Ассирії на сході, на землі манеїв біля озера Урмія. 660-ті роки до н. е. розпочалися вторгненням західних кіммерійців до Лідії, що, перебуваючи під протекторатом Ассирії, спромоглася відбити напад. Попри поразку, кіммерійці перемістилися до Табалу й Хілакку і вже у 644 р. до н. е. вчергове напали на Лідію, Магнессію та Ефес в Іонії. Проте союз лідійців та ассирійців знов переміг кімме-рійців 643 р. до н. е. Від 637 до 626 р. до н. е. кіммерійці протистояли лідійцям і скіфам у Малій Азії, після чого як дієва самостійна сила більше не згадуються.

Отже, у VII ст. до н. е. два угруповання кіммерійців міцно загрузали впередньоазійських справах, і місцеві писемні джерела не містять жодного натяку на якийсь зв'язок цього народу з його прабатьківщиною. Відомі за хроніками імена кіммерійських вождів мають радше місцеве походження: Теушпа — хуритське, Дугдаммі та Сандакурру — лувійське або кілікійське <fnref n="128" />.

У давнину питання прабатьківщини кіммерійців цікавило винятково антич-
них греських авторів. У другій половині VIII ст. до н. е. кіммерійці, знані грекам
від лідійців, фігурують без реалістичної локалізації <fnref n="129" />. Прямі контакти з ними
на заході Малої Азії греки, напевно, мали лише від третьої чверті VII ст. до н. е.
Надбанням тієї традиції є кіммерійська топонімія у Причорномор'ї (наприклад,
назва Керченської протоки — Боспор Кіммерійський) та причинно-наслідковий
зв'язок між зникненням там кіммерійців і появою скіфів близько останньої чвер-
ті VII ст. до н. е. <fnref n="130" />.

Тож передньоазійські кіммерійці асоціюються з Причорномор'ям винятково
через сукупні відомості античної історіографії щодо їхньої прабатьківщини. На
цій підставі кілька поколінь археологів намагаються ідентифікувати кіммерійські
пам'ятки на півдні України.

<footnote n="127">¹²⁷ Иванчик А.И. *Киммерийцы. Древневосточные цивилизации и степные кочевники в VIII—IX веках до н. э.* Москва, 1996. С. 96.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ Там само. С. 64—65, 123, 130.</footnote>

<footnote n="129">¹²⁹ *Odyssey*. Books I—XII. 2nd edition. Oxford, 1886. B. XI. P. 12—19.</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ Геродот. IV. 12; Алексеев А.Ю., Качалова Н.К., Тохтасьев С.Р. *Киммерийцы: этно-культурная принадлежность*. Санкт-Петербург, 1993. С. 9—50; Иванчик А.И. *Киммерийцы...* С. 11—12, 131—132, 146.</footnote>
Археологічна культура Надчорномор'я кінця VIII — VII ст. до н. е., тобто часу викладених вище подій, з погляду археологічної систематики, є ранньоскіфською: між нею і типами пізніших скіфських старожитностей простежуються еволюційно-типологічні зв'язки. Отже, кіммерійськими мали б бути пам'ятки, що безпосередньо їм передують. Відповідні знахідки Х—VIII ст. до н. е. виділені археологами як чорногорівська та новочеркаська культури <fnref n="131" />. Вони представлені лише похованнями, які локалізуються на просторах від Дунаю до Волги, що свідчить про кочовий характер людностей, які їх залишили. Знахідки відповідних матеріалів у Болгарії та Передкавказі дають можливість дискутувати про проникнення гіпотетичних кіммерійців у Передню Азію по західному або східному берегах Чорного моря. Проте справжньою проблемою є повний брак чорногорівських та новочеркаських матеріалів у самій Малій Азії, тож питання про доведення зв'язку кіммерійців з Причорномор'ям залишається відкритим <fnref n="132" />.

Геродот і Велика Скіфія VII—IV ст. до н. е. Термін «скіфи» є грецьким відповідником ассиро-вавилонській назви «ішкузай» та біблійській «ашкеназим», якими різні народи позначали людність, що сама себе, за Геродотом, іменувала «сколоти» <fnref n="133" />.

Як і щодо кіммерійців, про походження скіфів ми дізнаємося передусім з античних джерел. Найвагоміше з них — детальний опис Скіфії та історія скіфського походу перського царя Дарія І Гістаспа, залишені давньогрецьким істориком Геродотом з Галікарнасу (бл. 490/480 — 430/424 рр. до н. е.) у четвертій книзі його дев'ятикнижного трактату «Історія», пізніше названій «Мельпоменою» за ім'ям одної з дев'яти муз. Особливої цінності їй надає те, що, збираючи матеріали, Геродот безпосередньо відвідав Північне Причорномор'я, жив певний час у Ольвії і, можливо, здійснював поїздки до інших згаданих ним міст і місцевостей.

Перед початком викладу історії походу Дарія Геродот наводить надзвичайно важливу інформацію про походження скіфів за скіфською та еллінською міфологічними традиціями, розселення скіфських племен та їхніх близьких і далеких сусідів, включно з описом територій проживання та зазначенням відстаней, а також відомості про господарство, побут, зовнішність їхнього населення. Твір містить короткий опис основних річок Скіфії, перелік богів скіфського пантеону, опис жертвоприношень та інших звичаїв, зокрема поховальних. Для Геродотового тексту характерні численні відступи, новели про окремих історичних (цар Скіл), напівлегендарних (мудрець Анахарсій) та міфологічних персонажів.

<footnote n="131">¹³¹ Тереножкин А.И. Памятники предскифского времени на Украине. Краткие сообщения о докладах и полевых исследованиях Ин-та истории материальной культуры. 1952. № 47. С. 3—14; Тереножкин А.И. Киммерийцы. Киев, 1976.</footnote>

<footnote n="132">¹³² Дударев С.Л. Взаимоотношения племен Северного Кавказа с кочевниками Юго-Восточной Европы в предскифскую эпоху (ІХ — первая половина VII в. до н. э.). Армавир, 1999; Алексеев А.Ю., Качалова Н.К., Тохтасьев С.Р. Киммерийцы: этнокультурная принадлежность... С. 51—91; Алексеев А.Ю. Хронография Европейской Схифии VII—IV вв. до н. э. Санкт-Петербург, 2003. С. 129—152; Махортых С.В. Культурные контакты населения Северного Причорноморья и Центральной Европы в киммерийскую эпоху. Киев, 2003.</footnote>

<footnote n="133">¹³³ Геродот. IV. 6.</footnote>
<figure><img src="image_8.png" /><figcaption>Один з можливих варіантів генеалогічного древа роду *Homo*, за: Agustí J., Lordkipanidze D. *Los primeros pobladores de Europa. Del Turkana al Cáucaso*. Barcelona, 2005. Зображення черепів наведено в одному масштабі</figcaption></figure>
<figure><img src="image_9.png" /></figure>

1

2

3

4

5

<figure><img src="image_10.png" /></figure>

6

H. ergaster з Кообі-Фора (1), *H. erectus* із Чжоукоудянь (2); *H. heidelbergensis* з Араго (3), *H. neandertalensis* з Ля Шапелль-о-Сен (4); *H. sapiens* з Комб-Капелль (5) та Кро-Маньон (6). 1 — реконструкція О.М. Григорьєвої, фото: А.П. Бужилова; 2, 4—6 — реконструкції М.М. Герасімова, за: Герасимов М.М. Восстановление лица по черепу (современный и ископаемый человек). Москва, 1955. С. 175, рис. 72, с. 185, рис. 75, с. 220, рис. 93, с. 223, рис. 95; 3 — реконструкція Г.В. Лебединської, за: Лебединская Г.В. Облик далеких предков: Альбом скульптурных и графических реконструкций. Москва, 2006, рис. 3

<figure><img src="image_11.png" /></figure>

Основні пам'ятки нижнього та середнього палеоліту території України: I — нижній палеоліт; II — середній палеоліт; III — із шарами обох періодів; IV — максимальна межа поширення льдовику зледеніння Рісс І (Дніпровське, Заале) близько 150 тис. років тому; V — ймовірна берегова лінія (передкарангатський регресивний басейн) близько 150 тис. років тому; IV та V, за: Гожик П., Лоза Ю. Розвиток природного середовища. Історичний атлас України. Найдавніше минуле. Русь (Київська держава, Галицько-Волинська держава) / Ю. Лоза (ред., авторупорядник). Київ, 2010. Рис. 1.01, 1.02. 1 — Королево І, II; 2 — Рокосово; 3 — Малий Раковець IV; 4 — Рубань; 5 — Єзупіль І, II, V; 6 — Пронятин; 7 — Великий Глибочок І; 8 — Буглів V; 9 — Кетроси, Стінка І; 10 — Молодово І, V; 11 — Кормань IV; 12 — Непоротове 7; 13 — Меджибіж 1, А; 14 — Головчинці 1, 2; 15 — Житомирська; 16 — Рихта; 17 — Коробчине-Курган; 18 — Андріївка 4; 19 — Мосолов Рів; 20 — Чулатів III; 21 — Кодаки І, II; 22 — Ненаситець; 23 — Орел; 24 — Круглик; 25 — Черкаське; 26 — Білокузьминівка; 27 — Курдюмівка; 28 — Антонівка І, II; 29 — Старосілля; 30 — Шайтан-Коба; 31 — Кабазі І—V; 32 — Чокурча І, II; 33 — Кік-Коба; 34 — Буран-Кая III; 35 — Карабі-Тамчин; 36 — Сари-Кая; 37 — Заскельне І—Х, Ак-Кая І—V; 38 — Пролом І—III; 39 — Гаспра; 40 — Ечкі-Даг. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/
<figure><img src="image_12.png" /></figure>

Ранньопалеолітичні чоппери зі стоянки Королево в Закарпатті: 1 — шар VII (більше 950 тис. років тому), за: Koulakovska L., Usik V., Haesaerts P. Early Palaeolithic of Korolevo site (Tran-scarpathian, Ukraine). *Quaternary International*. 2010. V. 223—224. P. 129, fig. 13; 2 — шар VI (більше 550 тис. років тому), за: Кулаковская Л. Королево: хронология раннего и среднего палеолита. С.Н. Бибиков и первобытная археология. Санкт-Петербург, 2009. С. 91, рис. 6

<figure><img src="image_13.png" /></figure>

Ареал розселення неандертальців після 50 тис. років тому, за: Вишняцкий Л.Б. *Введение в преисторию. Проблемы антропогенеза и становления культуры*. Кишинев, 2005. С. 320, рис. 8.5
<figure><img src="image_14.png" /></figure>

План поховання неандертальця з Кіїк-Коби. Пунктир — нижній контур ями, суцільна лінія — верхній, за: Смирнов Ю.А. *Мустьерские погребения Евразии: Возникновение погребальной практики и основы тафологии*. Москва, 1991. С. 141, рис. 57

<figure><img src="image_15.png" /></figure>

Середньопалеолітичні листоподібні вістря (1, 2) та летавалуазькі нуклеуси (3, 4) зі стоянки Королево в Закарпатті: 1, 2 — шар V-а (близько 220 тис. років тому), 3, 4 — шар III (близько 75 тис. років тому), за: Кулаковская Л. Королево: хронология раннего... С. 93, рис. 7, с. 98, рис. 10
<figure><img src="image_16.png" /></figure>

1

4

<figure><img src="image_17.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_18.png" /></figure>

3

<figure><img src="image_19.png" /></figure>

5

<figure><img src="image_20.png" /></figure>

6

<figure><img src="image_21.png" /></figure>

7

<figure><img src="image_22.png" /></figure>

8

<figure><img src="image_23.png" /></figure>

9

<figure><img src="image_24.png" /></figure>

10

<figure><img src="image_25.png" /></figure>

3 cm

<figure><img src="image_26.png" /></figure>

11

<figure><img src="image_27.png" /></figure>

Крем'яні вироби мустьерської (1—7) та мікокської (8—11) індустрій із середньопалеолітичних пам'яток Криму Кабазі II (1—7) та Чокурча І (8—11). 1—3 — гостроконечники; 4, 7 — нук-леуси; 5, 6, 9—11 — скребла; 8 — вістря, за: Чабай В.П. *Средний палеолит Крыма*. Киев, 2004. С. 51, рис. ІІ-9; с. 60, рис. ІІ-18; с. 63, рис. ІІ-20; с. 66, рис. ІІ-21; с. 123, рис. ІІІ-27; с. 130, рис. ІІІ-34; с. 132, рис. ІІІ-36; с. 139, рис. ІІІ-43
<figure><img src="image_28.png" /></figure>

Скельний навіс Сюйрень у Криму — місце, що в перехідний час почергово використовували для своїх стоянок неандертальці — носії мікокського технокомплексу, та люди сучасного типу — носії оріньякського технокомплексу. Фото: Юрій Репало. URL: https://www.panoramio.com/

<figure><img src="image_29.png" /></figure>

Основні пам'ятки верхнього палеоліту території України: I — з перехідними індустріями; II — оріньякський технокомплекс; III — граветський технокомплекс; IV — епіоріньякський технокомплекс; V — епіграветський технокомплекс; VI — з шарами різних технокомплексів; VII — ймовірна берегова лінія (післякарнагратський регресивний басейн) у максимум вюрмського злєденіння близько 20 тис. років тому, за: Гожик П., Лоза Ю. Розвиток природного середовища... Рис. 1.02. I — Берегове І; 2 — Королево ІІ, комплекс 2; 3 — Сокирниця ІА; 4 — Галич; 5 — Межигірці І; 6 — Ганнусівка; 7 — Дорошівці III; 8 — Бабин І (шари гравету та епігравету); 9 — Молодово V; 10 — Кормань IV; 11 — Кормань 9; 12 — Куличівка; 13 — Липа І, VI; 14 — Бармаки; 15 — Довгиничі; 16 — Шоломки 1; 17 — Клюси; 18 — Пушкари І; 19 — Новгород-Сіверський; 20 — Мезин; 21 — Бужанка 1, 2; 22 — Оболоння; 23 — Радомишль І; 24 — Фастів; 25 — Кирилівська; 26 — Семенівка І—ІІІ; 27 — Журавка; 28 — Гінці; 29 — Добраничівка; 30 — Межиріч; 31 — Гордашівка І; 32 — Троянове 4А; 33 — Володимирівка І (шари гравету та епігравету); 34 — Ліски; 35 — Сагайдак І; 36 — Анетівка І; 37 — Анетівка II; 38 — Велика Аккаржа; 39 — Ворона III; 40 — Кайстрова Балка IV; 41 — Міра, шар 1; 42 — Дмитрівка; 43 — Солоне Озеро VI, IX; 44 — Ями; 45 — Кам'янка; 46 — Минівський Яр; 47 — Говоруха; 48 — Амвросіївка; 49 — Янісоль; 50 — Федорівка; 51 — Буран-Кая ІІІ (шари східного селету, оріньяку та епігравету); 52 — Аджи-Коба І; 53 — Сюрень (шари оріньяку, гравету та епігравету).

Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/
<figure><img src="image_30.png" /></figure>

<figure><img src="image_31.png" /></figure>

Розкопки житла з кісток мамута на епіграветській стоянці Гінці на Полтавщині, за: Iakovleva L., Djindjian F., Moigne A. M. La cabane no 5 du site paléolithique de Gontsy (Ukraine). *L'Anthropologie*. 2021. V. 125. No. 4: 102912. P. 10, fig. 3, фото: Л.А. Яковлева; та вигляд житла з кісток мамонта з поселення Межиріч на Черкащині, за: Станко В.Н., Гладких М.І. Епоха пізнього палеоліту. *Давня історія України: в 3-х томах*. Т. 1. Первісне суспільство. Київ, 1997. С. 64, рис. 11, реконструкція: І.Г. Підоплічко
<figure><img src="image_32.png" /><figcaption>Характерні крем'яні вироби пам'яток верхньопалеолітичних технокомплексів: I — оріньякського (Сюрень І), за: Demidenko Yu.E., Otte M. Siuren I (Crimea) in the context of a European Aurignacian. *Préhistoire Européenne*, 2000 — 2001. V. 16—17. P. 140, 141, fig. 6, 7; II — граветського (Межигірці І), за: Нужний Д.Ю. *Верхній палеоліт Західної і Північної України* (техніко-типологічна варіабельність та періодизація). Київ, 2015. С. 18, рис. 3, с. 19, рис. 4, с. 23, рис. 7, с. 28, рис. 12; III — епіоріньякського (Анетівка І), за: Демиденко Ю.Э., Шкрдла П., Риос-Гараизар Ж. Эпи-ориньяк с сагайдакско-мураловскими микролитами на юге Восточной Европы и его европейские перспективы. *Археологія і давня історія України*. 2017. № 3 (24). С. 40, рис. 2; IV — епіграветського (Межиріч), за: Нужний Д.Ю. *Верхній палеоліт...* С. 216, рис. 118, с. 217, рис. 119</figcaption></figure>
<figure><img src="image_33.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_34.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_35.png" /></figure>

3

1 cm

<figure><img src="image_36.png" /></figure>

5

2 cm

<figure><img src="image_37.png" /></figure>

6

<figure><img src="image_38.png" /></figure>

7

5 cm

<figure><img src="image_39.png" /></figure>

9

<figure><img src="image_40.png" /></figure>

4a

<figure><img src="image_41.png" /></figure>

2 cm

4b

<figure><img src="image_42.png" /></figure>

8

1 cm

Підвіски з викопної морської мушлі *Dorsanum corbianum* (1) та бивня мамонта (2, 3), граві-
йований браслет із бивня мамонта (4а) та його реконструкція (4б), бивні мамонта з гравію-
ванням (5, 7), схематичні статуетки жінки із бивня мамонта (6, 8), лопатка мамонта (розмір
63 × 57 см) з розписом вохрою (9) із верхньопалеолітичних поселень Гінці (1), Мезин (2—4,
8, 9), Дорошівці III (5), Межиріч (6) та Оболоння (7). 1, 6, 8 — за: Яковлева Л. Найдавніше
мистецтво України. Київ, 2013. С. 50, рис. 3/6, с. 136, рис. 6/36, с. 198, рис. К/11. Фото: Л.А. Яков-
лева; 2—5, 7, 9 — за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильєва М.А. Речі і час:
експонати археологічного музею. Каталог. Київ, 2021. С. 13, рис. 1, с. 14, рис. 2, с. 15, рис. 4,
с. 16, рис. 5, с. 18, рис. 10. Фото: Археологічний музей Інституту археології НАН України
<figure><img src="image_43.png" /></figure>

Основні пам'ятки фінального палеоліту території України: I — східноаренсбургська культура; II — свідерська культура; III — з матеріалами східноаренсбугської та свідерської культур; IV — пізній епігравет; V — осокорівська культура; VI — шан-кобинська культура; VII — з шарами шан-кобинської та свідерської культур; VIII — ймовірна берегова лінія (пізньонововексинський трансгресивний бассейн) близько 11 тис. років тому, за: Гожик П., Лоза Ю. Розвиток природного середовища... Рис. 1.02. 1 — Лютка; 2 — Самари; 3 — Ямиця, Нененково; 4 — Нобель 2Б; 5 — Нобель 1—6, Омит, Бітьон, Переволоки, Сенчиці 1, 2, Воронцове, Люботинь; 6 — Красносілля Е; 7 — Тутовичі 4; 8 — Мала Осниця; 9 — Кричельськ; 10 — Великий Мідськ; 11 — Птича 3; 12 — Березно 6, 14; 13 — Великий Дивлин Е; 14 — Прибір 7, 13; 15 — Раска; 16 — Велика Бугаївка; 17 — Канів-ГЕС; 18 — Бір 1; 19 — Смячка XIV, Бутри 1; 20 — Старуня І; 21 — Красна 3, Горішній Майдан 1, Делятин 11; 22 — Оселівка, шар 1; 23 — Молодово V, шар 1, 1а; 24 — Царинка; 25 — Володимирівка, верхній шар; 26 — Білолісся; 27 — Дремайлівка І; 28 — Леонтіївка; 29 — Волоський могильник; 30 — Осокорівка І, шар III-в; 31 — Василівка-Прогон; 32 — Передільське І, Рогалик І, II, IV, XII; 33 — Рогалик V—VII, IX; 34 — Новоклинівка II; 35 — Солоне Озеро Іа; 36 — Шан-Коба, Мурзак-Koba, Фатьма-Коба; 37 — Заміль-Коба І; 38 — Грот Водопадний; 39 — Сюрень ІІ; 40 — Грот Скелястий; 41 — Буран-Кая III, Буран-Кая IV; 42 — Шпан-Коба; 43 — Су-Ат III; 44 — Алачук; 45 — Вишенне 2. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/
<figure><img src="image_44.png" /></figure>

I

<figure><img src="image_45.png" /></figure>

II

<figure><img src="image_46.png" /></figure>

III

<figure><img src="image_47.png" /></figure>

IV

V

Мікроліти та вістря стріл на пластинах пам'яток фінальнопалеолітичних культур: I — шан-кобинської (Фатьма-Коба, шар 5 та 6), II — осокорівської (Рогалик II), III — свідерської (Лютка С), IV — аренсбургської (Красносілля Е), V — лінгбійської (Красносілля, Рудня), за: Залізняк Л.Л. Передісторія України Х—V тис. до н. е. Київ, 1998. С. 115, рис. 36, с. 134, рис. 46, с. 136, рис. 47, с. 139, рис. 48; Залізняк Л.Л. Мезоліт заходу Східної Європи. Київ, 2009. С. 63, рис. 12
<figure><img src="image_48.png" /></figure>

Основні пам'ятки мезоліту території України: I — пісочнорівська культура; II — кудлаївська та коморницька культури; III — зимівниківська культура; IV — шпанська культура; V — кукрекська культура; VI — гребениківська культура та пам'ятки типу Раделичі; VII — мурзакобинська культура; VIII — донецька культура та пам'ятки типу Моспине; IX — яніславицька культура; X — з матеріалами зимівниківської та донецької культур; XI — з матеріалами кукрекської та гребениківської культур; XII — мезолітичні могильники без культуровизначальних знахідок; XIII — ймовірна берегова лінія (давньочорноморський трансгресивний басейн) близько 6000 р. до н. е., за: Гожик П., Лоза Ю. Розвиток природного середовища... Рис. 1.02. 1 — Сенчиці 5Д; 2 — Люботинь 3; 3 — Мульчиці; 4 — Криниця 2А; 5 — Непірець; 6 — Великий Мідськ; 7 — Корма 4; 8 — Стаханове; 9 — Броди; 10 — Мартиновичі; 11 — Вали; 12 — Прибірськ 3; 13 — Кухари; 14 — Рудий Острів; 15 — ДВС; 16 — Таценки; 17 — Вигурівщина; 18 — Селище; 19 — Пісочний Рів, Гридасове; 20 — Студенок, Мураги, Попове Озеро, Віть І, II; 21 — Кудлаївка; 22 — Мшана Х; 23 — Раделичі І, II, IV; 24 — Старуня І; 25 — Бурлаків Яр; 26 — Довжанка; 27 — Гіржове; 28 — Цибулівка; 29 — Гребеники; 30 — Доброжани; 31 — Барабой IV; 32 — Трапівка; 33 — Мирне; 34 — Залізничне; 35 — Заньківці II, нижній шар; 36 — Добрянка 1, 2, 3; 37 — Мельнична Круча, шар 3, 4; 38 — Познанка; 39 — Кінецьпіль; 40 — Абузова Балка; 41 — Казанка; 42 — Козинці-Загай І; 43 — Дніпровець; 44 — В'язівок 4а; 45 — Велика Андрусівка; 46 — Ігрень (Огрінь) VIII; 47 — могильник Чаплі; 48 — Сурський Острів V; 49 — Кізлевий Острів III, V; 50 — могильники Василівка І, III; 51 — могильники Василівка II, Мар'івка; 52 — Анастасівка; 53 — Петрівське 4, 10, 28; 54 — Пришиб; 55 — Середній Яр; 56 — Врубівка 1; 57 — хутір Шевченко; 58 — Пелагіївка 3; 59 — Тепла; 60 — Сабівка; 61 — Зимівники І; 62 — Петропавлівка; 63 — Моспине; 64 — Кремінна Гора; 65 — Кам'яна Могила І; 66 — Люблинка II; 67 — Долинка; 68 — Заміль-Коба І, шар 1; 69 — Мурзак-Коба, шар 3, Шан-Коба, шар 2, 3, Фатьма-Коба шари 2—4; 70 — Кара-Коба; 71 — Ласпі 7; 72 — Мис Трійці; 73 — Шпан-Коба; 74 — Кукрек; 75 — Аджи-Коба III; 76 — Вишенне І; 77 — Іванівка; 78 — Олексіївка. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/
<figure><img src="image_49.png" /></figure>

I

<figure><img src="image_50.png" /></figure>

II

2 cm

<figure><img src="image_51.png" /></figure>

III

<figure><img src="image_52.png" /></figure>

IV

Мікроліти пам'яток мезолітичних культур: I — шпан-кобинської (Шпан-Коба, Шан-Коба, шар 4), II — кудлаївської (Кудлаївка), III — зимівниківської (Загай І), IV — пісочнорівської (Пісочний Рів), за: Залізняк Л.Л. Ранній мезоліт України. Археологія. 1995. № 3. С. 7, рис. 2
<figure><img src="image_53.png" /><figcaption>I</figcaption></figure>

<figure><img src="image_54.png" /><figcaption>II</figcaption></figure>

<figure><img src="image_55.png" /><figcaption>III</figcaption></figure>

<figure><img src="image_56.png" /><figcaption>IV</figcaption></figure>

<figure><img src="image_57.png" /><figcaption>V</figcaption></figure>

2 cm

Мікроліти пам'яток мезолітичних культур: І — мурзак-кобинської (Ласпі 7), ІІ — кукрекської (Кукрек, Кам'яна Могила І), ІІІ — гребениківської (Гребеники), IV — донецької (Петрівська 28), V — яніславицької (Сенчиці 5А), за: Залізняк Л.Л. Пізній мезоліт України. Археологія. 1995. № 4. С. 5, рис. 2
<figure><img src="image_58.png" /><figcaption>План ранньомезолітичного могильника Василівка III, за: Телегін Д.Я. Мезолітичні пам'ятки України (ІХ—ІV тисячоліття до н. е.). Київ, 1982. С. 209, рис. 53; кістяне пазове вістря з крем'яними вкладнями і цілі та фрагментовані мікроліти, знайдені серед кісток людей, похованих у ньому, за: Нужний Д.Ю. Розвиток мікролітичної техніки в кам'яному віці. Київ, 1992. С. 123, рис. 41</figcaption></figure>
<figure><img src="image_59.png" /></figure>

<figure><img src="image_60.png" /></figure>

Підвіски із глоткових зубів риб (a), за: Haskevych D. Late Mesolithic Individuals of the Danube Iron Gates Origin on the Dnipro River Rapids (Ukraine)? Archaeological and Bioarchaeological Records. *Open Archaeology*. 2022. V 8. P. 1147, fig. 4; б — кістяні пластини з гравіюванням із могильника Василівка II (1—5), за: Телегин Д.Я. Неолитические магильники мариупольского типа. Київ, 1991. С. 45, рис. 15; вироби з гравіюванням (6, 7) зі стоянки Кізлевий Острів V, за: Тубольцев О.В. Неопубликованные материалы по раннему неолиту Надпорожья. *Наукові праці історичного факультету Запорізького державного університету*. 2003. Т. XVIII. С. 44, рис. 6: 16, 18
<figure><img src="image_61.png" /></figure>

Чоловічі черепи із фінальнопалеоітичного могильника Волоське (2), за: Кондукторова Т.С. *Антропология населения Украины мезолита, неолита и эпохи бронзы*. Москва, 1972. С. 12, рис. 6, і мезолітичних могильників Василівка III (1, 3) та Василівка II (4), за: Гохман И.И. *Население Украины в эпоху мезолита и неолита (антропологический очерк)*. Москва, 1966. Табл. VII, XIII, XVII. Масштаби різні. Номери відповідають краніологічним варіантам, описаним у тексті

<figure><img src="image_62.png" /></figure>

Поширення землеробства у західній Євразії, за: Gronenborn D., Strien H. C., Wirtz K.W. et al. *Inherent Collapse? Social Dynamics and External Forcing in Early Neolithic and Modern SW Germany. Going Forward by Looking Back: Archaeological Perspectives on Socio-Ecological Crisis, Response, and Collapse.* (Catastrophes in Context, V. 3). New York; Oxford, 2020. Fig. 1
<figure><img src="image_63.png" /></figure>

Основні пам'ятки неоліту (1—31) та субнеоліту (32—131) території України: І — культурна спільність Старчево-Кереш-Кріш-Караново; ІІ — культура східної (альфьольдської) лінійної кераміки; ІІІ — рання (а) та пізніші (б) фази культури лінійно-стрічкової кераміки; IV — буго-дністровська культура; V — сурська культура; VI — з матеріалами сурської та азово-дніпровської культур; VII — з матеріалами нижньодонської та азово-дніпровської культур; VIII — могильники маріупольського типу; IX — києво-черкаська культура; X — пам'ятки типу Струмель; XI — прип'ятсько-німанська культура; XII — лисогубівська культура; XIII — пам'ятки типу Вирчище; XIV — донецька культура; XV — пам'ятки типу Туба; XVI — пам'ятки типу Новоселівка; XVII — таш-аїрська культура; XVIII — межа поширення землеробства приблизно 3500 р. до н. е., за: Круц В., Бурдо Н., Відейко М. Індоевропейські, трипільські та інші землеробсько-скотарські племена доби міді. Історичний атлас України... Рис. 1.21; XIX — ймовірна берегова лінія (давньочорноморський трансгресивний басейн) приблизно 6000 р. до н. е., за: Гожик П., Лоза Ю. Розвиток природного середовища... Рис. 1.02: 1 — Заставне (Запсонь)-Мала Гора; 2 — Рівне (Серне)-Кіш-Мезе І; 3 — Берегове; 4 — Мукачево-Мала Гора І; 5 — Котоване І; 6 — Модричі І; 7 — Темирівці; 8 — Тустань; 9 — Більшівці І; 10 — Єзупіль І; 11 — Марківці І; 12 — Незвисько; 13 — Торське; 14 — Блищанка І; 15 — Жванець; 16 — Кам'яне-Завалля; 17 — Майнова Балка; 18 — Винники; 19 — Тадані; 20 — Зимне; 21 — Йосипівка І; 22 — Ратнів ІІ; 23 — Гірка Полонка; 24 — Гнідава (Рованці); 25 — Голишів ІІ; 26 — Кам'яниця-Заболоття ІІ; 27 — Клевань; 28 — Рівне; 29 — Межиріч І; 30 — Вільшаниця; 31 — Віта-Поштова 2; 32 — Цекинівка; 33 — Гіржове; 34 — Печера І; 35 — Самчинці І; 36 — Заньківці ІІ, Сокільці І, ІІ, VI; 37 — Глинське І; 38 — Митьків Острів, Базьків Острів; 39 — Чернятка; 40 — Добрянка 3; 41 — Гайворон-Поліжок; 42 — Саврань; 43 — Мель-
<figure><img src="image_64.png" /></figure>

<figure><img src="image_65.png" /></figure>

План стовпових жител і господарських ям культури лінійно-стрічкової кераміки з поселення Модричі 1 на Львівщині, за: Сілаєв О., Ільчишин З., Теліженко С. Рятівні дослідження неолітичного поселення Модричі 1. *Матеріали і дослідження з археології Прикарпаття і Волині*. 2021. Вип. 25. С. 191, рис. 3 та графічна реконструкція довгого дому культури лінійно-стрічкової кераміки з поселення Бжезе 17 неподалік Кракова (Польща), за: Czekaj-Zastawny A. *Osadnictwo społeczności kultury ceramiki wstęgowej rytej w dorzeczu górnej Wisły*. Kraków, 2008. Ryc. 33

нична Круча; 44 — Миколина Брояка; 45 — Гард, Гард 3, 4; 46 — Пугач І, ІІ; 47 — Новорозанівка; 48 — Люб'язь-Лядина ІІІ; 49 — Нобель І, Сенчиці 4В, 5А, Переволока 2; 50 — Коник; 51 — Новосілки-Стрічено; 52 — Мала Осниця-Оболонь; 53 — Великий Мідськ; 54 — Славута 6, 9; 55 — Корма 1, 2, Смоляниково; 56 — Гирло Гнилоп'яті; 57 — Кропивенка; 58 — Гирло Злобича; 59 — Крушники, Прибір 7а; 60 — Протереб; 61 — Оболонь, Горки; 62 — Лазарівка; 63 — Завалівка; 64 — Бородянка 3, 4; 65 — Грині; 66 — Гастятин, Струмель; 67 — Шмаївка; 68 — Бірківка; 69 — Гришівка, нижній шар; 70 — Погорілівка-Коса; 71 — Погорілівка-Вирчище; 72 — Лисогубівка; 73 — Гірки-Качки; 74 — Волинцеве; 75 — Микільська Слобідка; 76 — Вишеньки; 77 — Ходосівка-Заплава; 78 — Романків 1, 3; 79 — Борщів-Кут; 80 — Козинці-Загай; 81 — Коробівка; 82 — Старосілля-Діжова; 83 — Мутихи; 84 — Пищики 2; 85 — Бузьки 1; 86 — Лукім'я; 87 — Молюхів Бугор; 88 — Успенка; 89 — Деріївка; 90 — Зачепилівка; 91 — Малоперещепинська 2А; 92 — Госпітальний Холм; 93 — Сурський Острів І—IV; 94 — Стрільча Скеля; 95 — Шулаїв Острів, Кізлевий Острів V; 96 — Ненасітець (Микільське І), Микільське ІІ; 97 — Вовніги ІІ; 98 — Вовніги; 99 — Вовніги І, Ясинувате; 100 — Виноградний Острів; 101 — Похилий Острів; 102 — Вовчок; 103 — Лиса Гора; 104 — Мамай-Гора; 105 — Олександрія; 106 — Бондариха ІІ; 107 — Гирло Осколу ІІ; 108 — Зелена Горниця І, V, VI, Клішня ІІІ, IV; 109 — Підгорівка; 110 — Новоселівка І, ІІ; 111 — Туба 6; 112 — Туба 1, 2, Занівське 1; 113 — Вільхова V; 114 — Оріхове-Донецьке 3; 115 — Роздольне; 116 — Маріуполь; 117 — Кальміус; 118 — Чапаївка; 119 — Прилуківка; 120 — Кам'яна Могила І; 121 — Семенівка 1; 122 — Семенівка 2; 123 — Долинка; 124 — Алімівський Навіс; 125 — Таш-Аїр 1, шари 8—5а; 126 — Кая-Араси, нижній шар; 127 — Ат-Баш; 128 — Петрівська Балка; 129 — Денисівка; 130 — Буран-Кая 3, шар ІІІ, Буран-Кая 4, шар ІІ; 131 — Аджикоба ІІ. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/
<figure><img src="image_66.png" /></figure>

Матеріали неолітичних пам'яток культури лінійно-стрічкової кераміки Гірка Полонка (1), Гнідава (2—4, 7—9, 12), Ратнів ІІ (5, 6), Кам'яне-Завалля (10), Баїв (11): 1 — зооморфна ручканаліп на глиняній посудині, за: Becker V., Dębiec M. Figural representations from the eastern border of the Linear Pottery Culture. *Anthropomorphism and symbolic behaviour in the Neolithic and Copper Age communities of South-Eastern Europe*. Suceava, 2014. P. 83, fig. 3: 1; 2, 3 — прикраси із мушель середземноморського молюска Spondylus, 7, 8 — крем'яні вкладень у серп і трапеція, за: Златогорський О., Бардецький А. Дослідження багатошарового поселення Гнідавська Гірка біля Луцька у 2009 році. *Materiały i Sprawozdania Rzeszowskiego Ośrodka Archeologicznego*. 2010. Т. ХХХІ. С. 105, рис. 4: 20, 25, 29, 30. Фото: А.В. Бардецький; 5, 6 — зерна пшениці однозернянки та двозернянки, за: Motuzaitė Matuzevičiūtė G., Telizhenko S. The First Farmers of Ukraine: an Archaeobotanical Investigation and AMS Dating of Wheat Grains from the Ratniv 2 Site. *Archaeologia Lituana*. 2016. V. 17. P. 107, fig. 6, 7. Фото: С.А. Теліженко; 4 — керамічна посудина, 12 — шліфоване кам'яне тесло, за: Телегин Д.Я. Новые памятники культуры линейно-ленточной керамики на Украине. *Советская археология*. 1979. № 2. С. 231, рис. 2: 1, с. 233, рис. 4: 8; 9, 11 — керамічні посудини, за: *Первісне мистецтво Волині та Волинського Полісся* Частина 1. Кераміка / упоряд. Н. Скляренко, Г. Охріменко, С. Локайчук. Луцьк, 2016. С. 10, 11; 10 — мініатюрне шліфоване кам'яне тесло, за: Kiosak D. Kamyane-Zavallia, the Easternmost Linear Pottery Culture Settlement Ever Excavated. *Sprawozdania Archeologiczne*. 2017. V. 69. P. 259, fig. 8: 3. Фото: В.Л. Денисюк
<figure><img src="image_67.png" /></figure>

Моделювання динаміки поширення першої кераміки в Африці та Євразії. Інтерпольована ізохронна поверхня, підігнана до підмножини проаналізованих датованих пам'яток з по- дальшим накладанням маски суша/море, за: Jordan P., Gibbs K., Hommel P. et al. Modelling the diffusion of pottery technologies across Afro-Eurasia: emerging insights and future research. *Antiquity*. 2016. V. 90. No. 351. P. 597, fig. 3

<figure><img src="image_68.png" /></figure>

1
3 cm

<figure><img src="image_69.png" /></figure>

2

3 cm

<figure><img src="image_70.png" /></figure>

3

3 cm

<figure><img src="image_71.png" /></figure>

4

3 cm

Гостро- та округлодонні керамічні посудини із субнеолітичних пам'яток буго-дністровської (1—3) та києво-черкаської (4) культури Центральної України: 1 — Базьків Острів, за: Haskevych D. Beside or by turn? The Buh-Dnister foragers and the Linear Band Pottery farmers on the Southern Buh River (Ukraine). *Sprawozdania Archeologiczne*. 2021. V. 73. No. 1. P. 36, fig. 14; 2 — Самчинці І, 3 — Щурівці-Поріг, за: Гаскевич Д.А. Кераміка “самчинського” типу та проблеми періодизації буго-дністровської неолітичної культури. *Кам'яна добра України*. 2008. Вип. 11. С. 160, рис. 2, с. 176, рис. 10; 4 — Лукім'я, за: Неприна В.И., Титова Е.Н. О неолите Посулья. *Каменный век: памятники, методика, проблемы*. Киев, 1989. С. 158, рис. 4
<figure><img src="image_72.png" /></figure>

<figure><img src="image_73.png" /></figure>

<figure><img src="image_74.png" /></figure>

<figure><img src="image_75.png" /></figure>

<figure><img src="image_76.png" /></figure>

<figure><img src="image_77.png" /></figure>

<figure><img src="image_78.png" /></figure>

<figure><img src="image_79.png" /></figure>

<figure><img src="image_80.png" /></figure>

<figure><img src="image_81.png" /></figure>

Гостродонні керамічні посудини (1, 8, 9) та кістяні знаряддя мисливства і рибальства (2—7) із субнеолітичних пам'яток струмельського типу (1), культури ямково-гребінцевої кераміки (2—7, 9), донецької культури (8) півночі та сходу України: 1 — Струмель, за: Телегин Д.Я. Памятники струмельско-гастятинского типа. Археология Украинской ССР в 3-х томах. Т. 1. Киев, 1985. С. 173, рис. 47; 2, 7 — Погорілівка-Есмань; 3, 5, 6 — Погорілівка-Коса; 4 — Ображіївка, за: Неприна В.И. Культура неолита с ямочно-гребенчатой керамикой. Археология Украинской ССР... С. 180, рис. 49, с.184, рис. 51; фото: Археологічний музей Інституту археології (далі — АІ) НАН України; 8 — Зелена Горниця, за: Манько В.А., Телиженко С.А. Об остриях яниславицкого типа в комплексах донецкой культуры. Древности Северского Донца. Вып. 3. Луганск, 1999. С. 21, рис. 5; 9 — Гришівка, за: Ногін Є. Неоліт Північно-Східної України. Київ, 2016. С. 241, рис. 88
<figure><img src="image_82.png" /></figure>

<figure><img src="image_83.png" /><figcaption>План верхнього рівня поховань в колективній усипальниці субнеолітичного могильника Ясинувате (інша назва — Вовніги V) в Надпоріжжі, за: Телегин Д.Я., Потехина И.Д. Раскопки в Ясиноватке (о периодизации могильников мариупольского типа). Советская археология. 1988. № 4. С. 6, рис. 1 та знайдені в ній пластини маріупольського типу з емалі ікол кабана, за: Телегин Д.Я. Неолитические могильники... Вкладка, рис. 23. Фото: Археологічний музей ІА НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_84.png" /><figcaption>Знахідки із субнеолітичних могильників Надпоріжжя та нижнього Дніпра: підвіски із зубів оленя (1) з Ясинувате, кам'яна булава (2) та керамічна посудина (3) з Микільське ІІ, керамічна посудина (4) з Лиса Гора, за: Телегин Д.Я. *Неолитические могильники...* Вкладка, рис. 22: 2, 25: 2, 37: 9, с. 74, рис. 34: 5. Фото: Археологічний музей ІА НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_85.png" /><figcaption>Кістяне знаряддя із зооморфним зображенням із субнеолітичного поселення Вовніги у Надпоріжжі, за: Kovalchuk O., Gorobets L., Veiber A. et al. Animal remains from Neolithic settlements of the Middle Dnieper area (Ukraine). *International J. of Osteoarchaeology*. 2018. V. 28. No. 3. P. 213, fig. 4. Фото: О.М. Ковальчук; кам'яний важок до списометалки («човник») зі стоянки ДВС під Києвом, за: Д.Я. Телегін. *Дніпро-донецька культура*. Київ, 1968. С. 92, рис. 36: 11. Фото: Археологічний музей ІА НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_86.png" /></figure>

Ареал поширення пам'яток Кукутень-Трипільського культурного комплексу. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/

<figure><img src="image_87.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_88.png" /></figure>

<figure><img src="image_89.png" /></figure>

<figure><img src="image_90.png" /></figure>

<figure><img src="image_91.png" /></figure>

Ливарна майстерня західнотрипільської культури на території Кам'янця-Подільського: стіна спаленої одноповерхової споруди, в якій було розташовано мідеплавильну майстерню (1), і ливарні форми із залишками міді (2), за: Chernovol D. Utility structures of the Tripolye culture. *Sprawozdania Archeologiczne.* 2021. V. 73. No. 2. P. 56, 57, fig. 7, 8b

2
<figure><img src="image_92.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_93.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_94.png" /></figure>

3

<figure><img src="image_95.png" /></figure>

4

<figure><img src="image_96.png" /></figure>

5

<figure><img src="image_97.png" /></figure>

6

<caption>Ранньотрипільська ваза (1) і керамічний посуд східнотрипільської культури (2—6): 1 — ваза із Сабатинівки II, 2 — кратер із Веселого Кута, 3 — грушоподібна посудина із Веселого Кута, 4 — модель печі або будинку з Березівки, 5 — модель вівтаря на ніжках (за О. Цвек) із Березівки, 6 — біноклеподібна посудина зі Шкарівки, 1—2, 4—6 — за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильєва М.А. Речі і час... С. 22—25, Рис. 23, 26, 27, 28, 32; 3 — Фото: Археологічний музей ІА НАН України). Масштаби різні</caption>
<figure><img src="image_98.png" /></figure>

<figure><img src="image_99.png" /></figure>

<figure><img src="image_100.png" /><figcaption>Кераміка західнотрипільської культури: 1 — сфероконічна посудина з Коновки, 2 — кубок із Василівки, 3 — модель саней із Тальянок, 4 — миска з Майданецького, 5 — прямокутна у профілі посудина з Тальянок, 6 — зооморфна фігурка із Бернашівки ІІ, 7 — антропоморфна статуетка з Ломачинців, за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильєва М.А. *Речі і час...* С. 24, 26—29, Рис. 30, 36, 38, 40, 41, 45, 46. Масштаби різні</figcaption></figure>
<figure><img src="image_101.png" /></figure>

<figure><img src="image_102.png" /></figure>

Геофізична зйомка поселень-гігантів західнотрипільської культури у межиріччі Південного Бугу і Дніпра Тальянки (1) і Доброводи (2), за: Rassmann K., Ohlrau R., Hofmann R. et al. High precision Tripolye settlement plans, demographic estimations and settlement organization. *J. of Neolithic Archaeology*. 2014. V. 16. P. 105, fig. 9a, P. 122, fig. 32
<figure><img src="image_103.png" /></figure>

Залишки спаленого у ритуальному вогні двоповерхового житла західнотрипільської культу-
ри на поселенні Кам'янець-Подільський, ур. Татариски, за: Дяченко О., Собковяк-Табака І.,
Левінзон Є. та ін. Попередні результати досліджень на трипільському поселенні Кам'янець-
Подільський, ур. Татариски. Археологія і фортифікація України. 2019. Вип. ІХ. С. 23, рис. 4.

Фото: І. Пустиннікова
<figure><img src="image_104.png" /></figure>

<figure><img src="image_105.png" /></figure>

Курган Сура-Оба із енеолітичними кромлехом: загальний вигляд процесу розкопок (1) і час- тина кромлеха (2), за: Тесленко Д. Курган Сура-Оба. *Археологія України за роки незалежності*. Київ, 2022. С. 125, 127
<figure><img src="image_106.png" /><figcaption>Степове енеолітичне поховання з могильника Суворово II (курган 1, поховання 7):
1 — план парного поховання, 2 — конеголовий скіпетр — символ влади у степових енеолітичних суспільствах, 3 — поховальний інвентар: мідні шила, крем'яні ножевидні пластини та скребок, прикраси з мушель, за: Дергачев В. О скипетрах, о лошадях, о войне: этюды в защиту миграционной концепции Марии Гимбутас. Санкт-Петербург, 2007. С. 84, рис. 9</figcaption></figure>
<figure><img src="image_107.png" /><figcaption>Кераміка культури лійчастого посуду: 1—5 — фрагменти посудин з поселення Вінники-Лисівка, за: Hawinskyj A., Rybicka M. *Konstrukcje budowlane kultury pucharów lejkowatych ze stanowiska Winniki-Lisiwka na zachodniej Ukrainie*. Rzeszów, 2021. S. 91, Tabl. XXVII; 6 — кубок із Рокитниці, за: *Первісне мистецтво Волині...* С. 36. Фото: Г. Охріменко</figcaption></figure>
<figure><img src="image_108.png" /><figcaption>Територія поширення пам'яток ямного культурного комплексу.</figcaption></figure>

Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/
<figure><img src="image_109.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_110.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_111.png" /></figure>

3

<figure><img src="image_112.png" /></figure>

a

<figure><img src="image_113.png" /></figure>

b

<figure><img src="image_114.png" /></figure>

4

<figure><img src="image_115.png" /></figure>

5

«Атрибути» ранньої пори доби бронзи степу: 1 — антропоморфна стела — Керносівський ідол (пісковик; 120 × 36 × 24 см; 238,5 кг), за: Отрощенко В.В. Степи Причорномор'я в епоху енеоліту та бронзи. *Золото степу. Археологія України.* Київ; Шлезвіг, 1991. С. 44, рис. 2; 2 — кістяні булавки, пронизки та застібка. З Костирки та Зміївки (Надчорномор'я), за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильєва М.А. *Речі і час...* С. 33, рис. 59; 3 — круглодонний керамічний посуд. З пам'яток Виноградне, Волинське, Барвінівка, за: *Давня історія України: в 3-х томах.* Т. 1. С. 331, рис. 117; 4 — поховання з возами ямного культурного комплексу. З Лук'янівська Могила (a) та Старосілля (b); 5 — реконструкція воза І. Сердюкової та О. Мельника, за: Залізняк Л.А., Моця О.П., Зубар В.М. та ін. *Археологія України.* Київ, 2005. С. 146, рис. 12
<figure><img src="image_116.png" /></figure>

Територія поширення пам'яток культури шаровидних амфор. Основа карти:
URL: https://maps-for-free.com/

<figure><img src="image_117.png" /></figure>

<figure><img src="image_118.png" /></figure>

<figure><img src="image_119.png" /></figure>

<figure><img src="image_120.png" /></figure>

<figure><img src="image_121.png" /></figure>

<figure><img src="image_122.png" /></figure>

Кераміка культури кулястих амфор: 1 — Оздів; 2, 5 — Острог, ур. Земан; 3 — розкопки Я. Фіцке 1930-х років; 4 — Івання; 6 — Межиріч, за: *Первісне мистецтво Волині...* С. 42, 43, 46, 47, 50, 52. Масштаби різні
<figure><img src="image_123.png" /><figcaption>Територія поширення катакомбних культур. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/</figcaption></figure>
<figure><img src="image_124.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_125.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_126.png" /></figure>

<figure><img src="image_127.png" /></figure>

3

<figure><img src="image_128.png" /></figure>

5

<figure><img src="image_129.png" /></figure>

4

<figure><img src="image_130.png" /></figure>

6

Модельований череп (1), керамічний посуд (2, 4), бронзова (3) та кам'яні сокири (5, 6) «катакомбників»: 1 — Славне, 2 — Яблунь, 3 — Привільне, 4 — Булгаівка, 5 — Баратівка, 6 — Кругла Могила; 1, 2, 5, 6 — за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильєва М.А. Речі і час... С. 34—35, рис. 64, 65, 67, 68с; 2 — фото: Археологічний музей ІА НАН України; 3, 4 — Іванченко Л.І., Корохіна А.В., Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В. Археологічний музей Інституту археології НАН України. Альбом. Київ, 2012. С. 40, 41. Масштаби різні
<figure><img src="image_131.png" /></figure>

Територія поширення культур шнурової кераміки. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/

<figure><img src="image_132.png" /><figcaption>1</figcaption></figure>

<figure><img src="image_133.png" /><figcaption>2</figcaption></figure>

<figure><img src="image_134.png" /><figcaption>3</figcaption></figure>

<figure><img src="image_135.png" /><figcaption>4</figcaption></figure>

<figure><img src="image_136.png" /><figcaption>5</figcaption></figure>

<figure><img src="image_137.png" /><figcaption>6</figcaption></figure>

Доба бронзи: посудина із Завалівки (1) та кістяні пряжки (2) з поселення Бабине ІІІ бабинської культури, посудини з тшинецького могильника Войцехівка (3) та поселення Здвижівка (5), пест із багатокомпонентного поселення Чикалівка (4), зооморфна фігурка висоцької культури (перехід від фінальної бронзи до раннього залізного віку) з епонімного могильника (б); 1, 5 — фото: Археологічний музей ІА НАН України; 2—4, 6 — за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильева М.А.

Речі і час... С. 36, 37, 42, рис. 69, 72b, 73, 84. Масштаби різні
<figure><img src="image_138.png" /></figure>

Реконструкція напівземлянкового житла № 2 з поселення доби бронзи Пустинка, за: Березанская С.С. Пустынка: Поселение эпохи бронзы на Днепре. Киев, 1974. С. 24, рис. 6

<figure><img src="image_139.png" /></figure>

Ливарні форми доби пізньої бронзи з Токівського для відланьання серпів, сокир-кельтів, пласких тесел та доліт і кинджалів, за: Старік О.В., Куштан Д.П. Комплекси ливарних форм доби пізньої бронзи з Токівського. Археологія. 2020. № 1. С. 25, 29, 30, 31, рис. 1, 4, 5, 6
<figure><img src="image_140.png" /><figcaption>Бронзові вироби зі скарбу на поселенні Дикий Сад, за: Панковский В.Б., Горбенко К.В. Клад бронзовых изделий из укрепленного поселения Дикий Сад. Stratum plus. 2019. № 2. С. 124, 127, 133, 136, 138, 144, 145, рис. 2, 5, 9, 10, 11, 17, 18</figcaption></figure>
Курганний могильник Гордіївка на Південному Бузі: золоті шийна прікраса, обручки та скроневі підвіски (1), за: Мурзін В.Ю., Зубар В.М., Отрощенко В.В. та ін. Каталог виставки «Золото степів — археологія України». В: Золото степу. Археологія України. Кат. №№ 60—65, і реконструкція поховання (реконструкція С.С. Березанської, художник П.П. Корнієнко) (2, 3), за: Отрощенко В.В. Степи Причорномор'я в епоху енеоліту та бронзи. Там само. С. 49, рис. 6

<figure><img src="image_141.png" /><figcaption>1</figcaption></figure>

<figure><img src="image_142.png" /><figcaption>2</figcaption></figure>

<figure><img src="image_143.png" /><figcaption>3</figcaption></figure>
<figure><img src="image_144.png" /><figcaption>Кіммерійські вершники на грецькому зображенні VI ст. до н. е. (1), за: Мурзін В.Ю. Кіммерійці. Давня історія України: в 3-х томах. Т. 2. С. 17, рис. 2; кістяна прикраса (2) з кіммерійського поховання ІХ ст. до н. е. в могильнику Зольне в Криму, за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильєва М.А. Речі і час... С. 43, рис. 86; бронзові стріли (3) та деталі кінської вузди (4—9), кам'яний брусок (10), керамічна посудина (11) із поховання новочеркаського типу VII ст. до н. е. у с. Вільшана на Черкащині, за: Іванченко Л.І., Корохіна А.В., Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В. Археологічний музей... С. 53, 54. Масштаби різні</figcaption></figure>
<figure><img src="image_145.png" /></figure>

Скіфи та їх сусіди у VII—ІІІ ст. до н. е.: I — приблизні межі степової Скіфії; II — лісостепові території з переважанням скіфського елементу; III — великі укріплені городища; IV — великі кургани скіфської аристократії; V — території грецьких міст-держав близько 300 р. до н. е.; VI — кизил-кобинська культура; VII — гетсько-дакійська культура; VIII — куштановицька культура; IX — лужицька культура; X — підгірцівсько-милоградська культура; XI — юхнівська культура, за: Мурзін В., Лоза Ю. Велика Скитія. Історичний атлас України. Рис. 1.37; XII — приблизна берегова лінія у 500 р. до н. е., за: Гожик П., Лоза Ю. Розвиток природного середовища... С. 16. Рис. 1.02.: 1 — Северинівка; 2 — Немирів; 3 — Веприк; 4 — Хотів; 5 — Ходосівка; 6 — Тараща; 7 — Трахтемирів; 8 — Пастирське; 9 — Матронинське; 10 — Басівка; 11 — Більськ; 12 — Арциз; 13 — Лита Могила; 14 — Краснокутський; 15 — Олександропіль; 16 — Нечаєва Могила; 17 — Чортомлик; 18 — Бабина Могила; 19 — Товста Могила; 20 — Солоха; 21 — Верхній Рогачик; 22 — Лемешівка; 23 — Велика Цимбалка; 24 — Гайманова Могила; 25 — Козел; 26 — Мордвинівські; 27 — Огуз; 28 — Мелітополь; 29 — Бердянськ; 30 — Золотий; 31 — Куль-Оба. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/
<figure><img src="image_146.png" /></figure>

<figure><img src="image_147.png" /></figure>

<figure><img src="image_148.png" /></figure>

<figure><img src="image_149.png" /></figure>

<figure><img src="image_150.png" /></figure>

<footnote>Скіфські городища українського лісостепу. 1 — панорама південно-західної частини Немирівського городища, за: Дараган М.Н. Геоинформационный анализ трансформации поселенческих структур в начале раннего железного века в Среднем Поднепровье: состояние проблемы и перспективы исследования. Археология и геоинформатика. 2010. Вып. 6. Рис. 29; 2 — Немирівське городище на сателітарному знімку Google Earth; 3 — горщик з території Більського городища, за: Шрамко Б.А., Шрамко І.Б., Задніков С.А. Західне укріплення: зольник № 11 (1958 р.). Археологічний комплекс «Більське городище». Вип. 1. Харків; Котельва, 2018. С. 189, рис. 1; 4 — схематичний план укріплень Більського городища, за: Шрамко І.Б., Задніков С.А. Дослідження Більського городища у 2013 р. Археологічні дослідження Більського городища — 2013. Київ; Котельва, 2014. С. 6, рис. 1; 5 — вал та рів Більського городища, за: Гавриш П.Я. Фортифікаційне будівництво у стародавньому Гелоні: Історико-археологічне дослідження. Котельва; Харків, 2019. С. 132</footnote>
<figure><img src="image_151.png" /><figcaption>Нечаєва (Гегелина) Могила на Нікопольщині — найвищій нерозкопаний скіфський курган України (1). Фото: Валерій Дід (URL: https://panoramio.com); скіфська кам'яна стела із села Нововасилівка на Миколаївщині (2), за: Білозор В.П. Скіфська скульптура. *Золото степу*. Археологія України. С. 162, мал. 1. Фото: Археологічний музей ІА НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_152.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_153.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_154.png" /></figure>

3

<figure><img src="image_155.png" /></figure>

4

<figure><img src="image_156.png" /></figure>

5

<figure><img src="image_157.png" /></figure>

6

Зброя скіфів. Бронзові вістря стріл (1) з Реп'яхуватої Могили, Трахтемирова, Ходосівки та інших пам'яток; залізні дротики (2, 3) та наконечник списа (4) з кургану Рижанівка; залізні мечі-акінакі з могильника Перещепине II (5) та городища Трахтемирів (6), за: Іванченко Л.І., Корохіна А.В., Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В. *Археологічний музей...* С. 56—58. Фото: Археологічний музей ІА НАН України. Масштаби різні
<figure><img src="image_158.png" /><figcaption>1a</figcaption></figure>

<figure><img src="image_159.png" /><figcaption>1b</figcaption></figure>

<figure><img src="image_160.png" /><figcaption>1в</figcaption></figure>

<figure><img src="image_161.png" /><figcaption>2</figcaption></figure>

<figure><img src="image_162.png" /></figure>

<figure><img src="image_163.png" /><figcaption>3</figcaption></figure>

<figure><img src="image_164.png" /><figcaption>4</figcaption></figure>

Зображення скіфів на ритуальній посудині з електру із кургану Куль-Оба (1), золотому гребені з кургану Солоха (4), за: Алексеев А.Ю. *Золото скифских царей из собрания Эрмитажа*. Санкт-Петербург, 2012. С. 9, 13; срібній монеті скіфського царя Атея (2), за: Анохин В.А. Монеты скифского царя Атея. *Нумизматика и сфрагистика*. Вып. 2. 1965. Табл., рис. 1; золотій пек-торалі з кургану Товста Могила (3), за: Мурзін В.Ю., Зубар В.М., Отрощенко В.В. та ін. *Ка-талог виставки «Золото степів — археологія України»...* С. 393. Кат. № 104. Масштаби різні
<figure><img src="image_165.png" /><figcaption>Скіфський вершник IV ст. до н. е., реконструкція, за: Rolle R. Panzerreiter in der nor-
dpontisch-kaspischen Steppen. Золото степу. Археологія України. С. 427. Рисунок
М.В. Гореліка</figcaption></figure>
<figure><img src="image_166.png" /></figure>

Речі, оздоблені у скіфському звіриному стилі: прикраси із золота (1, 7), позолоченого срібла (2), рогу (3), електру (4), бронзи (5, 6), рогові псалії (8, 9) та ритуальні бронзові навершя (10—13). 1 — курган біля хутора Шумейки на Сумщині, 2 — курган Переп'ятиха на Київщині, 3 — курган біля с. Жаботин на Черкащині, 9 — курган біля с. Пустовітівка на Сумщині, за: URL: https://nmiu.org/bloh/item/9; 4 — курган Куль-Оба, 7 — курган Лита Могила (Мельгунівський) на Кіровоградщині, за: Алексеев А.Ю. Золото скифских царей... С. 18, 172; 5 — курган між м. Маріуполь та с. Новоселівка на Донеччині; 6 — знахідка біля с. Пролом в Автономній Республіці Крим, за: Скорый С., Зимовец Р. Скифские древности Крыма. Материалы одной коллекции. Киев, 2014, с. 95, кат. 301; 8 — курган № 2 некрополя Скоробір на Полтавщині, за: URL: https://central-ua.tv/news/41599/; 10, 11 — курган біля с. Великі Будки на Сумщині, за: Археологические коллекции Терещенко и Ханенко. Антиквар, 2013, № 77. URL: https://antikvar.ua/arheologija-tereshchenko-hanenko/; 12, 13 — курган Товста Могила на Дніпропетровщині, за: URL: https://www.facebook.com/treasuryua/photos/5806535269381706. Фото: 1—3, 9—13 — Національний музей історії України; 5 — Маріупольський краєзнавчий музей; 8 — Музей археології Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна.

Масштаби різні
<figure><img src="image_167.png" /></figure>

<figure><img src="image_168.png" /></figure>

<figure><img src="image_169.png" /></figure>

<figure><img src="image_170.png" /></figure>

Пізні скіфи Криму. 1 — Скіфське царство (І) та грецькі держави у 150—63 рр. до н. е., за: Храпунов І., Лоза Ю. Пізні скити. Історичний атлас України. С. 83, рис. 1.40. Основа карти: URL: https://maps-for-free.com/; 2 — реконструкція міста Неаполь Скіфський, за матеріалами Т.М. Висотської, рисунок Б.В. Кондрацького; Прадідівська слава. URL: https://www.pslava.info/Simferopol_NeapolSkifskyj_Ra_033_P4,130625.html; 3 — відтворена надбрамна башта Неаполя Скіфського, зведена на городищі Керменчик над саркофагом царя Скілура на початку 1990-х рр., за: Буйських А.В. Неаполь Скіфський. Енциклопедія Сучасної України. URL: https://esu.com.ua/article-72662; 4 — рельефне зображення скіфських царів Скілура і Палака з Неаполя Скіфського, за: Історія українського мистецтва: у 6-х томах. Т. 1. Київ, 1966. С. 50
<figure><img src="image_171.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_172.png" /></figure>

2

Антична архітектура Північного Причорномор'я: західні ворота Ольвії в нижньому місті. Реконструкція С.Д. Крижицького (1) та акрополь Пантикапею за елліністичної доби. Реконструкція В.П. Толстикова (2), за: Давня історія України: в 3-х томах. Т. 2. С. 268, 322, рис. 54, 63
<figure><img src="image_173.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_174.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_175.png" /></figure>

6

<figure><img src="image_176.png" /></figure>

3

<figure><img src="image_177.png" /></figure>

5

<figure><img src="image_178.png" /></figure>

7

<figure><img src="image_179.png" /></figure>

4

<figure><img src="image_180.png" /></figure>

8

<figure><img src="image_181.png" /></figure>

9

<figure><img src="image_182.png" /></figure>

<figure><img src="image_183.png" /></figure>

10

<figure><img src="image_184.png" /></figure>

11

<figure><img src="image_185.png" /></figure>

<figure><img src="image_186.png" /></figure>

12

<figure><img src="image_187.png" /></figure>

Античний керамічний посуд і монети з Північного Причорномор'я. Столова амфора (1) і динос клазоменський (2) із Березані, чорнофігурна ойнохойя (3), чорнофігурний килік (4), світильник (5) і червонофігурна пеліка з Ольвії (6), червонофігурний кратер з Бердянського кургану (7); монети Ольвії (8, 9), Пантікапея (10), Херсонеса (11), Тіри (12) (1—4, 6, 7, за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильева М.А. Речі і час... С. 45, 50, 51, 53—55, рис. 92, 105, 107, 115, 118, 120—121; 5 — фото: Археологічний музей ІА НАН України; 8—11, за: Крижицький С.Д. Античні держави Північного Причорномор'я. Золото степу.

*Археологія України*. С. 199, рис. 15). Масштаби різні
<figure><img src="image_188.png" /><figcaption>Сарматський вершник I—II ст. н. е., реконструкція, за: Rolle R. Panzerreiter in der nordpontisch-kaspischen Steppen... С. 429. Рисунок М.В. Гореліка</figcaption></figure>
<figure><img src="image_189.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_190.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_191.png" /></figure>

3

<figure><img src="image_192.png" /></figure>

4

<figure><img src="image_193.png" /></figure>

5

<figure><img src="image_194.png" /></figure>

6

<figure><img src="image_195.png" /></figure>

7

Начиння з «дружинного» могильника І ст. н. е. Мутин: 1 — металеві вироби з поховання 1; 2 — казанок з поховання 10; 3 — ситуа з поховання 11; 4 — умбон із поховання 1 та ручка щита із поховання 3; 5 — залізний ніж із поховання 8А, 6 — шолом із поховання 12; 7 — шолом із поховання 12, за: Терпиловський Р., Жаров Г. Дружинний могильник на Сеймі. Археологія України за роки незалежності. С. 267, 269—272. Масштаби різні
<figure><img src="image_196.png" /></figure>

1

<figure><img src="image_197.png" /></figure>

4

<figure><img src="image_198.png" /></figure>

3

<figure><img src="image_199.png" /></figure>

2

<figure><img src="image_200.png" /></figure>

5

<figure><img src="image_201.png" /></figure>

7

<figure><img src="image_202.png" /></figure>

6

<figure><img src="image_203.png" /></figure>

8

<figure><img src="image_204.png" /></figure>

9

<figure><img src="image_205.png" /></figure>

10

Черняхівська культура: 1 — ваза з Військового, 2 — глечик із Косанового, 3—5 — фрагмент амфори, скляний світильник і кубок із Комарова, 6 — намисто з сердоліку та бурштину із Косанового, 7 — кістяний гребінь з Жовнина, 8 — залізна пряжка з Косанового, 9, 10 — бронзові фібули з Компанійців, 1—2, 6—10, за: Кулаковська Л.В., Пічкур Є.В., Кисленко Г.О., Васильєва М.А. Речі і час... С. 64—66, рис. 140—144, 145b; 3—5, за: Петраускас О. За 200 римських миль від Лімесу: загадки майстрів. Археологія України за роки незалежності. С. 295.

Масштаби різні
<figure><img src="image_206.png" /><figcaption>Гунський вершник V ст. н. е., реконструкція, за: Rolle R. Panzerreiter in der nordpontisch-kaspischen Steppen... С. 431. Рисунок М.В. Гореліка</figcaption></figure>
За Геродотом, скіфи прийшли на землі кіммерійців зі сходу під тиском племені месагетів <fnref n="134" />, яких сьогодні дослідники локалізують у Приараллі <fnref n="135" />. Правдивість цих відомостей археологічно засвідчена, з одного боку, розкопками курганів з культурою скіфського типу на Єнісеї, у Східному Казахстані, західних передгір'ях Алтаю, Приараллі та Туві <fnref n="136" />, що датуються часом, ранішим за причорноморські пам'ятки скіфів, а з іншого — окремими знахідками речей центральноазійських типів у найранніших скіфських похованнях на території України <fnref n="137" />.

Проте перші записи про скіфів залишилися не в грецьких, а в ассирійських джерелах 670-х років до н. е. У них йдеться про появу на північному кордоні Ассирії загрозливої скіфської «країни Ішкуза» під орудою царя Партатуа, якому відповідає Прототій, пізніше згаданий Геродотом <fnref n="138" />. З часом скіфи стали союзником Ассирії і пройшли переможним походом по володіннях її супротивників аж до кордону з Єгиптом. Унаслідок цього в другій половині VII ст. до н. е. вони встановили своє панування у значній частині Передньої Азії. За Геродотом, малоазійський похід скіфів тривав 28 років, після чого вони повернулись до Надчорномор'я <fnref n="139" />.

Наведені відомості підтверджуються знахідками характерних скіфських речей у Закавказзі, на території сучасних Ірану та Східної Туреччини <fnref n="140" />. Зокрема, їх було знайдено неподалік оз. Урмія в межах Манейського царства, тобто лише дещо східніше кіммерійської країни Гамір. У зв'язку з цим варто згадати гіпотезу, яка отожнює кіммерійців і ранніх скіфів. На думку її прибічників, їхні матеріальні культури не відрізнялися, це були представники одного етносу <fnref n="141" />. З цим узгоджуються лінгвістичні дані, що трактують назву «кіммерійці» як «мобільний кінний загін», це могло бути самоназвою окремого племені або й просто соціальної групи ранніх скіфів. Додатковими аргументами на користь такої інтерпретації є співoddучя назви країни Гамір з давньогорузинським «гмірі» — богатир, герой та осетинським «гумір», яким у нартському епосі називали могутніх велетнів <fnref n="142" />.

Саме помстою за кривду, завдану скіфами в Передній Азії, виправдовував свій похід перський цар Дарій І (521—486 рр. до н. е.) <fnref n="143" />. Цей похід, що відбувся

<footnote n="134">¹³⁴ Там само. 11.</footnote>

<footnote n="135">¹³⁵ Куклина И.В. Этногеография Скифии по античным источникам. Ленинград, 1985. С. 79.</footnote>

<footnote n="136">¹³⁶ Грязнов М.П. Аржан — царский курган раннескифского времени. Ленинград, 1980. С. 56—58.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ Клочко В.І., Скорий С.А. Курган № 15 біля Стеблева. Археологія. 1993. № 2. С. 78—82.</footnote>

<footnote n="138">¹³⁸ Геродот. І. 103.</footnote>

<footnote n="139">¹³⁹ Там само. IV. 1.</footnote>

<footnote n="140">¹⁴⁰ Погребова М.Н. Памятники скифской культуры в Закаказье. Кавказ и Средняя Азия в древности и средневековье. Москва, 1981. С. 42—58.</footnote>

<footnote n="141">¹⁴¹ Погребова М.Н. Памятники... С. 56. Медведская И.Н. Периодизация скифской архаики и древний Восток. Российская археология. 1992. № 3. С. 86—107.</footnote>

<footnote n="142">¹⁴² Дьяконов И.М. История Мидии от древнейших времен до конца IV в. до н. э. Москва; Ленинград, 1956. С. 239; Його ж. К методике исследований по этнической истории («Киммерийцы»). Этнические проблемы истории Центральной Азии в древности (II тыс. до н. э.). Москва, 1981. С. 98.</footnote>

<footnote n="143">¹⁴³ Геродот. IV. 1, 4.</footnote>
десь між 515 і 512 рр. до н. е. <fnref n="144" />, був першою невдалою для персів виправою, що привернуло особливу увагу еллінів і закріпило за скіфами образ непереможних воїнів. За Геродотом, перейшовши Босфорську протоку, Дарій І підкорив фра-кійців, які здалися без бою, і переправився через Істр (Дунай) у Скіфію. Спочат-ку скіфи відступали, заманюючи персів у глиб степів. Водночас вони знищували провізію та засипали джерела води, винищували окремі загони ворога, не вступа-ючи у генеральну битву з основними силами. Пройшовши всю Скіфію до річки Танаїс, локалізованої пониззям злиття Сіверського Дінця та Нижнього Дону <fnref n="145" />, перський цар переконався у неможливості підкорити народ, що веде кочове жит-тя і не має поселень, які можна було б захопити, а тому безславно повернув назад.

Аналізу даних про Скіфський похід Дарія І присвячено численні праці, у яких дискутуються його тривалість, чисельність військ та конкретні географіч-ні прив'язки тих чи інших описаних подій <fnref n="146" />. Однак варто пам'ятати, що в Ге-родотовому трактаті йдеться про період, який приблизно на 70 років передував часу його написання. Тож автор спираўся переважно на те, що чув від нацядків безпосередніх учасників та свідків походу, на усну традицію, напівфольклор. А простір і час у фольклорі умовні. Звідси — використання ним часто несумісних з реальністю чисел, кратних дюжинам, шісткам, сімкам, що притаманне саме на-півміфологізованим оповідкам <fnref n="147" />. Отже, не піддаючи сумніву власне факт персо-скіфського протистояння, зауважимо, що його трактування мае багато — часто докорінно відмінних — варіантів <fnref n="148" />, жоден з яких досі не верифіковано незалеж-ними джерелами, зокрема археологічно.

На відміну від описаних деталей походу, відомості Геродота про географію та побут скіфів реалістичніші. Багато з них збігаються з археологічними даними. Це пояснюється іншим характером використаних ним джерел — власними спосте-реженнями та опитуванням людей, що досконало володіли відповідною інформацією <fnref n="149" />. Тому описана Геродотом картина розселення племен півдня Східної Європи заслуговує на довіру як перший етнографічний нарис населення терито-рії України та прилеглих регіонів.

Переходячи до розгляду відомостей Геродота, наголосимо на важливості відрізняти скіфів як етнос від носіїв скіфської культури, найхарактерніші озна-ки якої сконцентровані у так званій «скіфській тріаді»: йдеться про специфічні типи зброї, упряжі та зооморфний декор — скіфський звіриний стиль. Власне, скіфи — іраномовні <fnref n="150" /> кочовики, що «вважають інших скіфів своїми невільни-

<footnote n="144">¹⁴⁴ Черненко Е.В. Скифо-персидская война. Киев, 1984. С. 7—11.</footnote>

<footnote n="145">¹⁴⁵ Рыбаков Б.А. Геродотова Скифия. Москва, 2010. С. 56.</footnote>

<footnote n="146">¹⁴⁶ Детальну історіографію див.: Черненко Е.В. Скифо-персидская война...</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ Скржинская М.В. Скифия глазами эллинов. Санкт-Петербург, 2001. С. 122—126.</footnote>

<footnote n="148">¹⁴⁸ Черненко Е.В. Скифо-персидская война...; Полин С.В. О походе Дария в Причерно-морскую Скифию. Древности скифов. Киев, 1994. С. 86—102.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ Рыбаков Б.А. Геродотова Скифия. Историко-географический анализ. Москва, 1979. С. 65—108.</footnote>

<footnote n="150">¹⁵⁰ Кулланда С.В. Скифы: язык и этногенез. Москва, 2016.</footnote>
ками» <fnref n="151" />, не мають поселень, живуть на возах, розводять овець і коней, м'ясо яких їдять і п'ють їхнє молоко, локалізуються у Степу. Так звані «інші» заселяли майже весь історичний ареал України, за винятком її північного поліського регіону. Серед них були як кочовики, так і осіле землеробське населення різної етномовної належності, які в очах античних авторів також були «скіфами». Антропологічно лісостепові скіфи були автохтонами, пов'язаними з носіями зубної культури, а степові — споріднені з населенням Центральної Азії <fnref n="152" />.

За Геродотом, осереддя кочовиків, яких названо «царськими скіфами», знаходилося по обидва боки Дніпра в локації, відомій як «Герр», або «Геррос». Імовірно, вона розташовувалася приблизно на широті Дніпровських порогів, аже перед тим «Борисфен» описаний як «судноплавний, пливучи від моря» <fnref n="153" />. Саме тут спостережено концентрацію найбільших і найбагатших скіфських курганів, що цілковито відповідають «царському» статусу. Кочів'я ж цих племен тягнулися надчорноморськими степами на схід до гирла Дону, за якими починалися землі савроматів, та на захід — до Дунаю.

На північному заході, між Дністром і верхів'ями Мурешу, лежала земля агатирсів, за Геродотом, «схожих на фракійців» <fnref n="154" />. Це дає підстави вбачати в них одне з фракійських племен, яке потрапило під політичний вплив скіфів. У землях кочових скіфів уздовж нижньої течії Південного Бугу проживали ще й калліпіди, визначені Геродотом як «напівелліни і напівскіфи», та алазони. Вони «мають такий спосіб життя, як і скіфи, але сіють і їдять пшеницю й цибулю та часник і сочевицю та просо» <fnref n="155" />. На сторінках трактату вони ніколи не згадуються як самостійна одиниця, отже, це населення було повністю залежним від «царських» скіфів <fnref n="156" />.

На південь від земель «царських» скіфів у Криму мешкали таври — автохтонне населення Кримських гір та передгір'їв, відоме в античних джерелах передусім як жорстокі пірати <fnref n="157" />. Дослідники однозначно ототожнюють їх з носіями кизил-кобинської археологічної культури <fnref n="158" />.

Північніше від «царських» скіфів, за Геродотом, жили «скіфи оратаї, які сіють пшеницю не для їжі, а на продаж», та «скіфи-землероби» <fnref n="159" />. Останнім часом за цими згадками дослідники бачать один народ, який локалізують у лісостеповій зоні від Дністра до середньої течії Ворскли. Це територія лесових узвиш з плодючими чорноземами та розвинутою річковою системою, завдяки яким тут

<footnote n="151">¹⁵¹ Геродот. IV. 20.</footnote>

<footnote n="152">¹⁵² Козинцев А.Г. Скифы Северного Причерноморья: межгрупповые различия, внешние связи, происхождение. *Археология, этнография и антропология Евразии*. 2007. № 4. С. 143—157.</footnote>

<footnote n="153">¹⁵³ Геродот. IV. 71.</footnote>

<footnote n="154">¹⁵⁴ Там само. 104.</footnote>

<footnote n="155">¹⁵⁵ Там само. IV. 17.</footnote>

<footnote n="156">¹⁵⁶ Рыбаков Б.А. *Геродотова Скифия...* С. 128—129.</footnote>

<footnote n="157">¹⁵⁷ Геродот. IV. 103.</footnote>

<footnote n="158">¹⁵⁸ Кравченко Е.А. Кизил-кобинська культура у Західному Криму. Київ, 2011. 276 с.</footnote>

<footnote n="159">¹⁵⁹ Геродот. IV. 17, 18.</footnote>
склалися оптимальні умови для землеробства. Археологічні пам'ятки означено-
го ареалу представлені як курганами, так і численними поселеннями та великими
добре укріпленими городищами (Северинівське, Немирівське, Пастирське, Трах-
темирівське, Велике Ходосівське, Мотронинське та ін.). Найбільше їх виявлено на
правобережжі Середнього Подніпров'я в межах сучасних Київської та Черкаської
областей. Імовірно, саме мешканців цього регіону античні автори називали «борис-
фенітами» від грецької назви Дніпра «Борисфен» <fnref n="160" />. Їх заняття землеробством,
орієнтованим переважно на грецький ринок, засвідчено як згадками в античних
джерелах, так і археологічно — через підвищену концентрацію на пам'ятках уздовж
Дніпра античної кераміки та прикрас, отриманих в обмін на збіжжя.

Східніше землі борисфенітів, за Геродотом, мешкали гелони — народ, що
послуготувався то скіфською, то еллінською мовами, обробляв землю і спожи-
вав збіжжя, розводив сади. В їхній країні побудовано величезне дерев'яне місто,
відоме під назвою Гелон, у якому були святилища грецьких богів <fnref n="161" />. Більшість
археологів ототожнюють його з Більським городищем площею 4400 га на р. Вор-
скла, дещо північніше Полтави <fnref n="162" />. Згадка грецьких святилищ та грекомовного
населення може свідчити про розташування тут постійної торгової факторії ел-
лінських купців, які торгували з населенням Лівобережного лісостепу.

Північніше скіфів-оратаїв, на піщаних і болотистих ґрунтах Правобережно-
го Полісся, лежала земля неврів, яких ототожнюють з носіями милоградської ар-
хеологічної культури <fnref n="163" />. На схід від них — у лісовому Лівобережжі — мешкали
будини, людність, що мала блакитні очі і руде волосся. Напевно, це були носії
юхновської археологічної культури <fnref n="164" /> середньої і верхньої Десни <fnref n="165" />, Сейму та
верхньої Оки. Останнім часом більшість дослідників вважають неврів і будинів
носіями балських мов. Вплив скіфської культури на їхніх землях майже не від-
чутний, а грецької й поготів.

Решта згаданих Геродотом народів — андрофаги, юрки, тіссагети та мелан-
хлени — проживали на північ та схід від українських теренів <fnref n="166" />. Відомості про
них надзвичайно лаконічні, що не дає змоги впевнено локалізувати їх і чітко зі-
ставити з певними археологічними культурами.

Наведена Геродотом картина етногеографії та історії Великої Скіфії досить статична і відповідає реаліям V ст. до н. е. Натомість на підставі синтезу писемних та археологічних даних дослідники виділяють в еволюції цього політичного

<footnote n="160">¹⁶⁰ Там само. 18.</footnote>

<footnote n="161">¹⁶¹ Там само. 108.</footnote>

<footnote n="162">¹⁶² Шрамко Б.А. *Бельское городище скифской эпохи (город Гелон)*. Киев, 1987.</footnote>

<footnote n="163">¹⁶³ Мельниковская О.Н. *Племена Южной Белоруссии в раннем железном веке*. Москва, 1967. С. 167—171.</footnote>

<footnote n="164">¹⁶⁴ Рыбаков Б.А. *Геродотова Скифия...* С. 165—166; Рассадин С.Е. *Северные соседи Великой Скифии*. Минск, 2005. С. 145, 146.</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ Каравайко Д.В. *Памятники юхновской культуры Новгород-Северского Полесья*. Киев, 2012.</footnote>

<footnote n="166">¹⁶⁶ Рассадин С.Е. *Северные соседи...* С. 106—124, 161—176.</footnote>
утворення кілька періодів <fnref n="167" />. Попри відмінність підходів до їх розмежування, зазвичай вони пов'язані з кількома ґрунтовними трансформаціями в природному оточенні, а також політичному та економічному житті сусіднього грецького населення Надчорномор'я <fnref n="168" />.

**Варвари і античний світ: динаміка взаємодії.** Початок переселення кочовоного населення зі сходу до Надчорномор'я міг бути спричинений потужною зміною клімату другої половини ІХ ст. до н. е. У цей час унаслідок зниження сонячної активності аридні умови попередніх сторіч змінилися холоднішими та вологішими <fnref n="169" />. Таке сполучення зумовлює випадінняніснігу, що ускладнює випасання худоби, веде до зимового скорочення її поголів'я. Через це кілька орд номадів, серед яких і предки скіфів, покинули звичні екологічні ніші в азійських степах і розселилися у суміжних з ними регіонах. Якась їх частина просунулася на південь Українського лісостепу та у Передкавказзя, де концентруються архаїчні скіфські поховання початку VII ст. до н. е. Тут вони утворили панівну аристократичну верхівку місцевого осілого населення. Інші (як кіммерійці та частина скіфів) вторлися у Передню Азію. Степовим коридором частина номадів потрапила на Дунай та в Потисися <fnref n="170" />.

Грецька колонізація Надчорномор'я починається в середині VII ст. до н. е. з появою перших торгово-ремісничих поселень — емпоріїв. Найраннішим з них був Борисфен, заснований 647/646 р. до н. е. на півострові в гирлі Дніпро-Бузького лиману (нині острів Березань) <fnref n="171" />. Тут і на сусідньому Ягорлицькому поселенні виготовляли металеві та скляні вироби для обміну на збіжжя лісостепових скіфів <fnref n="172" />. Частина їхніх мешканців була варварами, про що свідчать поховання за скіфським обрядом <fnref n="173" />. Упродовж кількох десятків років було налагоджено стосунки з місцевою людністю та розвідано навколишні землі, а на межі VII та VI ст. до н. е. поруч

<footnote n="167">¹⁶⁷ Детальну історіографію див.: Алексеев А.Ю. *Хронография...*</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ Виноградов Ю.А., Марченко К.К. Периодизация истории Северного Причерноморья в скифскую эпоху. *Греки и варвары Северного Причерноморья в скифскую эпоху*. Санкт-Петербург, 2005. С. 27—41.</footnote>

<footnote n="169">¹⁶⁹ Geel B. van, Raspopov O.M., Plicht J. van der, Renssen H. Solar forcing of abrupt climate change around 850 calendar years BC. *Natural catastrophes during Bronze Age civilisations: Archaeological, geological, astronomical and cultural perspectives*. Oxford, 1998. P. 162—168; Swindles G.T. Plunkett G., Roe H.M. A delayed climatic response to solarforcing at 2800 cal. BP: multiproxyevidence from three Irish peatlands. *The Holocene*. 2007. V. 17, No. 2. P. 177—182; Dergachev V.A., Raspopov O.M., Damblon F. et al. Natural climate variability during the Holocene. *Radiocarbon*. 2007. V. 49, No. 2. P. 841—842.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ Махортых С.В. *Культурные контакты населения...; Хохоровски Я. Скифы и Средняя Европа — историческая интерпретация археологической деятельности*. *Вестник Томского гос. ун-та*. История. 2013. № 3 (23). С. 57—73.</footnote>

<footnote n="171">¹⁷¹ Буйських А.В. Кераміка першої половини VII ст. до н. е. та питання доколонізаційних зв'язків у Північному Причорномор'ї. *Археологія*. 2015. № 1. С. 3—11.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² Островерхов А.С. Антична склоробна майстерня на Ягорлицькому поселенні. *Археологія*. 1978. Т. 25. С. 41—49; Його ж. Про чорну металургію на Ягорлицькому поселенні. *Там само*. Т. 28. С. 26—36.</footnote>

<footnote n="173">¹⁷³ Марченко К.К. Греки и варвары Северо-Западного Причерноморья скифской эпохи. *Греки и варвары Северного Причерноморья в скифскую эпоху...*. С. 62—63.</footnote>
з емпорієм засновано поселення з власною сільськогосподарською територією — Ольвію. Ольвія і Борисфен стали повноцінними міськими центрами. Схоже, що подібний механізм працював і під час заснування інших полісів Причорномор'я<fnref n="174" />. У другій половині VI ст. до н. е. було засновано Ніконій і Тіру на Дністровському лимані та Керкінітиду у Північно-Західному Криму. На цей час вже існували Феодосія, Пантикапей, Німфей, Мірмекій, Тірітака на Керченському та Горгіппія — на Таманському півостровах. Розширенню колонізації сприяв приплив переселенців з Малої Азії, де іонійські греки воювали з Лідійським царством та Мідією.

Упродовж VI ст. до н. е. елліни розвивали торгівлю з лісостеповими скіфами. Цілком можливо, що останні становили частину мешканців сільськогосподарських поселень навколо античних міст Північно-Західного Понту, зокрема Ольвії, про що може свідчити значний відсоток характерної ліпної кераміки <fnref n="175" />. Проте сліди пожеж середини та другої половини століття, виявлені у східно-кримських містах Мірмекій та Порфмій, а також у Патреї та Кепах по інший бік протоки, можуть свідчити про конфлікти зі скіфами Передкавказзя<fnref n="176" />.

На межі VI—V ст. до н. е. клімат став теплішим і сухішим <fnref n="177" />. Саме в цей час у Степ переселилася нова хвиля номадів <fnref n="178" />, які перенесли центр Скіфії з Передкавказзя до Причорномор'я. Тоді ж скіфи потрапили до Центральної Європи <fnref n="179" />. Упродовж V ст. до н. е. вони були активно задіяні за Дунаєм, нижня течія якого стала їх політичним центром. Війна з фракійським Одриським царством завершилася одруженням скіфського царя Ариапейта з донькою фракійського царя Терсса.

На сході Надчорномор'я у першій чверті V ст. до н. е. сліди пожеж та пограбування, знахідки скіфських стріл зафіксовано в більшості міст Керченського півострова й Тамані <fnref n="180" />. Для протистояння активізації номадів їх мешканці 480 р. створили Боспорське царство, яке відгородилося від степового Криму валом та ровом. На заході Причорномор'я у другій чверті V ст. до н. е. зникли хаотично заселені великі сільські території Істра, Тіри, Ольвії. Ольвія терміново укріпила свої оборонні споруди. Життя античного населення концентрувалося за міськими стінами, де велося масове кам'яне будівництво, та в реорганізованих, добре спланованих компактніших сільськогосподарських угіддях — хорах.

Очевидно, у цей час новоприбулі степовики — «царські» скіфи Геродота — підкорили лісостепових скіфів першої хвилі, обклали греків даниною та жили з

<footnote n="174">¹⁷⁴ Буйских А.В. О греческой колонизации Северо-Западного Причерноморья (Новая модель?). *Вестник древней истории*. 2013. № 1. С. 21—39.</footnote>

<footnote n="175">¹⁷⁵ Марченко К.К. *Греки и варвары...* С. 85—90.</footnote>

<footnote n="176">¹⁷⁶ Виноградов Ю.А. Боспор Киммерийский. *Греки и варвары Северного Причерноморья в скифскую эпоху*. С. 224—225.</footnote>

<footnote n="177">¹⁷⁷ Dergachev V.A., Rasporov O.M., Damblon F. et al. *Natural climate...* P. 841—842.</footnote>

<footnote n="178">¹⁷⁸ Гречко Д. Классическая Скифия: начало (последние десятилетия VI — первая четверть V в. до н. э.). *Revista Arheologică: Serie nouă*. 2016. V. XII. № 1—2. С. 145—168.</footnote>

<footnote n="179">¹⁷⁹ Скорий С.А. К вопросу о скифских походах в лужицкие земли. *Советская археология*. 1990. № 1. С. 34—42.</footnote>

<footnote n="180">¹⁸⁰ Виноградов Ю.А. Боспор Киммерийский... С. 239—241.</footnote>
контролю за торгівлею збіжям <fnref n="181" /> або рабами <fnref n="182" />. Напевно, греки самі віддали себе під скіфський протекторат, адже, за винятком Боспору, в тогочасних містах немає слідів руйнувань та пограбувань. Ба більше, син Аріапейта Скіл мав за дружину еллінку і подовгу жив у своєму палаці в Ольвії <fnref n="183" />. В архаїчних шарах останньої знайдено ліпний скіфський посуд, а в її некрополі — поховання скіфів <fnref n="184" />. За деякими авторами, за межами стін у передмістях Ольвії могли жити еллінізовані тубільці <fnref n="185" />. Скіфські кургани з'являються на територіях колишньої ольвійської сільськогосподарської округи <fnref n="186" />. З середини V ст. до н. е., після смерті Скіла, центр тяжіння з Ольвії перенісся на Боспор. Кургани з похованнями представників скіфської верхівки з'явилися поруч з найбільшими та найбагатшими містами — Пантикапеєм, Німфеєм, Фанагорією.

Тривале співіснування греків і скіфів, їхня спільна зацікавленість у розвитку торгівлі з населеням лісостепових територій з часом сприяли поліпшенню стосунків, поступовій еллінізації скіфської аристократії. Майже все IV ст. до н. е., що было часом розквіту обох культур, пройшло у мирній взаємодії та збагаченні степової Скіфії й Боспору, де правила династія Спартокідів. На цей період припадає утворення царських скіфських курганів Герроса, становлення та поширення впливу в Західному Криму великої дорійської колонії Херсонеса Таврійського <fnref n="187" />, розширення сільськогосподарських угідь міст, зміцнення Боспорського царства. Останнє завоювало Феодосію та підкорило синдів і меотів Тамані й Кубані, про що свідчать титули його володарів, які іменували себе одночасно архонтами греків та царями варварських племен. Розширення царства зробило його найважливішим експортером хліба в Афіни. За деякими підрахунками, щороку звідси поставляли близько 33 тис. тонн збіжя <fnref n="188" />.

Від середини IV ст. до н. е. експансія скіфів була спрямована за Дунай. Цар Атей об'єднав Скіфію, карбував свою монету у Фракії, воював з Македонією Філіппа II та його сина — Александра Македонського. У 331 р. до н. е. скіфи знищили військо намісника останнього — Зопіріона, який здійснив похід до Північно-Західного Надчорномор'я. У цей час частина скіфів осідає в долинах рік, перетворюючись на землеробів і ремісників, що обслуговували кочову верхівку та брали участь у товарному виробництві зерна для експорту в Грецію. У степу помітну роль відігравали

<footnote n="181">¹⁸¹ Мурзин В.Ю. Происхождение скифов: основные этапы формирования скифского этноса. Киев, 1990. С. 60.</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² Гаврилюк Н.А. История экономики Степной Скифии VI—III вв. до н. э. Киев, 1999. С. 270—278.</footnote>

<footnote n="183">¹⁸³ Геродот. IV. 78—80.</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ Гречко Д. Некоторые вопросы изучения архаического некрополя Ольвии Понтийской. *Revista Arheologicâ. Serie popiâ*. 2010. V. VI. No. 2. P. 51—55.</footnote>

<footnote n="185">¹⁸⁵ Марченко К.К. *Греки и варвары...* С. 104—105.</footnote>

<footnote n="186">¹⁸⁶ Гречко Д.С. Курганы конца VI — середины V вв. до н. э. Нижнего Побужья: греки или скифы? *Старожитності. Харків. іст.-археол. щорічник*. 2010. № 9. С. 116—135.</footnote>

<footnote n="187">¹⁸⁷ Зубарь В.М. *Херсонес Таврический и население Таврики в античную эпоху*. Киев, 2004.</footnote>

<footnote n="188">¹⁸⁸ Виноградов Ю.А. Боспор Киммерийский... С. 66—67.</footnote>
перші великі городища, зокрема Кам'янське <fnref n="189" /> на Дніпрі, з частиною постійного грецького населення, описаного Геродотом як калліпіди та алазони.

На початку III ст. до н. е. степи збезлюдніли. Велика Скіфія припинила своє
існування. Дослідники запропонували різні пояснення причин цього — прихо-
дом у Надчорномор'я сарматів, екологічно-економічною кризою <fnref n="190" /> та кліматич-
ними змінами <fnref n="191" />. Два останніх видаються аргументованішими, адже зникли пе-
редусім кургани скіфської аристократії, але не скіфська культура, носії якої осіли
в межах трьох утворень, відомих як «Малі Скіфії», — між Дунаєм і Дністром, на
Нижньому Дніпрі та у степовому й передгірному Криму.

Просування сарматів у степи на захід від Дону добре фіксується лише з по-
чатку II ст. до н. е. Проте вже з кінця IV ст. до н. е. вони активізувалися у Східно-
му Приазов'ї. Так, після смерті боспорського царя Перісада І в 310/309 р. до н. е.
між його синами Сатиром, Пританом і Євмелом почалася війна за престол, у якій
останнього підтримувало багатотисячне військо сарматів, а двох перших — скі-
фів <fnref n="192" />. Після перемоги Євмела політика Боспору переорієнтовується на сарматів.
Відповідно зросла конфронтація зі скіфами Криму. Нові політичні реалії підірва-
ли традиційні зв'язки, що призвело до зменшення експорту хліба осілих скіфів
через Боспор в Афіни і, як наслідок, — до багаторічної монетної кризи Боспор-
ського царства <fnref n="193" />. Спробою відновити втрачені позиції стало заснування в гирлі
Дону на території сарматів нового торгового міста Танаїс.

«Малі Скіфії» III ст. до н. е. — II ст. н. е. Антична писемна традиція зберегла відомості про три утворення, що мали назву «Мала Скіфія». Перше розташовувалось на землях фракійців у Добруджі та між Нижнім Дунаєм і Дністром. Про нього є побіжна згадка у «Географії» Страбона <fnref n="194" />. Пліній Старший навів назви скіфських міст регіону — Лівіст, Зігера, Рокови, Евменія, Афродіціада, Партенополь, Геранія — і назвав їх мешканців «землеробами» <fnref n="195" />. Можливо, з Нижньодунайською Скіфією слід пов'язувати пам'ятки низового лівобережжя Дністра III—II ст. до н. е. зі скіфською матеріальною культурою, що зазнала потужних грецьких, сарматських, кельтських та фракійських впливів <fnref n="196" />.

<footnote n="189">¹⁸⁹ Ольговский С.Я. Социально-экономическая роль Каменского городища. Скифы Сер-
верного Причерноморья. Киев, 1987. С. 48—53; Гаврилюк Н.А. История... С. 28—61.</footnote>

<footnote n="190">¹⁹⁰ Гаврилюк Н.А. История... С. 306—315.</footnote>

<footnote n="191">¹⁹¹ Полин С.В. От Скифии к Сарматии. Киев, 1992. С. 101—107.</footnote>

<footnote n="192">¹⁹² Виноградов Ю.А. Боспор Киммерийский... С. 278—280.</footnote>

<footnote n="193">¹⁹³ Анохин В.А. Монетное дело Боспора. Киев, 1986. С. 48.</footnote>

<footnote n="194">¹⁹⁴ Страбон. География: В 17 кн. / пер., статья и коммент. Г.А. Стратановского. Москва, 1994. Кн. VII. Гл. 4, 5.</footnote>

<footnote n="195">¹⁹⁵ Гай Плиний Старший. Естественная история. Кн. IV: [О странах Европы] / пер. с лат., ком-
мент. и предисл. Б.А. Старостина. Вопросы истории естествознания и техники. № 3. Москва, 2007. § 44.</footnote>

<footnote n="196">¹⁹⁶ Тельнов Н.П., Четвериков И.А., Синика В.С. Скифский могильник III—II вв. до н. э. у с. Глиное. Кишинев, 2016; Никулицэ И.Т., Фидельский С.А. Археологические исследования на многослойном поселении Чобручи. Cercetări arheologice în Republica Moldova (2000—2003). Chișinău, 2004. С. 50—63.</footnote>
Друга «Мала Скіфія» локалізувалась на Нижньому Дніпрі. У «Географії» Клавдія Птолемея II ст. н. е. наведено назви розташованих тут міст: Азагарій, Амадока, Сар, Серим, Сарон і Метрополь <fnref n="197" />. Ще з кінця ХІХ ст. їх пов'язують з так званими «пізньоскіфськими», чи «постскіфськими», городищами регіону. Загалом їх близько 15: Ганнівське, Гаврилівське, Золотобалківське, Любимівське, Червоно-маяцьке та ін. Попри назву «Мала Скіфія» та наявність у складі місцевого населення скіфської складової, серед дослідників наразі переважає думка, що це були поселення елліністичного типу — висунуті в Степ варваризовані східні форпости Ольвії <fnref n="198" />, а не якесь державне утворення — наступник Великої Скіфії.

Наявність вже у IV ст. до н. е. грецької факторії на скіфському Кам'янському городищі припускається на підставі знахідок монет, а також грецьких написів — графіті <fnref n="199" />. Наприкінці III — на початку II ст. до н. е. вздовж Нижнього Дніпра з'явилися численні неукріплені землеробські поселення зі змішаним греко-варварським населенням. Прихід у Надчорномор'я у II ст. до н. е. сарматів спричинив до укріплення їх кам'яними стінами. Водночас сюди переселилася частина ольвіополітів, які втекли від навали фракійського племені гетів. Примітно, що час занепаду Ольвії на межі нашої ери збігається з активною розбудовою нижньодніпровських городищ. Їх мешканці могли бути посередниками у хлібній торгівлі носіїв зарубинецької культури з античними державами. Відновлення Ольвії у II—III ст. вже нового літочислення супроводжувалось припиненням життєдіяльності на поселеннях Нижнього Дніпра.

Про переважання античного, а не скіфського способу життя у Дніпровській Скіфії свідчать планування городищ, що складалися з передмістя та укріпленого акрополю, спорудження тут кам'яних і глинобитних на кам'яному фундаменті споруд, характерний спосіб ведення землеробства, нові види зернових культур та способи обробки збіжжя, збільшення частки свиней та зменшення частки коней у стаді, не притаманна номадам значна роль риби в раціоні <fnref n="200" />. Знайдена тут столова кераміка була переважно ольвійського виробництва. Окремі ознаки матеріальної культури мають фракійське походження.

Перші поселення третьої «Малої Скіфії» наприкінці III ст. до н. е. утворились у кримському передгір'ї <fnref n="201" />. Її площа поступово розширювалася, з часом охопивши Північно-Західний Крим, де на місці грецьких міст виникли варварські поселення.

<footnote n="197">¹⁹⁷ Птолемей Клавдий. *Руководство по географии*. Кн. III, гл. V: Положение европейской Сарматии. Москва, 1953. § 2.</footnote>

<footnote n="198">¹⁹⁸ Гаврилюк Н.А., Крапивина В.В. Нижнєнепровские городища (к проблеме возникновения и развития). Боспор Киммерийский и варварский мир в эпоху античности и средневековья. *УТ. Боспорские чтения. Периоды дестабилизаций и катастроф*. Керчь, 2005. С. 68—69; Гаврилюк Н.О., Матера М. «Пізньоскіфські» чи «постскіфські» городища Нижнього Подніпров'я. *Археологія*. 2016. № 4. С. 121—135.</footnote>

<footnote n="199">¹⁹⁹ Гаврилюк Н.А. *История...* С. 343—344.</footnote>

<footnote n="200">²⁰⁰ Там само. С. 329—342.</footnote>

<footnote n="201">²⁰¹ Пуздровский А.Е. *Крымская Скифия* II в. до н. э. — III в. н. э. *Погребальные памятники*. Симферополь, 2007. С. 10.</footnote>
Археологам відомі десятки укріплених городищ Кримської Скіфії, зокрема морська гавань у гирлі р. Альма. Назви міст таврів та скіфів Криму — Палакій, Напіт, Оргокіни, Ассірани, Стактари, Акісаліти, Каліорди, Хабеї — збереглися в «Природничій історії» Плінія Старшого та «Географії» Страбона <fnref n="202" />, але з конкретними археологічними пам'ятками не зіставлені. Найбільший розквіт держави припав на панування Скілура приблизно 130—114/113 рр. до н. е. На місці невеликого поселення він розбудував столицю — Неаполь Скіфський, який ототожнюють з городищем Керменчик у межах теперішнього Сімферополя <fnref n="203" />. Устрій його держави нагадував монархію елліністичного типу <fnref n="204" />. Крім Криму, вона поширила свій вплив на пониззя Дніпра і Ольвію, де карбували монети з ім'ям Скілура. Його радником став ольвіополіт Посидій. Скілур та його син Палак були у дружніх стосунках з правителями Боспору і вели війни проти Херсонеса, на боці якого виступило Понтійське царство Мітрідата VI Євпатора. Унаслідок кількох походів 113—110 рр. до н. е. понтійський полководець Діофант розгромив скіфів і захопив Боспорське царство. У I ст. до н. е. еллінізовані володарі Кримської Скіфії брали участь у боротьбі за боспорський трон. У I—II ст. Кримська Скіфія сарматизувалась і поступово занепала у нерівній боротьбі з Херсонесом, Римом та Боспором. Остаточно вона зникла у середині III ст. під ударами сарматів та готів.

Вважають, що мешканцями перших поселень Кримської Скіфії були представники місцевої тавро-скіфської, передкавказької меотської та прийшлої з Північно-Західного Надчорномор'я еллінізованої скіфо-фракійської людності. Згодом до них додалися грецька та сарматська складові <fnref n="205" />. Культура остаточно набула греко-варварських ознак, що відбилось у змішаному характері житлового та фортифікаційного будівництва, поховальних традицій, релігійних культів, засвідчених знахідками фігурок грецьких та варварських богів. Про використання у побуті грецької мови свідчать знахідки написів-графіті <fnref n="206" />. Економіка грунтувалась на землеробстві та відгінному скотарстві.

**Римська доба на півдні Східної Європи.** Політичні зміни, пов'язані з римською імперською експансією, не порушили агломераційну структуру міст і напколишніх селищ, що їх відтоді було долучено до нової системи економічного життя провінції Мезія та всього Середземномор'я. Натомість істотно розширялось коло зв'язків і набір сільськогосподарського й ремісничого експорту. Політика Риму щодо провінцій та прикордонних утворень була гнучкою і через те ефективною. Її сутність полягала у наданні прав самоуправління, митних заохочень та громадянства, релігійній терпимості, а також гарантіях військового за-

<footnote n="202">²⁰² Плиний Старший. IV. 84; Страбон. VII. 4, 7.</footnote>

<footnote n="203">²⁰³ Зайцев Ю.П. Неаполь скифский (II в. до н. э. — III в. н. э.). Симферополь, 2003. С. 42—44.</footnote>

<footnote n="204">²⁰⁴ Щеглов А.Н. Позднескифское царство в Крыму: к типологии эллинизма. *Древний Восток и античная цивилизация*. Ленинград, 1988. С. 29—40; Зайцев Ю.П. Скилур и его царство (Новые открытия и новые проблемы). *Вестник древней истории*. 1999. № 2. С. 144—147.</footnote>

<footnote n="205">²⁰⁵ Пуздровский А.Е. Крымская Скифия... С. 10—11, 87—88, 197.</footnote>

<footnote n="206">²⁰⁶ Зайцев Ю.П. До питання про грецьке населення Неаполя Скіфського. Археологія. 1990. № 1. С. 83—95.</footnote>
ступництва супроти північнофракійських сусідів. До того ж ця політика передбачала контроль усіх без винятку значущих суб'єктів північнопонтійського життя. Однак степове сарматське населення аж ніяк не розглядали в Римі у ролі мирного партнера. Через те у II ст., за Траяна та Адріана, надчорноморським центрам надається нова роль зовнішньої лінії військово-політичного призначення, за якою стояв дунайський відтинок римського лімесу з наземними та портовими гарнізорами. Археологічні свідчення римської військової присутності прив'язуються до певних вексиляцій і супроводжуються численними зразками римського імпорту. Такий стан справ тривав аж до середини — другої половини III ст., коли події «готських / скіфських війн» змусили відкликати римські гарнізони з контрольованих міст. Наступність розвитку зберігається у старих кримських центрах, проте вони розвиваються вже у вмовах християнізованої Східної Римської імперії<fnref n="207" />.

Сарматська культура сформувалася в IV—III ст. до н. е. у волго-уральському степовому регіоні. Появу сарматів у Північному Причорномор'ї засвідчують поховання, а також так звані дивні комплекси — скарби або аксесуари вітварних жертовників, споруджених на природних пагорбах чи штучних курганах. Ранню пору їхньої присутності датовано III—II ст. до н. е. <fnref n="208" />, коли скіфські угруповання зосередилися у пониззях великих річок, тож степи були здебільшого вільні для нової міграції. Доно-Дніпровське межиріччя сармати опанували до межі ер, а першу половину I ст. н. е. зустріли вже на Дунаї. Мабуть, стрімке, майже безперешкодне освоєння понтійських степів правило сигналом для початку нових рясних хвиль мігрантів: з Дону й Кубані у I ст., з Поволжя — у середині II ст. і знов-таки з Нижньої Донщини в середині III ст.

У перших відомостях про сарматів йдеться переважно про данину їм та участь їх найманих загонів у воєнних конфліктах. Зокрема, цих кочовиків згадують ольвійський декрет на честь Протогена, який фінансував дарунки сарматському «цареві» Сайтафарну на зламі III—II ст. до н. е., легенда про допомогу херсонеситам сарматської цариці Амаги у війні зі скіфами, які обложили місто, а також відомості про участь скіфських та сарматських загонів у війні Херсонеса з Понтом 110 р. до н. е. <fnref n="209" /> Звитяги сарматів знані у Мітридатових війнах з Римом I ст. до н. е. і двох потужних навалах на римську провінцію Мезію в другій половині I — першій половині II ст. н. е. Тоді їхні набіги справили особливо болючий ефект через нестабільність політичної ситуації в імперії та неспокій місцевого населення уздовж дунайського лімесу <fnref n="210" />. Трофеї та здобич з таких походів супроводжують поховання сарматів тієї пори. Сліди пожеж на городищах лісостепової зарубинецької культу-

<footnote n="207">²⁰⁷ Зубарь В.М. *Херсонес Таврический и Римская империя. Очерки военно-политической истории*. Киев, 1994.</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸ Полін С.В. Про сарматське завоювання Північного Причорномор'я. *Археологія*. 1984. № 45.</footnote>

<footnote n="209">²⁰⁹ Симоненко А.В., Лобай. Б.И. *Сарматы Северо-Западного Причорноморья в I в. н. э.* (погребения знати у с. Пороги). Киев, 1991; Симоненко О.В. Роксолани (пошук археологічних відповідностей). *Археологія*. 1991. № 4. С. 25.</footnote>

<footnote n="210">²¹⁰ Симоненко А.В. *Сарматы Таврии*. Киев, 1993.</footnote>
ри та пізньоскіфських фортецях також пов'язують з активністю сарматів. Циркуляція престижних речей набула в їхньої верхівки значного розмаху; крім римських, у Причорномор'ї знайдено предмети бактрійського та китайського походження.

Очільники племен охоче сприймали норми соціальної поведінки еліт пізньо-
античних міст. Прикметним є карбування в Ольвії монет із зображеннями сар-
матських царів Фарзоя та Інісмея в другій половині І ст., поховання яких асоці-
юють з могилами біля с. Пороги у Надбужжі 211. У другій половині III — першій
половині IV ст. сармати локалізувались у двох анклавах у пониззях Дунаю і Дону.
Решту придатних вільних земель колонізує населення черняхівської культури, за
подібністю археологічних характеристик якої стоїть кілька етномовних груп. На-
приклад, частину поховань з провінційно-римським посудом і, приміром, рого-
вими черняхівськими гребенями влаштовано згідно з нормами вже майже від-
жилого сарматського суспільства.

В археологічній систематиції пізньолатенському (кінець II ст. до н. е. — початок I ст.) та римському (початок I ст. — третя чверть IV ст.) періодам в північній половині українського історико-культурного ареалу відповідають старожитності повіслянсько-одерської за походженням пшеворської культурної спільноти, зарубинецька культура лісостепової та поліської смуги Наддніпрянщини, а також культура Поянешти—Лукашівка, липицька і вельбарська культури Наддністер'я. Кожна їх фаза добре ув'язується з хронологією римських провінцій через наявність імпортів: монет, застібок-фібул, амфор і столового посуду вузького побутування, начиння, речей з ареалів добре датованих кельтських культур тощо.

Простір зарубинецької культури, що виникла, зокрема, на основі милоградської культури скіфського часу, поступово протягом III ст. до н. е. — IV ст. н. е. ширився на північ і південь, а середню фазу його формування відзначено виникненням фортифікаційних споруд довкола високо розташованих селищ. Інший вислід у формі стимульованої трансформації — складання київської культури на основі пізньої зарубинецької 212.

Економічні трансформації у Північній Європі та Південній Скандинавії спричинили значний приріст населення, підтримувати темпи якого було неможливо в суворому кліматі регіону за наявного техніко-технологічного розвитку. Очікуваною реакцією германських племен на дисбаланс між демографічним та економічним розвитком стало їхнє просування на південь — у регіони з м'якшим кліматом, аж до кордонів Римської імперії. Унаслідок кількох міграційних хвиль на території Західної України з'являються готи. Цьому історичному народу відповідають пам'ятки пшеворської, вельбарської та частково черняхівської культур.

В основі господарства носіїв пшеворської культури (названої так за могиль-
ником поблизу міста Пшеворськ у Південно-Східній Польщі) Надбужжя, Над-

<footnote n="211">211 Симоненко А.В., Лобай Б.И. *Сарматы Северо-Западного Причерноморья...*</footnote>

<footnote n="212">212 Терпиловский Р.В. *Ранние славяне Подесенья III—V вв.* Киев, 1984; Максимов Е.В., Терпиловский Р.В. Киевская культура. *Славяне и их соседи в конце I тысячелетия до н. э.* — первой половине I тысячелетия н. э. Москва, 1993. С. 106—122.</footnote>
дністер'я та Волині II ст. до н. е. — IV ст. н. е. були рільництво і тваринництво (переважно скотарство) навколо довготривалих неукріплених селищ кучного, садибного планування. Вирощували широкий асортимент харчових і технічних культур. З-посеред виробничих занять вирізняються металургія заліза з випалом деревного вугілля, ковальство, вироблення ліпного шерехатого та лискованого кружального посуду тощо. Пшеворська культура належить до кола культур з переважно тілопальним урновим обрядом поховання, в якому супровідний інвентар свідчить про наявність військової знаті, мечників і списоборців, майнове розшарування суспільства, а також ремісничу спеціалізацію (наприклад, могильник Гринів). Пшеворська культура України має чимало спільних ознак із зарубинецькою, особливо у межових краях ареалів. Виразні пшеворські впливи також відчутні у матеріалах вельбарської культури на території України (основним ареалом цієї культури, названої так за могильником у Вельбарку на Віслі, є Південно-Східна Польща) внаслідок приходу її носіїв через Мазовію, зайняту пшеворським населенням. Після двох міграцій на територіі Західної України — наприкінці II та в III ст. н. е. — носії вельбарської культури продовжують рухатись у південному та східному напрямах. До цієї просторово-демографічної експансії також долучилося пшеворське населення. Втім, ознаки обох культур поступово розчиняються в культурному конгломераті Черняхів—Синтана-де-Муреш 213 (названому так за відповідними пам'ятками в Україні та Румунії).

Якщо у попередній час лише верхівка варварського населення теренів України користувалася речами, притаманними грецькій і римській еліті, то у випадку з Черняховим—Синтана-де-Муреш маємо справу із постанням провінційно-римської культури, яка поширювалась на всі суспільні верстви. «Романізації» варварського світу багато в чому сприяла «варваризація» самої імперії. Варвари масово долучалися до служби у римських легіонах, діставали римське громадянство з набуттям відповідних прав. Навіть більше, на окремі племена, які проживали у пограничні імперії, поширювався інститут феоду, що фактично призводило до одночасного підпорядкування населення як римській, так і місцевій владі. Отже, в культурному сенсі за нової ери зникає чітке протиставлення між «цивілізованим суспільством» та «варварським світом». Політична ж організація сусідів Римської імперії стає все ієрархічнішою, а по падінні останньої призводить до формування варварських королів. Важливим етапом таких політичних процесів стала концентрація влади у місцевих вождів — королів, за римською традицією. Зокрема, черняхівську культуру пов'язують з історично відомою «державою» Германаріха.

Різні регіони поширення черняхівської культури характеризуються різними типами поховань: кремаційних, інгумаційних або біритуальних. Відмінними також є ліпні посудини та традиції житлобудівництва на різних теренах. Це дає підстави вважати, що носіями культури були різні етнічні групи — слов'янскі,

<footnote n="213">213 Баран В.Д. Черняхівська культура: за матеріалами Верхнього Дністра і Західного Бугу. Київ, 1981; Магомедов Б.В. Черняховская культура Северо-Западного Причерноморья. Киев, 1987.</footnote>