# The path from primitiveness to civilization. Ukrainian garments of the Middle Ages

Vasyl Balushok, Oleksandr Halenko, Dmytro Haskevych, Oleksandr Diachenko, Oleksandr Motsia, Valentyn Pankovskyi, Illia Parshyn, Volodymyr Rychka, Olena Rusyna

<figure><img src="image_1.png" /></figure>

## ► To cite this version:

Vasyl Balushok, Oleksandr Halenko, Dmytro Haskevych, Oleksandr Diachenko, Oleksandr Motsia, et al.. The path from primitiveness to civilization. Ukrainian garments of the Middle Ages. PH "Akademperiodyka", pp.658, 2023, 978-966-360-500-5. 10.15407/akademperiodyka.500.658. hal-05083698

HAL Id: hal-05083698

https://hal.science/hal-05083698v1

Submitted on 6 Jun 2025

HAL is a multi-disciplinary open access archive for the deposit and dissemination of scientific research documents, whether they are published or not. The documents may come from teaching and research institutions in France or abroad, or from public or private research centers.

L'archive ouverte pluridisciplinaire HAL, est destinée au dépôt et à la diffusion de documents scientifiques de niveau recherche, publiés ou non, émanant des établissements d'enseignement et de recherche français ou étrangers, des laboratoires publics ou privés.

<figure><img src="image_2.png" /></figure>

Distributed under a Creative Commons Attribution 4.0 International License
УКРАЇНА. НАРИСИ ІСТОРІЇ

ШЛЯХ
З ПЕРВІСНОСТІ
У ЦИВІЛІЗАЦІЮ.
УКРАЇНСЬКІ ШАТИ
СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ

У
Н
<figure><img src="image_3.png" /></figure>
<figure><img src="image_4.png" /></figure>

НАЦІОНАЛЬНА

АКАДЕМІЯ
НАУК
УКРАЇНИ

1918
УКРАЇНА.
НАРИСИ
СТОРІЇ

Відповідальний редактор
Валерій СМОЛІЙ
НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ
ІНСТИТУТ ІСТОРІЇ УКРАЇНИ НАН УКРАЇНИ

ШЛЯХ
З ПЕРВІСНОСТІ
У ЦИВІЛАВЦЮ.
УКРАЇНСЬКІ
ШАТИ
СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ

КИЇВ
АКАДЕМПЕРІОДИКА
2023
https://doi.org/10.15407/akademperiodyka.500.658
УДК 94(477)"652/653"
Ш70

Авторський колектив

Василиль БАЛУШОК, Олександр ГАЛЕНКО, Дмитро ГАСКЕВИЧ,
Олександр ДЯЧЕНКО, Олександр МОЦЯ, Валентин ПАНКОВСЬКИЙ,
Ілля ПАРШИН, Володимир РИЧКА, Олена РУСИНА

Укладачі покажчика

Юлія ГРИЩЕНКО, Ганна МАЛАЯ, Валентина МАТЯХ

Координатор проєкту

Геннадій БОРЯК

Рецензенти

Леонід ЗАШКІЛЬНЯК, Іван ПАТРИЛЯК, Олександр РЕЄНТ

Затверджено до друку Вченою радою Інституту історії України НАН України
(Протокол від 05.10.2022 № 5)

Видання здійснено за кошти Цільової комплексної програми НАН України
«Наукові основи функціонування та забезпечення умов розвитку
науково-видавничого комплексу НАН України»

Шлях з первістості у цивілізацію. Українські шати середньовіч-
чя / НАН України, Ін-т історії України. — Київ: Академперіодика,
2023. — 658 с., 136 с. іл. — (Україна. Нариси історії).
ISBN 978-966-360-500-5

Розглянуто процеси формування історично-географічного ландшафту, сус-
пільно-політичних форм, духовних і культурно-соціальних практик у кордонах
сучасної Української держави в пре- та протоісторичні часи, на стапі переходу до-
історичної епохи: у період, репрезентований специфікою регіонально-локальних
форматів раннього, класичного, пізнього (або високого) середньовіччя. За опорні
бралися знакові історичні феномени (давньруська державність, християнізація
простору Київської Русі, досвід контактів зі степовими соціополітичними струк-
турами, український етногенез тощо), які акумулювали у собі або визначали еволю-
ційні зміни цих епох, переломлені в українській специфіції. Для широкої аудиторії.

УДК 94(477)"652/653"

ISBN 978-966-360-500-5

© Інститут історії України НАН України, 2023
© Академперіодика, оформлення, 2023
ІСТОРІЯ УКРАЇНИ
В РЕПРЕЗЕНТАЦІЯХ СУЧАСНОСТІ

Від самих початків своєї соціалізації людина намагалась дізнатися про мину-
ле того простору, який оточував її, осягнути, де у цьому минулому заховувалось її
коріння, з якою метою її предки, вона сама та її нащадки прийшли в цей неосяж-
ний світ. Так зароджувалося тяжіння людства до пізнання своєї історії, більш-
менш послідовне відтворення подієвої канви якої ставало можливим в добу
появи писемності. Історієписання постало як наслідування, переінакшення та
перенесення давньої усної традиції на новий культурний, соціальний і політич-
ний ґрунт. Воно прагнуло зафіксувати та представити у письмовому, упорядко-
ваному відповідно до тодішніх уявлень, вигляді існування тієї чи іншої людської
спільноти. Так постали перші історіографічні традиції репрезентації минувши-
ни, котрі побутували на давньому Близькому Сході, в античній Греції та Римі, а
також на просторах Східної і Південної Азії<fnref n="1" />.

Шляхи, торовані історієписанням, були вкрай тернистими і долали багато-
вікові перепони від Міфу до Логосу, від фольклору, звичаєвих норм і теологічних
догматів до наративної розповіді, від політичної вмотивованості, моралізаторсько-
го призначення, апології слави й романтичного культу героїв до академічності та
сцієнтичного потрактування природи історичного і соціогуманітарного знання. У
такому світлі наратив поставав як найдавніший і, мабуть, найпопулярніший спосіб
репрезентації подієвої, процесуальної й факторографічної історії. Втім, наративна фі-
лософія спонукала сучасних дослідників дедалі глибше зануритися до світу генеро-
ваних ідей і смислів, які представлені в історичних розповідях. Навіть більше: вона
породила супротилежні погляди, візії та концепції щодо великих наративних опо-
відей, які вирізняються як крайнім скептицизмом і релятивизмом, так і стриманим
оптимізмом щодо наративного представлення пройденого людством історичного
шляху. Так чи інакше, наративні розповіді відіграють надзвичайно важливу роль в
організації культурного простору, каналів соціалізації, легітимації й репрезентації
досвіду попередніх поколінь, які годі заперечити чи повністю спростувати.

Апріорі написання історії є складним, полівимірним і тривалим процесом,
який пов'язаний із багатьма чинниками, обставинами й передумовами, середови-
щами та трансформаціями, що розгортаються як у сучасному світі, так і в акаде-
мічній спільноті учених-гуманітаріїв, зокрема істориків. Особливої очевидності
це набуває тоді, коли йдеться про великий історичний наратив, який неодмінно
асоціюється з певною серією чи циклом текстів, сполучених під обкладинками

<footnote n="1">¹ *The Oxford history of historical writing (5 vols.)* / eds. A. Feldherr, G. Hardy (with I. Hesketh). Oxford, 2015. V. 1: beginnings to AD 600.</footnote>
багатотомних видавничих форматів. До того ж сучасний інтелектуальний продукт у царині історії є тісно пов'язаним не лише з довершеним щодо викладу та апробованим текстовим масивом, а й з відповідною системою координат, оцінних критеріїв, концептуалізацій, стратегій, репрезентацій, пояснень, тлумачень, прочитань, генералізацій, узагальнень, які в тому чи іншому вигляді закладені до базових засад певного проєкту. У широкому сенсі доречно вести мову про своєрідну філософію того, як конструюється / пишеться історія, як продуковане, здобуте й оновлене знання конвертується у формат великого історичного тексту.

Сьогодні очевидно, що кожна з національних варіацій європейського історієписання має свою структуру віх і пластів минувшини, зрештою, самобутню логіку сюжетів, дослідницьких підходів і проблем. Власною неповторною палітрою вирізняється й українська історіографія, яка визначається багатьма обставинами та контекстами представлення нашого минулого: соціокультурними розривами, увенням інших етнокультурних елементів, належністю етнічних земель до різних цивілізаційних комплексів та держав, геополітичним становищем, інтенсивністю й тривалістю модернізаційних хвиль (індустріального, культурного, політичного оновлення та реформування), самобутнім механізмом спадкоємності, себто побутуванням відмінних, інколи контраверсійних, традицій, їх перехрещуванням, змаганням або взаємодоповненням. Йдеться про те, що сучасний історичний наратив так чи інакше адсорбує всі тектонічні метаморфози, які сталися з нашою країною, суспільством, наукою, культурою, соціогуманітарним знанням і з українською людиною впродовж щонайменше трьох останніх десятиліть. Із цієї перспективи пострадянська доба є тим соціокультурним, інтелектуальним і духовним підґрунтям, яке, безперечно, вплинуло і досі впливає на практики, стратегії, структури та способи мислення історика, його понятійний апарат, дослідницький інструментарій, мову і вихідні запити до конструювання історії України.

Варто підкреслити, що для українського історика пострадянське тридцятиліття було надзвичайно насиченим, плідним, але у багатьох аспектах неоднозначним, складним і навіть суперечливим. Передусім це був час повернення до національної історіографічної спадщини, значну частину якої було деформовано і навіть заборонено за радянської доби. Тож наприкінці ХХ ст. відбулося своєрідне «перевідкриття» багатьох праць, постатей, проблем, подій, явищ і навіть цілих історичних епох. Невипадково 1990-ті роки пройшли під гаслом повернення до традицій і джерел, приміром, багатотомної «Історії України-Руси» як найвідомішої «біографії» українського народу / нації<fnref n="2" />, непересічність наукової значущості якої підважується появою англомовного видання цього монументального твору, роботу над яким було розпочато ще на зламі другого і третього тисячоліть<fnref n="3" />. Майже синхронно перевидаються відомі курси з історії України, на-

<footnote n="2">² Грушевський М. *Історія України-Руси: В 11 т., 12 кн.* [репринт. перевид.,] Т. 1—10. Київ, 1991—1997; Т. 11: Покажчик імен. Київ, 2000; Грушевський М. *Історія України-Руси*. Географічний та етнічний покажчик. Львів, 2010.</footnote>

<footnote n="3">³ Hrushevsky M. *History of Ukraine-Rus'. V. 1: From Prehistory to the Eleventh Century* / Transl. M. Skorupsky; eds. A. Poppe, F. Sysyn. Edmonton; Toronto, 1997; V. 7: *The Cossack Age*</footnote>
писані в різні часи, як-от Д. Дорошенка, О. Єфименко, І. Крип'якевича, Н. Полонської-Василенко, О. Субтельного та ін.

Водночас парадокс полягав у тому, що український історик, тривалий час затиснутий в лещатах радянського простору, опинився у безпрецедентній пізнавальній ситуації, коли з темпоральним розривом у кілька десятиріч був змушений опановувати та засвоювати дослідницькі стратегії, концептуальні пропозиції, епістемологічні взірці, що циркулювали на обширах західного академічного світу починаючи від 1930-х років. До того ж пострадянські соціокультурні та політичні реалії продукували новітні запити до конструювання історії України. Показовою в цьому сенсі є відома дискусія, ініційована статтею «Чи Україна має історію?» американського історика Марка фон Гагена <fnref n="4" />. Зауважимо, що подібні запити до українського історичного минулого, сформульовані, щоправда, з інших перспектив, висувалися й пізніше <fnref n="5" />.

У контексті цих нових викликів від початку 1990-х років академічна спільнота істориків та учених-гуманітаріїв, насамперед в Інституті історії України Національної академії наук України, з його сформованою практично від часу заснування у другій половині 1930-х років традицією підготовки та написання великих багатотомних і серійних проєктів з історії України, не тільки реагувала, осмислювала, перевідкривала і засвоювала новітні стратегії та актуальні парадигматичні взірці (передусім йдеться про антропологічні, цивілізаційні, культурологічні, хвильові, мультикультурні прочитання історії, сполучення й комбінування мікро- і макропідходів, міждисциплінарних методик та інтердисциплінарних запозичень тощо), а й інтенсивно працювала над розробленням власного інтелектуального продукту.

Після руйнації радянського образу української минувшини у вигляді восьмитомного конструкта «Історії Української РСР» і його переробленої та розширеної десятитомної російськомовної версії <fnref n="6" /> кінця 1970-х — першої половині 1980-х років, що репрезентували український історичний процес крізь призму політичних конотацій, теологічних сюжетів та ідеологічних кліше російсько-ра-

<footnote>to 1625 / transl. B. Strumiński; eds. S. Plokhy, F. Sysyn. 1999; V. 8: *The Cossack Age*, 1625—1650 / transl. M.D. Olynyk; ed. F. Sysyn. 2002; V. 9, bk. 1: *The Cossack Age*, 1650—1653 / transl. B. Strumiński; eds. S. Plokhy, F. Sysyn. 2005; V. 9, bk. 2, pt. 1: *The Cossack Age*, 1654—1657 / transl. M.D. Olynyk; eds. S. Plokhy, F. Sysyn. 2008; V. 9, bk. 2, pt. 2: *The Cossack Age*, 1654—1657 / transl. M.D. Olynyk; eds. Ya. Fedoruk, F. Sysyn). 2010; V. 10: *The Cossack Age*, 1657—1659 / transl. M.D. Olynyk; eds. A.B. Pernal, Ya. Fedoruk, F. Sysyn. 2014; V. 3: *To the Year 1340* / transl. B. Struminski; eds. Ya. Fedoruk, R. Romanchuk, F. Sysyn. 2016; V. 4: *Political Relations in the Fourteenth to Sixteenth Centuries* / transl. A.K. Wynnyckyj; eds. R. Frost, Ya. Fedoruk, F. Sysyn. 2017. V. 5: *Social and Political Relations and the Church Order in the Fourteenth to Seventeenth Centuries* / transl. M. Skorupsky, M.D. Olynyk, eds. M. Kapral, F. Sysyn. 2019; V. 2: *The Eleventh to Thirteenth Centuries* / transl. I. Press, eds. Ch. Raffensperger, F. Sysyn. 2020.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Hagen M. von. Does Ukraine Have a History? *Slavic Review*. 1995. V. 54, No. 3. P. 658—673.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Motyl A.J. Can Ukraine Have a History? *Problems of Post-Communism*. 2010. V. 57, No. 3. P. 55—61.</footnote>

<footnote n="6">⁶ *Історія Української РСР: У 8 т. Київ, 1977—1979; *История Украинской ССР: В 10 т. Киев, 1981—1985.*</footnote>
дянської традиції історієписання, постала гостра потреба переформатування, а фактично — нового прочитання й кардинальної реконцептуалізації цілих періодів і епох історії України. З огляду на таку пізнавальну ситуацію впродовж останнього десятиріччя минулого століття головну увагу істориків було скеровано на переосмислення феномену Української держави XVII—XVIII ст., Української революції 1917—1921 рр., «розстріляного відродження» 1920-х років, Голодомору 1932—1933 рр., німецько-радянської війни 1941—1945 рр. тощо.

Загалом завдяки тодішнім науковим практикам і пострадянським наративам сформувався цілий діапазон концептуальних пропозицій, на підставі чого вже на кінець ХХ ст. вдалося практично повністю заповнити «білі плями» та «білі поля» у загальних образах національної історії. Саме тоді, попри вкрай складні економічні умови та суцільні соціальні негаразди, науковці академічного Інституту історії України не лише гідно відповіли на численні й різнобічні виклики, а й створили кілька самобутніх історичних синтезів <fnref n="7" />. Ці синтетичні оповіді постали завдяки накладанню одна на одну кількох найважливіших пізнавальних інновацій пострадянської доби – «архівної революції» на межі 1980—1990-х років, що відкрила шлях введення до наукового обігу величезних пластів маловідомих і навіть зовсім незнаних джерел; масового заповнення факторgrafічних прогалин і подієвих лакун національної історії, які штучно утворювалися й консервувалися за радянського режиму з ідеологічних міркувань; творчих експериментів перехідних часів, коли українське історієписання опановувало нові епістемологічні орієнтири, теоретично-методологічні пропозиції, дослідницькі стратегії й термінологічний інструментарій дискурсивних практик.

З появою нових пізнавальних можливостей добра Хмельниччини, приміром, набула обрисів масштабних модернізаційних перетворень, що цілком закономірно надало підстави, щоб визнати розгорнуту на цьому історичному етапі національно-визвольну боротьбу українців однією із найпотужніших революцій ранньонової доби. Національне відродження ХІХ ст. розглядалося у світлі «довгого» ХІХ ст., що розширювало горизонти трактування українських провідних смислів цього популярного конструкту, вживаного в європейській і світовій історіографії ХХ ст. Апокаліптичні й травматичні висліди голодоморів ХХ ст., які передавалися в усній традиції кількох поколінь, нарешті здобули широке і всебічне наукове осмислення як екстремальні засоби радянської політики та найстрашніші злочини комуністичного режиму. По-іншому були прочитані та сконструйовані середньовічні епохи, пов'язані з буттям і культурно-історичними спадщинами Київської Русі та Великого князівства Литовського. У світлі традиційних і некласичних концептуалізацій представлено розлогу й динамічну палітру національно-визвольних і дисидентських рухів. З нових підходів розкрито місце і роль радянської України у тоталітарному проекті, інерційний вплив якого і до сьогодні дуже болісно відчувається у найрізноманітніших виявах нашого куль-

<footnote n="7">⁷ Історія України: Нове бачення. Т. 1. Київ, 1995; Т. 2. Київ, 1996; Історія України. Київ, 1997 та ін.</footnote>
турного, соціального, почасти навіть політичного життя. Водночас кардинальні
зрушення відбулися у розробці давньої минувшини України <fnref n="8" />, що дедалі тісніше
пов'язувалася з загальним історичним розвоєм людства.

Спроби синтезного осмислення цих евристичних інновацій вилилися у реа-
лізацію українськими істориками універсальної п'ятнадцятитомної серії «Укра-
їна крізь віки» (1998—1999). Розмаіття авторських мозаїк, які вирізнялися ори-
гінальними прочитаннями й конструкціями майже всіх періодів та епох, стало
яскравою візитівкою цього великого проєкту. Варто підкреслити, що й донині,
реалізований форматом низки індивідуальних монографій, він пропонує най-
більш систематизовану конструкцію історії України від найдавніших часів до
кінця другого тисячоліття.

Паралельно розпочалась підготовка «Енциклопедії історії України» <fnref n="9" />. Цей фундаментальний науково-довідковий проект, реалізація якого нині наближається до завершення, став розгорнутою і масштабною відповіддю академічних учених-гуманітаріїв на розширення пошукових горизонтів методологічної й джерельної бази в царині дослідницьких практик пострадянської доби. Нині словниковий компендіум «Енциклопедії історії України» є одним із найважливіших шарів у галузі кодифікації та систематизації сучасного історичного й соціогуманітарного знання про Україну та її минувшину. Визнанням суспільної і наукової значущості цього проекту стало відзначення 2016 р. низки його авторів і редакторів Державною премією України в галузі науки і техніки.

Однак 2000-ні роки на тлі таких безсумнівних досягнень сформували й окрес-
лили новітню палітру викликів, проблем і суперечностей, що постали у зв'язку
як з новими поворотами соціогуманітарного й історичного знання, так і з пропо-
зиціями глобальних, транснаціональних, мультикультурних, просторово-регіо-
нальних образів та вимірів європейської і світової історії. До того ж надзвичайно
гострими виявилися питання, пов'язані з представленням нашої минувшини на
культурній, інтелектуальній і політичній мапі світу, особливо у світлі воєнно-по-
літичних подій 2014 р. і подальших років, спричинених російською окупацією
Криму та частини Донбасу. Передовсім разічі зрушення відбулись у сприйнятті
насильства, кривавих терактів, миру і війни, ментальних настанов, національних
упереджень і навіть універсальної загальнолюдської цінності — життя.

У цей час істотно трансформується дисциплінарна палітра української істо-
ричної науки, органічними складовими до якої увійшли інтелектуальна історія,
нова соціальна та культурна історія, гендерна історія, усна історія, локальна іс-
торія, політика пам'яті, регіональна історія, урбаністика, історія повсякдення та
чимало інших напрямів. Нового імпульсу набуває студіювання у низці дисциплі-
нарних сфер і галузей, як-от: соціально-політичної, військової, економічної істо-
рії, медіевістики, новістики, литуаністики, історіографії, історичної енциклопе-
дистики, біографістики, пам'яткознавства тощо. Віртуальна, цифрова доба, епоха

<footnote n="8">⁸ Давня історія України: У 3 т. Київ, 1997—2000.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Енциклопедія історії України. Т. 1—10. Київ, 2003—2013.</footnote>
масових соціальних мереж і комунікацій висувають інші вимоги й окреслюють цілий діапазон новітніх викликів джерелознавству та спеціальним галузям історичної науки. Передусім йдеться про циркуляцію й кодифікацію електронних версій джерел, уведення вебелементів до наукового апарату і навіть своєрідну технізацію та віртуалізацію наукової мови, змістовні елементи яких чимдалі глибше і міцніше вкорінюються в соціогуманітарні, зокрема історичні, студії. Зрештою, світова пандемія, спричинена коронавірусом COVID-19, згенерувала такі величезні й різнопланові зсуви у всіх сферах сучасного буття глобального світу, не оминувши й царини соціогуманітаристики, наслідки яких ще доведеться осягнути у ближчому майбутньому. Йдеться не лише про комунікаційні, освітні та дослідницькі практики, пов'язані з віддаленим режимом роботи, а й про новітнє переосмислення контурів і образів історії України у річищі глобальних, транснаціональних і мультикультурних процесів.

На тлі таких різноманітних і швидкоплинних пізнавальних метаморфоз, інструментальних і концептуальних новацій, потужних соціокультурних хвиль, руйнівних політичних трансформацій і справді-таки екстремальних явищ та процесів глобального масштабу постали зовсім інші виклики та запити щодо сучасних прочитань, потрактувань і репрезентацій історії України, аніж ті, що циркулювали у 1990-х роках. Не в останню чергу завдяки похідному з російського соціогуманітарного середовища імпульсу, у просторі української історіографії почав утверджуватися навіюваний постмодерністськими експериментами стереотип щодо національної історії як інтелектуального й культурного релікта розмантизованого і націєцентричного ХІХ ст. У таких заданих координатах формат національного гранднаративу набуває критеріїв застарілості, старомодності, старожитності й архаїчності, а водночас маркується як апріорі «спекулятивний» і створений у «націоналістичній» парадигмі інтелектуальний продукт. Саме на цій основі формуються численні негації щодо національної історії в оцінній шкалі її нібито штучної цілісності, ексклюзивності, телеологічності, ідеологізованості, легітимаційного призначення й інших подібних до них міфологем.

Зауважимо, що національна історія світовою гуманітарною співдружністю сприймається як один із багатьох форматів, дискурсів, способів, якими послуговуються науковці для відтворення минувшини. Тому наявність різноманітних версій та варіацій прочитання минулого вже сама по собі позбавляє національний історичний наратив того ореолу ексклюзивності й претензійності, які йому невиправдано приписують. Адже варіативність, версійність у конструюванні і представленні історії сьогодні не заперечується жодним фаховим істориком, при значні світоглядні, культурні та епістемологічні відмінності.

Слід наголосити, що національна минувшина нині репрезентується як низка доповнювальних, конкурентних, перехресних, суміжних стратегій і концептуалізацій, що, звичайно, не виключає і фрагментарних або мозаїчних способів її роконструювання. Якщо взяти до уваги ще й багатство та розмаїття інструментальних засобів, якими послуговуються історики у своїх повсякденних практиках, то
не буде перебільшенням стерджувати, що сучасний національний історичний наратив — це не пропозиція формалізованої, ексклюзивної та націєzentричної цілісності, а радше продукування низки комбінованих проєкцій, масштабів і вимірів з обсягу нашого минулого, посталих з локально-регіональних, соціокультурних, культурологічних, антропологічних, цивілізаційних, глобальних, транснаціональних та інших перспектив, що взаємодоповнюють одні одних. За великим рахунком йдеться про необхідність оперувати різними форматами та концептуальними пропозиціями, позаяк саме змагання між ними надає реальний шанс уникнути крайнощів фахової однобічності й домінування методологічного монізму. У такій репрезентаційній палітрі історія України однозначно виводиться за національні межі і починає позиціонуватись як сполучення різних дослідницьких пропозицій, практичним доведенням чого є сучасні систематичні курси з історії України А. Каппелера<fnref n="10" />, П.-Р. Магочія<fnref n="11" />, С. Плохія<fnref n="12" /> та інших учених.

Не залишилися поза цим процесом і українські вчені. Вже від початку ХХІ ст. Інститут історії України НАН України розробляв, опрацьовував і апробовував розмаіті концепції, методологічні й теоретичні засади фундаментального, синтетичного курсу з історії України. На цьому етапі було напрацьовано величезний досвід у підготовці масштабних, багатотомних праць із різних площин, сфер і зрізів українського історичного буття, що розглядалися як свого роду підготовчі студії до написання / конструювання великого історичного наративу. Варто відзначити капітальні й успішно реалізовані кількатомні проєкти, присвячені історії окремих соціальних спільнот, зокрема селянства<fnref n="13" />, козацтва<fnref n="14" />, а також економічній площині національного історичного процесу<fnref n="15" />.

Водночас з контексту викликів новітніх концептуалізацій і прочитань низки періодів й епох історії України, найбільш вихолощених та нівельованих у радянській історіографії, академічний загал істориків запропонував новий образ Української революції 1917—1921 рр. <fnref n="16" />, зміст і події якої набули абсолютно інших трактувань у розрізі ліво-соціалістичного, консервативно-гетьманського, уенерівського й інших державних проєктів. З україноцентричної перспективи були написані новітні наративи з історії Першої<fnref n="17" /> та Другої<fnref n="18" /> світових воєн. Систематичне осмислення і самобутні спроби осягнення недавнього сьогодення представлені у студіях із сучасної історії України<fnref n="19" />. Базовими факторографічними

<footnote n="10">¹⁰ Каппелер А. Мала історія України / пер. з нім. Київ, 2007.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Магочій П.-Р. Україна: історія її земель та народів / авториз. пер. з англ. Ужгород, 2012.</footnote>

<footnote n="12">¹² Плохій С. Брама Європи. Історія України від Скіфських воєн до Незалежності / пер. з англ. Харків, 2016.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Історія українського селянства. Т. 1—2. Київ, 2006.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Історія українського козацтва: У 2 т. Київ, 2006—2007: 2-ге вид. Київ, 2010—2011.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Економічна історія України: історико-економічне дослідження: В 2 т. Київ, 2011.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Нариси історії Української революції 1917—1921 років. Кн. 1—2. Київ, 2011—2012.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Велика війна 1914—1918 і Україна: У 2 кн. Київ, 2014—2015.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Україна в Другій світовій війні: погляд з ХХІ століття. Історичні нариси. Кн. 1—2. Київ, 2011.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ 25 років незалежності: нариси історії творення нації та держави. Київ, 2016.</footnote>
і подієвими компендіумами стали найбільша хронологія з історії України 20 та п'ятитомний проєкт студіювання історії державної служби на українських обширах 21. Реалізація всіх цих задумів дає змогу задовольняти як елементарні евристичні запити, так і розлогі та специфічні пошукові потреби сучасних дослідників.

У нову фазу перейшов проєкт «Енциклопедія історії України», у межах якого видано першу та другу книги спеціалізованого тому «Україна — українці» 22. У них представлено серію тематично й темпорально концентрованих енциклопедичних наративів, які пропонують генералізаційну й узагальнювальну палітру соціогуманітарного й історичного знання про Україну. Навесні 2022 р., під час повномасштабної фази російсько-української війни, було оприлюднено в електронному форматі першу книгу додаткового тому «Енциклопедії історії України» 23. На сьогодні читацькій аудиторії доступна її традиційна паперова версія.

Одночасно з апробацією нових форм історичних синтез Інститут історії України НАН України ініціював масштабну публічну дискусію щодо методологічних і теоретичних засад написання, конструювання та репрезентації вітчизняного історичного процесу, точніше — щодо можливостей і перспектив творення українського гранднаративу в річищі сучасних наукових вимог, стандартів, настанов. Ще 2009 р. було створено робочу групу, яка в межах проєкту «Теоретико-методологічні питання підготовки синтетичних видань з історії України: досвід, проблеми, перспективи» окреслила базові методологічні й теоретичні підвалини, концептуальні пропозиції та стратегічні орієнтири, що передбачалося використати у майбутній багатотомній історії. Напрацьовані попередні матеріали згенерували неабияке розмаїття думок, підходів, оцінок, інтерпретаційних пропозицій, що потребували подальшої роботи та залучення широкого кола фахівців як в Україні, так і поза її межами. З метою узгодження позицій навколо контроверсійних проблем їх винесено на публічне обговорення наукової громадськості, в якому взяли участь відомі українські історики та вчені-україністи, що працюють у зарубіжних наукових інституціях.

Від 2012 р. на сторінках «Українського історичного журналу» розгорнулась гостра та плідна наукова полеміка щодо проблемно-тематичних обширів, викликів, можливостей, ризиків і перспектив, пов'язаних із підготовкою великого українського історичного наративу. Крім того, означене коло проблем порушувалось й плідно обговорювалось на інших дискусійних майданчиках, а також розглядалось у публікаціях, уміщених у періодичних виданнях установи 24.

<footnote n="20">20 Україна: хронологія розвитку. Т. 1—6. Київ, 2007—2011.</footnote>

<footnote n="21">21 Історія державної служби в Україні: У 5 т. Київ, 2009.</footnote>

<footnote n="22">22 Енциклопедія історії України. Т. 11: Україна — українці. Кн. 1. Київ, 2018; Кн. 2. Київ, 2019.</footnote>

<footnote n="23">23 Енциклопедія історії України. Дод. том. Кн. 1: А—Я. Київ, 2021. URL: http://resource.history.org.ua/item/0016509</footnote>

<footnote n="24">24 Низку статей і матеріалів з обсягу цієї дискусії опубліковано у виданні: Ейдос. Альманах теорії та історії історичної науки. Київ, 2008. Вип. 3, ч. 1.</footnote>
Результатом тривалої, копіткої підготовчої роботи та попередніх напрацювань українських істориків упродовж трьох останніх десятиліть стала пропозиція фундаментального інтелектуального продукту під назвою «Україна. Нариси історії» (у трьох томах, семи книгах). У масиві сконцентрованих у цьому фоліанті текстів неупереджений читач навряд чи віднайде якісь настанови, скеровані на ексклюзивність, націецентричність, есенціальність, а тим паче на телеологічність у конструюванні та презентації історії України. Загальна зорієнтованість їх авторів на розмаття й комбінування різних сучасних концептуальних пропозицій і дослідницьких стратегій дала змогу показати українське минуле з відмінних курсів, перспектив, контекстів і масштабів. Тож пропонований нарисовий формат демонструє не якийсь цілісний, підпорядкований певній ідеологемі і однomanітний образ минулих епох, а радше низку сконструйованих послідовних і багатоманітних образів, які, зрозуміло, є скоординованими між собою, проте в жодному разі не сполучені жорстким і унітарним зв'язком. У метафоричному сенсі цей текстовий масив становить концептуальне й інструментальне багатоголосся, що тією чи іншою мірою відображує нинішній стан історичного і загалом соціогуманітарного знання про минувшину України від первісних часів до сьогодення.

Перший том праці об'єднує низку просторово-хронологічних сегментів — преісторичні часи, середньовіччя та ранній новий час. Його вирізняє новаторське подання історії буття первісної людини у геоприродному та соціокультурному середовищах, які територіально локалізуються кордонами сучасної України. Чільне місце у ньому посідає висвітлення процесу переходу від преісторичних до історичних часів, а також соціокультурних впливів античного світу на Північне Причорномор'я. Із новітніх позицій зображено історію Русі, яка розглядається у світлі структур і ритуалів влади, елементів ідеології, територіальних окреслень та етнічності, архітектоніки економіки і соціальності тощо. Водночас середньовічна історія репрезентована і з відмінних соціо-й етнокультурних перспектив кочового Сходу та Півдня. Оригінальне прочитання та концептуальне потрACTування здобули й інші історичні епохи, передусім литовська та польська / річ-посполитська добра в історії України. З висоти різних масштабів, ракурсності і контекстів, зокрема у світлі історичної компаративістики, ідеологічних, психологічних, комеморативних вимірів, розглянуто феномен Національної революції середини XVII ст. У розрізі різних структур, засад, тенденцій і викликів відтворено складний і багатовимірний процес конституювання і трансформування Українського Гетьманату як ранньомодерної держави в полі перетинів складних, часто суперечливих геополітичних викликів. Крім того, у цьому томі враховано просторово-регіональне розмаіття у конструюванні нашої минувшини, репрезентовано історію Кримського ханату як останньої степової імперії на обширах України, акцентовано специфіку таких соціокультурних локацій, як західноукраїнські землі, Лівобережжя, Правобережжя, Слобожанщина, Запорожжя, що виразно проступає через загальний цивілізаційний контекст раннього модерну. Завдяки поєднанню та комбінуванню різних ракурсів і масштабів віддалені періоди в іс-
торії України конструюються і висвітлюються з відмінних, часом навіть полярних перспектив.

**Важливою новацією нарисового формату є композиція другого тому, який хронологічно локалізується українським «довгим» ХІХ ст., тобто охоплює період від кінця XVIII ст. до Першої світової війни включно. Зазвичай концепт «довгого» ХІХ ст. пов'язують з ім'ям британського вченого Е. Гобсбаума. Утім, в українській історіографічній традиції, виразним представником якої можна назвати, наприклад, І. Лисяка-Рудницького <fnref n="25" />, спроби вийти за формальний темпоральний відрізок у сто років стосовно викладу вузлових проблемних блоків української історії доби класичного модерну є непоодинокими. Вони грунтуються на ідеї певної соціокультурної єдності історичного часу від кінця XVIII ст. до соціополітичного переформатування українського простору на початку ХХ ст., гранично ув'язуючи цей процес у Першу світову війну, а подеколи революційну хвилю 1917 — початку 1920-х років. Крім того, такий концепт органічно доповнюється відомою операційною схемою чеського історика М. Гроха про три фази / стадії національних рухів у Центральній і Східній Європі.**

Концепція другого тому засновується на більш-менш синхронному зіставленні фаз розгортання й перебігу подій і явищ українського історичного процесу в умовах, коли територіально Україна була поділеною між двома імперіями — Габсбургів і Романових. Водночас, як і в попередньому томі, його автори намагалися конструювати та репрезентувати українське «довге» ХІХ ст. з різних точок зору. Йдеться про впливи тогочасних геополітичних зрушень, магістралі економічних і соціальних трансформацій, що позначалися на долі окремих станів і спільнот, формування владних інститутів, входження українців до імперських політичних і мілітарних структур, становлення культурних та інтелектуальних середовищ, етноконфесійні практики й відносини, проєкти, викики й суперечності модернізації в обох імперіях, акультурацію і русифікацію, конфронтацію традиційного та модерного в культурному, політичному та соціальному бутті, політизацію українського національного руху, парламентське життя тощо. Заразом у другому томі акцентовано й низку нових сюжетних ліній, які помітно збагачують, розширюють і модифікують історію українського «довгого» ХІХ ст. У поле читацької уваги вводяться такі сюжети, як становище іудеїв і мусульманського населення, поява хасидизму, кримськотатарський рух за духовне відродження, національні змагання поляків на теренах Галичини та Правобережної України, жіночий рух, мистецькі, літературні, культурні стильові напряги й течії, переселенські та міграційні процеси.

**Оригінальним є й структурування третього тому означеного наративного формату, у якому запропоновано сучасне прочитання та конструювання новітньої історії України як трьох великих, проте виразно диференційованих просторовохронологічних сегментів: постімперської доби (1917—1939), епохи протистояння світових систем (1939—1990) та сучасної доби чи епохи посттоталітарного**

<footnote n="25">²⁵ Лисяк-Рудницький І. Структура української історії в ХІХ столітті. Історичні есе: У 2 т. Київ, 1994. Т. 1. С. 193—202.</footnote>
транзиту, нижня межа якої позначається 1991 р., а сам виклад матеріалу доведено до 2019 р., коли в результаті чергових президентських та позачергових парламентських виборів було започатковано помітну трансформацію українського суспільно-політичного ландшафту. Така композиція дала можливість тісніше синхронізувати історичний процес на теренах України з європейською та світовою минувшиною, ніж це можна спостерегти у попередніх історичних наративах. Водночас кожен зі згаданих сегментів має власну логіку репрезентації, позаяк по-своєму концептуалізує соціокультурні перетворення й політичні пертурбації.

Аналогічно до попередніх, третій том праці також демонструє комбінування та сполучення різних масштабів, ракурсів і перспектив у висвітленні нашої минувшини. Наприклад, своєрідні повороти революційного дійства, що відображали коливання державно-політичних проєктів від лівосоціалістичних до консервативно-ліберальних і навпаки. Надзвичайно цікавими видаються рефлексії й спостереження щодо радянського / червоного експерименту на обширах України, зокрема у світлі потуг тодішньої модернізації, гвалтовної й тотальної інструменталізації екстремістських політичних заходів у вигляді більшовицького терору, масованих репресій, чисток і низки руйнівних хвиль радянізації. Викривлена соціокультурна природа радянського режиму постає з ракурсу прочитання історії України як поля змагань в добу Другої світової війни і холодної війни за часів біполярного поділу світу. На особливу увагу заслуговує концептуалізація сучасного історичного періоду, яка з об'єктивних і суб'єктивних причин продукує чималі проблеми та суперечності. Певна річ, помітну роль у цьому відіграє включеність історика і вченого-гуманітарія до культурного, політичного, інтелектуального і, звісно, повсякденного мережива нашої складної і вкрай мінливої дійсності. До того ж руйнівні воєнно-політичні події 2014 р. спричинилися до різноманітних проєкцій, прочитань і інтерпретацій сучасної історії, які доволі складно оцінити з нинішніх темпоральних позицій. У такому руслі репрезентація українського проєкту на перехресті сучасних змін, які розгортаються довкола змагань, метафорично означених як посттоталітарний транзит, дає змогу інакше концептуалізувати й осягнути пострадянську добу. У широкому розумінні таке потрактування доречно розглядати як протиборство різних версій нашої майбутності, що вибудовуються як на історичних ретроспекціях, так і довкола знакових трансформацій світового устрою.

Загалом пропонований тритомник органічно поєднує і комбінує низку різноманітних концептуалізацій і стратегій, які формують певні віхи і навіть своєрідну філософію сучасного українського історичного наративу. По суті, йдеться про реалізацію пілотного, а у певному сенсі й експериментального проєкту, який торує шлях для подальших масштабних студій з історії України, призначених для рельєфного та повноцінного представлення нашої минувшини.

***

Текст передмови було написано наприкінці травня — початку червня 2021 р., коли робота над усіма томами праці розгорталася вже на фінальній стадії. Одинак перехід 24 лютого 2022 р. гібридної фази російсько-українського збройного
протистояння у повномасштабну війну, яка стала найкривавішим та найдрама-
тичнішим мілітарним конфліктом у Європі після 1945 р., а заразом війною за
повний і остаточний розрив України з радянсько-тоталітарною та імперською
спадщинами, лише посилив нашу переконаність у тому, що національну історію
як науковий формат і культурний феномен зарано «списувати до архіву». На-
впаки, реалії критичної фази цієї цивілізаційної битви за Незалежність України
наочно довели, яку надзвичайну роль відіграє концептуалізація та репрезентація
національної історії у консолідації суспільної звитяги.

Повномасштабна війна зумовила небувалі часові метаморфози сучасності. Іс-
торичний або соціально опредметнений час уже нині є чітко поділеним на різні
пласти: довоєнний і воєнний, а у проєктованій перспективі — післявоєнну темпо-
ральність, що споглядаємо у низці попередніх рефлексій і прогностичних оцінок.
Як наслідок, спостерігаються текстонічні зрушення у свідомості, ментальності, цін-
нісних настановах, структурі потреб і поведінкових моделях наших співвітчизни-
ків, які поглиблюються і набувають нових характеристикей із кожним днем повно-
масштабної війни. Масштабні воєнні конфлікти не лише перекроюють політичну
мапу світу, а й трансформують сам плин історичного часу, який раптово набуває
неабиякого прискорення, що генерує певні можливості та перспективи. Тому бага-
тomanітні процеси у різних сферах суспільного буття розгортаються із незвичною
інтенсивністю і швидкістю, що призводить до загального усвідомлення незворот-
ності змін. Ці зміни потребують осмислення істориками, філософами, політолога-
ми, культурологами, психологами та іншими фахівцями-суспільниками, оскільки
йдеться про кардинальні, знакові переформатування, що визначатимуть обриси
як воєнної, так і повоєнної України. Однак найбільше воєнні події трансформують
світ уявлень. Адже звичні демаркаційні лінії та неписані конвенції людського бут-
тя стираються лавиною руйнівних воєнно-політичних подій. Із цієї перспективи
сучасна війна де-факто вже запустила своєрідну програму перетворень на ниві іс-
торичного та соціогуманітарного знання. Насамперед маємо на увазі зміни у кон-
цептуальному масштабуванні й термінологічному маркуванні нашої минувшини,
які неодмінно спричиняться до висунення новітніх конструкцій історії України,
зокрема всебічного перегляду палітри російсько-українських взаємин.

Сьогочасна війна — це переломний і доленосний період у багатовіковій іс-
торії боротьби за нашу державну й національну Незалежність, оскільки вона має
дати однозначну і стверджувальну відповідь на гамлетівське питання: бути чи не
бути Україні як державі в глобальному світі ХХІ ст. Водночас трагічні події остан-
ніх років виразно продемонстрували свою глибоку закоріненість в історичне ми-
нуле. І не випадково сутність і зміст епохи Незалежності українські історики —
автори цієї історичної синтези охарактеризували як змагання за наше повне і
безповоротне визволення від радянської тоталітарної спадщини і неоімперських
зазіхань путінської Росії.

Академік НАН України
Валерій СМОЛІЙ
ВСТУПНЕ СЛОВО

Свого часу, наголошуючи на функціональному призначен-
ні всесвітньої історії у формуванні картини історичного буття
людства, добре відомий у наукових колах учений-сходознавець
М. Конрад зазначив важливість уведення минулого кожного
народу в загальне історичне річище <fnref n="1" />. Без сумніву, саме таке ам-
бітне завдання постало перед авторським колективом першого
тому фундованого на міждисциплінарних підходах і методоло-
гічних новаціях сучасності гранднаративу «Україна. Нариси
історії». Сконцентровані у цьому фундаментальному виданні
нарисові формати в усіх його структурних частинах традицій-
но демонструють певну хронологічну послідовність змін істо-
рично усталених цивілізаційних форм суспільної організації,
політичних і культурно-духовних просторів, формування або
ж руйнація яких безпосередньо залежать від антропологічного
чинника, в особливий спосіб соціалізованого в колективних та
індивідуальних діяльнісних практиках.

Водночас кожний із запропонованих нарисів наочно під-
тверджує і той безсумнівний факт, що «картина минулих епох»
є плодом «взаємодії позаджерельних знань дослідника з маси-
вом інформації, яку він почерпнув з джерел» <fnref n="2" />. Однак у цьому
випадку досить часто з поля уваги випадає та очевидність, що
чим далі в глиб століть спроєктований пізнавальний інтерес нау-
ковця, тим в рази складнішим для нього стає питання подібного
синтезу, а відповідно й вибору дослідницького інструментарію,
скерованого на вибудову цілісного, наповненого подіями і ре-
зультатами активності людини каркасу епох минулого.

<footnote n="1">¹ Див.: Конрад Н.И. Запад и Восток: статьи. Москва, 1966. С. 98—100.</footnote>

<footnote n="2">² Риер Я.Г. Локальные цивилизации средневековья: генезис и особенности. Могилев, 2016. С. 7.</footnote>
Істотна відмінність першого тому праці простежується вже на принципах загального структурування викладу історичного матеріалу. Так, засадничим підходом для авторських колективів усіх п'яти книг другого і третього томів є концептуалізація і поглиблене, деталізоване розкриття основних проблемно-те- матичних ліній і подієвих блоків у політичних, соціальних, економічних, куль- турних, демографічних, націєтворчих або державницьких зрізах, наслідковим ефектом чого є акумуляція магістралей еволюції України та її народонаселення у межах доволі стислих хронологічно періодів, відповідно масштабованих більш- менш чітко визначеними характерностями.

Натомість у структурний каркас першого тому закладено відразу декілька ве- ликих темпоральностей тяглістю не в одне тисячоліття або століття історичного часу, і до того ж кожна з них демонструє своєрідну вулканічність переходів у нову цивілізаційну якість на тлі збереженості певної виразності рудиментів поперед- ніх еволюційних циклів. По суті, йдеться про вимірюваний у мільйони років піз- навальний екскурс у процеси формування історико-географічного ландшафту, суспільно-політичних форм, духовних та культурно-соціальних практик в кордо- нах сучасної України в преісторичні та протоісторичні часи, на етапі переходу доісторичної епохи в епоху зародження писемності, тобто історичний період, ре- презентований специфікою регіонально-локальних форматів раннього, класич- ного, пізнього (або високого) середньовіччя, національною цивілізаційною мо- деллю раннього нового часу. Тож за опорні бралися знакові історичні феномени, які акумулювали у собі або визначали весь спектр еволюційних змін тієї чи іншої епохи, переломлений у місцевій українській специфіції. Очевидно, що як ніколи потім, саме ці ранні періоди сповнені не лише чередуванням в українських про- сторових межах, з їх розмаїттям придатних для існування людських колективів природно-кліматичних ніш, численних форм гуртування соціальних спільнос- тей і моделей державності, а й зустрічей та перехрещувань різних цивілізаційних хвиль, діаметральність пропозицій і викликів яких, власне, і спричинила форму- вання особливого суспільного генотипу українця та наповнення своєрідною спе- цифікою утвореного протягом тисячоліть українського мікрокосму.

Загалом охоплюваний першим томом відтинок української історії є чи не найскладнішим в аспектах своєї комплексної концептуалізації, позаяк вимагає від дослідника — на тлі урахування загальнометодологічних вимог в полі будь- якого сучасного історичного студіювання — пропозиції власних пошуково-ін- терпретаційних опцій не лише в масштабах цілих історичних епох, а й віднос- но ледь не кожного характерного для них цивілізаційного сегмента. Водночас будь-яка спроба актуалізації комплексу політичних, економічних, соціальних, ментально-психологічних, культурно-духовних специфік в еволюції локальних осередків цивілізації вже апріорі підводить дослідника до певної — наскільки це видається можливим на тлі багатоголосся пропозицій концептуального про- читання великих історичних епох — визначеності з основним масивом критеріїв інтерпретаційного оцінювання наявного в його розпорядженні фактологічного
масиву (в українській специфіці часто вкрай обмеженого). Досить чітко це про-
стежується вже на найдавніших періодах і збільшується в рази з кожним етапом
наближення до сучасності, що помітно ускладнює для історика його методоло-
гічно-інструментальний вибір.

Наочно це, наприклад, демонструють практики студіювання у так званій
доісторичній добі. Йдеться про специфіку залучених джерел і методів їх опра-
цювання. Адже преісторія відбилася лише в археологічних пам'ятках. Її уявні
сторінки майже не містять імен героїв чи антигероїв, вождів або шаманів. Тож
через деперсоніфікованість преісторичного знання виклад у цій дисципліні на-
був соціо- та культурологічного вигляду, оперуючи «групами», «колективами»,
«населенням», «традиціями» тощо. Широковідомим є вислів А. Арциховсько-
го щодо археології як «історії, озброєної лопатою». Утім, віднайдення археоло-
гічних об'єктів не є тотожним їх «прочитанню». Потрібна науці інформація, яку
містять пам'ятки, — окремі артефакти, споруди, комплекси (наприклад, скарби,
поховання), поселенські системи, сліди використання знарядь, кісткові рештки,
упізнається й добирається не лише археологічними методами. Зокрема, в упоряд-
куванні даних за допомогою класифікації та типології у роботі з масовим матері-
алом широко вживається прикладна статистика, застосовується математичне мо-
делювання. Сучасні археологію та преісторію важко уявити без радіовуглецевого
аналізу, який уможливлює встановлення календарних дат пам'яток, або спорово-
пилкового аналізу для з'ясування стану прадавнього довкілля. Вміст посудин ви-
значають аналізом ліпідів, а зовнішній вигляд людини та стан її організму — за-
собами фізичної антропології, зокрема палеопатології. Останнім часом відбувся
справжній прорив у вивченні ДНК давнього населення. Чим далі розвивається
преісторія, то більш інтердисциплінарною вона стає.

Поза тим, сама археологія випрацювала доволі своєрідні методики джерело-
знавчого аналізу, наприклад, археологічне слідознавство (трасологію). Однак лише
археологічна систематика надає пізнавальної значущості даним, що їх здобули су-
міжні та спеціальні археологічні дисципліни, тож варто висвітлити її принципи у
зв'язку із завданнями преісторії. Ключовим поняттям тут є «археологічна культу-
ра», що в найзагальнішому розумінні концептуалізує подібність і невипадковість
сполучень матеріальних решток минулого на певній території впродовж певного
часу <fnref n="3" />. Археологічна культура — поняття з ряду універсалій (ознака, тип, культу-
ра), що ними осмислюються категорії «властивість», «артефакт» і «комплекс» <fnref n="4" />.
Від живої культури минулого археологія отримує пам'ятки — матеріальні об'єкти,
нормальне функціонування яких давно припинилось, а самі вони невпинно та не-

<footnote n="3">³ Furholt M. Polythetic classification and measures of similarity in material culture. A quantitative approach to Baden Complex material. *Analecta Archaeologica Ressoviensia*. 2009. V. 4. P. 225—252.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Clarke D.L. *Analytical archaeology*. London L Methuen and Co., 1968. P. 188; Бочка-
рев В.С. К вопросу о системе основных археологических понятий. *Предмет и объект архео-
логии и вопросы методики археологических исследований: Материалы симпозиума методологи-
ческого семинара ЛОИА АН СССР. Апрель 1975 г.* Ленинград, 1975. С. 34—42.</footnote>
зворотно змінюються після відкладення <fnref n="5" />. Ті рештки не є безпосереднім відбитком культури минулого. Археологічні пам'ятки утворювались і відкладались вибірко-во, згідно з традиційними нормами цілеспрямованого депонування та під впли-вом природних чинників. Органічні матеріали у різних умовах зберігаються по-різному, якщо зберігаються взагалі. Від часу відкладення до моменту виявлення археологічні об'єкти переміщуються внаслідок природних чи антропогенних впли-вів <fnref n="6" />. Тож навіть сумісне знаходження об'єктів у комплексі вимагає додаткової пере-вірки. Розкопки — навіть найретельніші — лише спосіб отримати джерела, що по-требують подальшого аналізу та осмислення. Пам'ятки, ідентифіковані засобами археології та дотичних дисциплін, диктують потребу залучення позаархеологічних знань, аби розпізнавати стилістичні й обрядові традиції, спеціалізацію виробни-чих занять, вікового і статевого розподілу праці тощо.

Які ж соціальні, етнічні та культурні процеси давнини приховані у подібності чи відмінності матеріальних решток минулого? У першій третині ХХ ст. спроби відповісти на це питання переважно концентрувалися у рамках двох наукових парадигм. Г. Коссіна ототожнював археологічну культуру з етносом, інтерпрету-ючи подібність у матеріалах віддалених територій як свідчення прямих міграцій населення <fnref n="7" />. Г. Чайлд підійшов до проблеми з марксистських позицій, вбачаючи у зміні матеріальних решток минулого відбиття соціально-економічного розвитку. В англо-американській археології та преісторії 1960—1980-х років «археологіч-ною культурою» здебільшого нехтували, проте обговорення цього поняття, а та-кож процесів і явищ, що стоять за ним, в інших наукових школах не припинялися. Дискусії активізувались останнім часом <fnref n="8" />. Певною мірою тому посприяло стрім-ке зростання бази даних із визначеннями ДНК давнього населення у зв'язку із проблемою преісторичних міграцій <fnref n="9" />. Оптимізм щодо реконструкції міграційної

<footnote n="5">⁵ Бочкарев В.С. О некоторых характерных чертах археологических памятников и ар-хеологических источников. *Археология древних обществ Евразии: хронология, культурогенез, религиозные воззрения*. Памяти Вадима Михайловича Массона (03.05.1929—19.02.2010). Санкт-Петербург, 2014. С. 47—52.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Schiffer M.B. *Formation process of the archaeological records*. Salt Lake City, 1987; Його ж. *Behavioral Archaeology. Principles and Practice*. Salt Lake City, 2010.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Kossina G. *Die Herkunft der Germanen — zur Methode der Siedlungsarchäologie*. Würzburg, 1911.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Roberts B.-W., Vander Linden V. (eds.). *Investigating archaeological cultures: Material culture, variability, and transmission*. New York, 2011.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Brandt G., Haak W., Adler C.J. et al. Ancient DNA reveals key stages in the formation of cen- tral European mitochondrial genetic diversity. *Science*. 2013. V. 342, No. 6155. P. 257—261; Laza-ridis I., Pattersjn N., Mittnik A. et al. Ancient human genomes suggest three ancestral populations for present-day Europeans. *Nature*. 2014. V. 513, No. 7518. P. 409—413; Allentoft M. E., Sikora M., Sjögren K.G. et al. Population genomics of Bronze Age Eurasia. *Nature*. 2015. V. 522, No. 7555. P. 167—172; Haak W., Lazaridis L., Patterson N. et al. Massive migration from the steppe was a source for Indo-European languages in Europe. *Nature*. 2015. V. 522, No. 7555. P. 207—211; Ma-thieson I., Lazaridis I., Rohland N. et al. Genome-wide patterns of selection in 230 ancient Eurasians. *Nature*. 2015. V. 528, No. 7583. P. 499—503; Mathieson I., Alpaslan-Roodenberg S., Posth C. The genomic history of southeastern Europe. *Nature*. 2018. V. 555, No. 7695. P. 197—203.</footnote>
поведінки на рівні континентів, утім, поділяють не всі <fnref n="10" />. Нині більшість фахів-
ців критично ставиться до прямих корелятів археологічних культур з етносами і
ще скептичніше — до вибудовування етногенетичних ліній, що заглиблюють ко-
ріння сучасних націй до прадавнини. Такі наративи є лише даниною політичній
кон'юнктурі <fnref n="11" />. До того ж аналіз масового матеріалу та математичне моделювання
показують набагато складніші процеси культурної динаміки, ніж просте відобра-
ження соціальних або етнічних зрушень <fnref n="12" />.

В якомусь сенсі археологія — це передусім наука про час, сповнений подіями <fnref n="13" />. У його плні артефакти та комплекси артефактів невпинно змінювалися. На цьому базується відносна хронологія, що відбиває синхронний або діахронний характер використання й утилізації предметів певного вигляду, і через це — одночасність або різночасність місцезнаходжень (поселень, могильників). За допомогою методів природничих дисциплін можна встановити абсолютний час, себто датування. Найширше вживаним для датування комплексів, що не є давнішими за 60 тис. років (або 10 періодів розпаду радіоактивного ізотопу карбону ¹⁴C), є метод радіовуглецевого аналізу. Зважаючи на змінну кількість ізотопу в атмосфері, лабораторні значення калібруються в реальні календарні дати. З огляду на проблеми калібрації ранніших дат, автори відповідних нарисів послуговуються каліброваними датами для всіх давніших епох, починаючи від фінального палеоліту <fnref n="14" />.

Археологію та преісторію типи і комплекси цікавлять в обох виглядах: ста-
тичних і тривало змінюваних. Тривалість типологічного розвитку в культуро-
генезі пізнається засобами етапізації, періодизації. Археологічна культура та
пов'язані з нею угруповання (варіанти, блоки, кола), простежені в їхньому роз-
витку, складаються у подоби живої культури — неминуче неповні, викривлені,
неодноразово перелицьовані в минулому і, зрештою, препаровані наукою. Будь-
який з тих елементів можна аналізувати окремо, проте вилучення неприпусти-
ме, а уявлення щодо культурогенезу, укладене з обраних фракцій або комплексів
культури (наприклад, лише за посудом або обрядом поховання), неминуче буде
однобічним. Просторово-типологічні угруповання преісторичного металови-
робництва — осередки, зони, провінції <fnref n="15" /> — виявляють складний ієрархічний

<footnote n="10">¹⁰ Müller J. Kossinna, Childe and aDNA. Comments on the construction of identities. *Current Swedish Archaeology*. 2013. V. 21, No. 1. P. 35—37; Heyd V. Kossinna's smile. *Antiquity*. 2017. V. 91, No. 356. P. 348—359.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Kohl P. Nationalism and archaeology. On the constructions of nations and the reconstruc-
tions of the remote past. *Annual Review of Anthropology*. 1998. V. 27. P. 223—246; Kohl P., Faw-
cett C. (eds.). *Nationalism, politics, and the practice of archaeology*. Cambridge, 1995.</footnote>

<footnote n="12">¹² Shennan S.J. *Genes, memes and human history. Darwinian archaeology and cultural evolution*. London, 2002; Shennan S.J. (ed.). *Pattern and process in cultural evolution*. Berkeley, 2009; Perreault C. *The quality of the archaeological record*. Chicago, 2019.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Колесников М.А. Греческая колонизация Средиземноморья (опыт анализа миграцион-
ного механизма). Киев, 2003.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Некалібровані дати позначено як «років тому», а калібровані — як «років до н. е.».</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Черных Е.Н. Древняя металлообработка на Юго-Западе СССР. Москва, 1976. С. 166—168.</footnote>
зв'язок з археологічними культурами та перебігом культурогенезу <fnref n="16" />, багато на-
очних прикладів чого наводиться у відповідному нарисі цієї праці.

Археологічна періодизація, маючи в основі ознаку матеріалу, що викорис-
товувався для виготовлення більшості знарядь за певної доби, відображує лише
загальний плин преісторії за найширшого її розгляду — технологічний прогрес
та ускладнення форм соціальної організації. Тому вона не завжди співвідносна із
преісторичною: зі зменшенням масштабу аналізу процеси постають складніши-
ми, а прогрес часто переривається економічними та соціально-політичними стаг-
націями і рецесіями. У різних регіонах зазначені процеси відбувалися з різною
інтенсивністю і могли бути зумовлені дією тих чи інших зовнішніх і внутрішніх
чинників <fnref n="17" />. Концепцію самоорганізованої критичності преісторики запозичили
з фізики. Вона описує довготривалий розвиток як відносно довгі періоди ста-
зису, що їх переривають радикальні короткочасні зміни <fnref n="18" />. Останні правлять за
певні орієнтири руху преісторії та історії у світовому й регіональному вимірах.
Тож головну увагу автори приділили змінам, що визначали зміст подальшого
стабільного розвитку давніх колективів упродовж століть, а іноді й тисячоліть.
Зважаючи на сучасні знання в царині антропогенезу, виклад розпочато з найдав-
ніших сторінок преісторії в її планетарному вимірі.

Фактично заданий двома першими розділами вектор геоісторичної пара-
дигми визначив подальшу проєкцію формування на середньовічному та ранньо-
новому етапах просторово-суспільного середовища України як місцерозвитку
українського соціуму, що задає направленість його самоідентифікації у навко-
лишньому світі, визначає територіально-політичні конфігурації форматів його
державотворчості, забезпечує ресурсний базис для розвитку національної еконо-
міки, формує культурно-ментальну матрицю українців, прогнозує спрямованість
і дестабілізацію потенціалу геополітичних викликів. Подальший перехід людства
із стану первістості в добу середньовіччя, а далі в часи модерності окреслив пе-
ред науковцями нові методологічні завдання й водночас відкрив для них значно
ширші евристичні горизонти, заклавши в дослідницькі практики потужну дис-
курсивну компоненту. Можливо, найпомітнішою інновацією джерелознавчо-піз-
навального характеру стала перейнята від античності традиція писемної фіксації
сукупності подій і явищ. Згодом поступове накопичення якісного, донесеного до
нащадків форматом слова нового джерелого матеріалу мало неодмінно підвес-
ти наукову спільноту до пропозиції класифікаційних джерелознавчих методик,
а також способів систематизації і пояснення вміщеного в ньому інформативного

<footnote n="16">¹⁶ Бочкарев В.С. Культурогенез и древнее металлопроизводство Восточной Европы. Санкт-Петербург, 2010. С. 115—118.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Толочко П.П. *Археология и древняя история (в защиту исторического марксизма)*. Киев, 2007.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Bak P. *How nature works: The science of self-organized criticality*. New York, 1996; Bentley R.A., Maschner H.D.G. Considering complexity theory in archaeology. *Complex systems and archaeology: Empirical and theoretical applications*. Salt Lake City, 2003. P. 1—8; Їх же. Complexity theory. *Handbook of archaeological theories*. Lanham; New York; Toronto; Plymouth, 2009. P. 245—270.</footnote>
масиву. Із запровадженням у сфери медієвістики і ранньоновістичного студіювання таких методів, як емпірико-теоретичний, синтетичний, статистичний, еволюційний, факторний, нормативний, семіологічний, що органічно накладаються на інституціональний, комунітарний, культурно-цивілізаційний, структурно-функціональний, системний підходи та базові принципи наукового дослідження як в галузі історичної науки, так і інших соціогуманітарних дисциплін, а саме: історизму, історичної компаративістики, герменевтики, порівняльно-історичного аналізу, теоретичного моделювання, системного аналізу та синтезу, групування та класифікації тощо, відкриваються додаткові можливості запропонувати широкопанорамну теоретичну розробку з одночасним різновекторним вкоріненням у неї конкретно-історичних сюжетних ліній, позначених оригінальними авторськими підходами та спостереженнями.

На цьому широкому методологічному таі в історіографії усталоється концепт цивілізації як «стійкого, здатного до самовідтворення «типу соціальної організації»», певної «суспільної макросистеми», наділеної тотожним набором якостей політичного, економічного, духовного характеру, певними психологічними установками, цінностями і моральними принципами. Водночас цей концепт є чітко зорієнтованим у часі і просторі, однак допускає низку локальних відмінностей і модифікацій <fnref n="19" />. За Й. Арнасоном, усе це «підкреслює необхідність поєднання теоретичної дискусії з конкретними порівняльно-історичними дослідженнями» <fnref n="20" />. Загалом цивілізаційний підхід, вивівши в центр уваги «локальні цивілізації і квазідержавні утворення» <fnref n="21" />, тим самим націлював дослідників на «інтерпретування європейського досвіду як специфічної мультицивілізаційної послідовності, в якій спадщина ранніх стадій визначала подальший розвиток на більш пізніх стадіях» <fnref n="22" />. Однозначно, що через подібну проєкцію актуалізації специфіки локальних масивів, що формували загальний ландшафт цивілізацій середньовіччя та раннього модерну, цивілізаційна парадигма відкрила перед медієвістами і новістами вельми привабливу дослідницьку перспективу. Водночас не менш однозначно вона загострила для досліджуваних ними історичних епох дискусійність питання щодо встановлення їхніх хронологічних маркерів. Розмітість чіткої хронологічної межі переходу на новий цивілізаційний виток в історичному поступі людства, так недвозначно простежувана вже від найдавніших часів, стає особливо зримою на рубежі виходу зі стану класичного середньовіччя та вступу в модерність. Власне, саме ця розмитість цивілізаційних кордонів і покладена в основу концепції так званих довгих або коротких століть, тяглість яких

<footnote n="19">¹⁹ Див. Риер Я.Г. *Локальные цивилизации средневековья...* Тут же автор наводить широку бібліографію, дотичну до цієї проблеми.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Arnason J. *Civilizations in Dispute: Theoretical Questions and Historical Traditions*. Leiden, 2003. P. 230.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Бадова Л.А. Траектория цивилизационного подхода и его роль в исследовании динамики элит. *Власть*. 2017. № 1. С. 29.</footnote>

<footnote n="22">²² Arnason J. *Civilizational Patterns and Civilizing Processes*. *International Sociology*. 2001. V. 16, No. 3. P. 390-397.</footnote>
залежить від превалювання певних визначальних тенденцій, що надають особливої характерності тим чи іншим періодам.

Ще більше ускладнює хронологічну невизначеність верхньої межі великого цивілізаційного переходу тривала ув'язаність медієвістичної та ранньоновістичної проблематики у так звану концепцію формацій, коли за основний критерій епохальних зрушень було взято характеристики «феодалізації» або «капіталізації», заглиблені в площину економіки та виробничих відносин. Особливу увагу українському ареалу, зокрема, приділено в теорії «великої феодальної формації» радянського вченого Ю. Кобищанова. Так, за його словами, ранньофеодальні суспільства в Причорномор'ї, подібно до Далекого Сходу, почали утворюватися вже на протоцивілізаційній стадії, вступаючи у добу своєї зрілості тоді, коли «більша частина ойкумени» зберігала свій первинний, притаманний общинній стадії, характер <fnref n="23" />.Сьогодні в зарубіжній історіографії можна зустріти думку щодо множинності варіацій феодалізму як системи, що зумовлюється специфікою її оформлення в окремо взятих локаціях. Тож відповідно науковцям дуже складно «виступити з синтетичним твором про феодальний порядок» <fnref n="24" />. Розвиваючи погляд Ж. Ле Гоффа на феодалізм як «іерархічно об'єднуючу членів вищого шару суспільства» систему міжособистісних зв'язків, заснованих на бенефіціальних пожалуваннях за відданість і надання певних послуг <fnref n="25" />, Ф. Бродель зауважував щодо некоректності «вміщувати все суспільство Європи з ХІ до XV ст. під цією вокабулою» — аналогічно до того, як є некоректним «позначувати словом капіталізм усю сукупність цього ж суспільства між XVI і ХХ століттями» <fnref n="26" />. Зі свого боку А. Гуревич наголошував на першочерговій пов'язаності внутрішнього змісту «феодалізації» зі зміною системи тих соціальних зв'язків, що превалювали на попередньому етапі суспільної еволюції. У разі такого підходу, на його думку, ключ до розуміння цього процесу в утвердженні середньовічної цивілізаційної моделі мав би приховуватись у відносинах індивіда і соціальної групи, відносинах окремої людини і суспільства загалом, а також простежуватися через співвіднесеність формування нових суспільних зв'язків зі зсувами у сфері духовності <fnref n="27" />.

Не деталізуючи відомі численні пропозиції у зрізі хронологічної ув'язки переходу від середньовіччя у модерність, зазначимо лише, що на сьогодні до певної міри консенсусно за таку часову лакуну визнано (умовно) для Західної Європи XV ст., що пов'язувалося з припиненням існування на її більшій частині сеньоріальної системи <fnref n="28" />, а також комплексом зрушень гуманістично-реформаційного зразка. Проте розуміння цивілізації як системного процесу «формування і ви-

<footnote n="23">²³ Кобищанов Ю. Теория большой феодальной формации. Вопросы истории. 1992. № 4—5.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Лабисс Э., Рамбо А. Эпоха крестовых походов. Москва, 2005. С. 7—8.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Ле Гофф Ж. Цивилизация средневекового Запада. Москва, 1992. С. 89.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Бродель Ф. Материальная цивилизация, экономика и капитализм XV—XVIII вв.: В 3 т. Т. 1. Москва, 2006. С. 479.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Гуревич А. Избранные труды: В 2 т. Москва; Санкт-Петербург, 1999.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Lyon B.-D. *From fief to Indenture: The Transition from Feudal to Non-Feudal Contract in Wester Europe*. Cambridge (Mass.), 1957.</footnote>
значення людських зв'язків, певного типу суспільства і створення певного виду людської поведінки»<fnref n="29" /> залишає простір стосовно деяких хронологічних подвіжок щодо визначення міжцивілізаційного зламу в конкретних суспільних локaczіях, залежно від притаманної їм специфіки проявлення загальних факторів і тенденцій, що зумовлюють такий перехід. В аспектах періодизації української історії, очевидно, як абсолютно логічна і сьогодні сприймається пропозиція Я. Ісаєвича щодо відсунення верхньої межі середньовіччя, а отже, і вступу України у ранній модерні, на дещо пізніший, ніж це прийнято для Західної Європи, час — щонайменше, на 1560—1580-ті роки, коли на українських теренах починають увиразнюватися елементи нових явищ і тенденцій, які віщують перехід суспільної організації у нову цивілізаційну якість <fnref n="30" />. До того ж цей перехід відбудеться вже на виразній національній основі і буде пов'язаний насамперед із зміцненням української козаччини і її новаційних соціальних і державотворчих потенцій, зрощенням перших націєтворчих проєктів із православ'ям, ініціатором чого почне виступати нова соціальна еліта. А вже «в самому кінці XVI ст. в Україні з'являються елементи культури Бароко, яка стане панівною приблизно від 30 рр. XVII ст.» <fnref n="31" />, трансформувавши це загальноєвропейське явище в особливий національний формат, як, до речі, дещо пізніше станеться і з Просвітництвом.

«Раннє середньовіччя, — за А. Гуревичем, — в історії Європи стало тим моментом всесвітньої історії, коли зав'язався вузол, в якому переплелися шляхи розвитку трьох суспільних форм — античного суспільства, суспільства варварів, феодального суспільства, що зароджувалося». Саме завдячуючи такій складній конфігурації, ця епоха, робив висновок учений, становить особливий інтерес для загалу соціогуманітаріїв <fnref n="32" />. Додамо, що в самому осерді цієї конфігурації описився історично сформований територіально-культурний масив України, що на багато століть наперед визначило його цивілізаційну специфіку, позначаючись, неоднозначно на численних модифікаціях сучасності. Йдеться про раннє значимство слов'янської землеробської традиції в районі українського степового фронтиру з моделями соціально-суспільного облаштування, продемонстрованими експансією держав елліністичного культурного кола на регіон Північного Причорномор'я й Криму, та воєнно-адміністративними форматами цивілізації кочовиків Степу. А під завершення середньовіччя на цьому підґрунті почала складатися та геополітична композиція, у силовому полі якої вже на початках модерності для України визначився формат боротьби за національну державність, що сьогодні повторюється в дещо модифікованих розкладах розв'язаного Російською Федерацією, наступником середньовічної Московії, у центрі Європи цивілізаційного конфлікту.

<footnote n="29">²⁹ Элиас Н. *О процессе цивилизации*: В 2 т. Москва, 2000. Т. 1. С. 75.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Ісаєвич Я. Княжа доба і середні віки: наскільки співпадають ці визначення. *Княжа доба: історія і культура*. 2007. Вип. 1. С. 311.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Там само.</footnote>

<footnote n="32">³² Гуревич А. *Избранные труды*. Т. 1.</footnote>
Національна проекція середньовіччя, асоційованого в Україні (принаймні на його двох перших стадіях) з княжою добою, потужно вписалась в європейський простір акордом києво-руського державотворення, підхопленого і розвинутого на галицько-волинських теренах; актом початків формування української православної традиції, інституційно символізованої першою на Русі Київською митрополією, яка унаочнювала собою українську етнічну, а пізніше національну ідентичність; особливим форматом українського етногенезу, який підготував ґрунт для ранньомодерного націєтворення; мультивекторністю сформованого у межах України культурно-духовного простору, який завжди культивував у собі насамперед українську складову. Навіть історично визначена спрямованість еволюційної специфіки окремих українських регіонів, зумовлена поляризацією зон впливів, скоріше підкреслувала спільні для них характерності, ніж наголошувала на факторах протиставлення (останнє слід трактувати не як історично посталу об’єктивність, а як результат проявлення у різні часи політичних чи ідеологічних маніпулятивних спекуляцій).

Водночас вже ранне середньовіччя залишило у спадок сучасним науковцям й одну з найбільш дискутованих дотепер проблем, пов’язану з початком існування Русі та оформлення її державності, яку, через фактичну відсутність тогочасних автентичних джерел автохтонного походження, у різний час було концептуалізовано в полі історіографії кількома, часто полярними, пояснювально-інтерпретаційними моделями. Характерно, що кожна з них є наслідком ґрунтовних, утім, побудованих на різних методологічних засадах і похідних з різних цільових контекстів дослідницьких практик представників декількох наукових генерацій, авторитетність яких у фаховому середовищі не підлягає сумніву.

За збереження орієнтації на норманську схему, де в походженні руської князівської династії, як і в привнесенні назви «Русь» на київські обшири, простежується варязький слід (запрошення іноземного елементу на провідні ролі в місцевому владарюванні зовсім не було чимось винятковим для тогочасся), у даній праці аргументовано проводиться ідея підпорядкування та асиміляції панівної князівської верхівки посталою на місцевому ґрунті достатньо життєспроможною суспільною організацією, що, переживши саму Київську Русь, а також галицьковолинський політичний експеримент, за словами Я. Ісаєвича, опредметнилася «на Волині в формі князівства Свидригайла, на Київщині як князівство Олельковичів. Залежність їх від литовської династії не міняє того факту, що в межах цих князівств збереглися істотні елементи традиційної державності»<fnref n="33" />. Об’єктивно втягнена у силове поле цивілізаційних циркуляцій центрально-східноєвропейського регіону, воднораз відкрита для контактування як із західними, так і східними політико-культурними та економічними центрами, утворена українським елементом особлива цивілізаційна модель винесла на собі основне навантаження монгольської експансії, була поділеною між різними політичними системами, акумулювала всі характерні формовияви соціальної реальності середньовіччя та

<footnote n="33">³³ Ісаєвич Я. Княжа доба і середні віки... С. 311.</footnote>
раннього модерну, демонструючи синхронність, а часом асинхронність породжених в цих реальностях процесів, нерідко збагачуючи їх особливим місцевим колоритом. Події, що започаткувались на просторах України, з другої половини XVII ст. почали переформатовувати регіональну міжнародну політику, а час від часу взагалі сплутували карти і розрахунки задіяних у великій геополітичній грі провідних держав континенту. На етапі раннього нового часу виразними маркерами тотожності українських форм європейським цивілізаційним зразкам, а водночас чуттєвим індикатором їхнього особливого національного забарвлення стали добра Української національної революції XVII ст. та реалізований на цьому етапі формат Української ранньомодерної держави як держави нового типу; демократизація соціальної та суспільної структур, щодо чого, щоправда, дуже швидко намітився регресивний поворот; республіканський державно-адміністративний устрій та суб'єктивизація України на міжнародній арені; новий формат української дипломатичної служби; примат унітарності і соборності в українській державній ідеї тощо.

Символічно, що доленосні демократичні зрушення на українських теренах набули карколомного прискорення саме в середині XVII ст., тобто у часі виразних якісних змін у межах Європи, коли на тлі в рази зрослих ризиків і соціально-політичної нестабільності відкрились інноваційні перспективи, що, крім масштабних перетворень політичного, соціального і економічного характеру, якісно переформатували попередню систему людських зв'язків, раціоналізували суспільний та індивідуальний світогляд <fnref n="34" />, створивши умови для укорінення «простору активності» <fnref n="35" />. Ю. Івонин пропонує погляд на ранній новий час як на «эпоху превалювання в міжнародних відносинах спочатку династичної, потім конфесіональної самоідентифікації на тлі посилення державно-територіальної самоідентифікації і лише на кінець XVIII — початок ХІХ ст.» починає увиразнюватися «тенденція переходу до національно-державної» форми самоідентичності <fnref n="36" />. Що показово: Україна випередила в цьому розвинений західноєвропейський світ майже на століття, хоча, наприклад, за низкою показників, особливо в умовах протегування Москвы, почала демонструвати і помітний регрес.

З набуттям 1991 р. Незалежності стався помітний парадигмальний зсув щодо трансформації простору ранньоновістичного студіювання. По суті, протягом трьох останніх десятиліть українські вчені запропонували конкурентно спроможний ранньоновістичний проєкт, в якому репрезентовано цілісну і багатогранну модель українського історичного процесу тогочасся «з урахуванням сукупної дії законів суспільного розвитку, що виявляють себе в різноманітних

<footnote n="34">³⁴ Вебер М. *Протестантская этика и дух капитализма*. Москва, 2002; Раков В.М. «Европейское чудо» (рождение новой Европы в XVI—XVIII вв.). Пермь, 1999; Февр Л. Общий взгляд на социальную историю капитализма. *Бои за историю*. Москва, 1991; Шоню П. Цивилизация классической эпохи. Екатеринбург, 2005.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Башляр Г. Избранное. Поэтика Пространства. Москва, 2004. С. 12.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Ивонин Ю.Е. Раннее новое время и концепция модерна. *История: Электронный научно-образовательный журнал*. 2012. Т. 3. Вып. 2 (10).</footnote>
суспільних організмах і взаємодії різних поступальних сил, як змінної констан-
ти під впливом еволюційних зрушень в конкретних цивілізаційних умовах соці-
альних, культурно-духовних і політичних детермінант і пріоритетів. При цьому
в епіцентр концептуалізації ранньомодерної української історії виведено люд-
ський фактор та його впливовість на перебіг і результативність історичних подій
і явищ»<fnref n="37" />. Істотний прорив, який сьогодні можна спостерігати в практиках до-
слідження українського історичного процесу ранньонової доби, вимірюється не
лише розширенням проблемно-тематичного поля та пропозицією нових пошу-
кових проекцій. Важливу роль щодо цього відіграло поглиблення компаративної
складової ранньоновістичних студій шляхом привнесення в них, як і у випадку з
медієвістичним блоком, потужного цивілізаційного корелянта.

Власне, цей загальнометодологічний ракурс і зцементував структурування обох книг першого тому. Водночас проблематичність проведення чіткої межі між середньовіччям і раннім новим часом спричинила певне перетікання сюжетних ліній і цивілізаційно-хронологічних характеристик як у межах структурних одиниць книги першої, так і між першою та другою його книгами. Особливо це помітно в частині литовського, коронного та річпосполитського періодів, коли мікроклімат соціополітичного простору, в якому започатковувалися зародки майбутніх інноваційних зрушень в історичному поступі українських земель, фактично був сформований у середньовічних цивілізаційних координатах, а самі магістралі інновацій визначались вже на переході в цивілізацію нового часу. З іншого боку, як важливий провідник тенденцій ранньомодерної геополітики в пропсторі Південно-Східної Європи представлено Кримський ханат, хоча його державне самоствердження почалося в ранніші часи. Наведені приклади стосуються широкоформатних явищ. Однак подібну цивілізаційно-хронологічну дихотомію можна спостерігати і на інших, більш конкретизованих сюжетах. Загалом же зі сторінок об'єднаних у межах структури першого тому книг читачу пропонується зріс початків формування магістрального європейського вибору України. Ідея цієї цивілізаційної спільності рефреном пройде через наступні томи видання.

<footnote n="37">³⁷ Матях В. Інтегрування українського сегменту ранньоновістичного студіювання в практики дослідження цивілізації раннього нового часу: новітній досвід осмислення концепту «революція». Україна в міжцивілізаційних дискурсах античності, середньовіччя та раннього модерну. Київ, 2022. С. 227.</footnote>
ПОЧАТКИ
ФОРМУВАННЯ
ІСТОРИКО-
КУЛЬТУРНОГО
ЛАНДШАФТУ
УКРАЇНИ
РОЗДІЛ 1

Виникнення, єволюція
та поширення гомінідів

<figure><img src="image_5.png" /></figure>

РОЗДІЛ 2

*Homo sapiens* на території України
наприкінці льодовикової доби

<figure><img src="image_6.png" /></figure>

РОЗДІЛ 3

Криза мисливського господарства
та «революція широкого спектра»

<figure><img src="image_7.png" /></figure>

РОЗДІЛ 4

Неолітична революція
та неолітична колонізація
ВИНИКНЕННЯ, ЕВОЛЮЦІЯ
ТА ПОШИРЕННЯ ГОМІНІДІВ

Походження та основні етапи історії гомінідів. Становлення нашого виду було дуже тривалим і складним процесом. Уперше на обрій преісторії наші пращури потрапляють з появою істот, віднесених до роду «людина» (лат. *Homo*). Визначальною особливістю, що виокремила їх з-поміж інших приматів — лемурів, лорі, сучасних та викопних мавпі, а також викопних гомінідів — австралопітеків та парантропів, була суто людська здатність до перетворення природи за допомогою штучно створених знарядь. Саме тому перших представників власне людського роду вчені назвали «людина вміла» (лат. *Homo habilis*).

Залишки «людини вмілої» було знайдено лише у Східній Африці. Її поява датується часом не пізніше 2,5 млн років тому. Ці гомініди вели наземний прямоходячий спосіб життя. Характер спрацьованості зубі свідчить, що в їхньому раціоні переважали рослинні продукти, але було і достатньо м'яса, яке давало багато калорій. Це призводило до зміни морфології тіла — загального збільшення розмірів, зменшення шлунка та різкого збільшення мозку, на живлення якого спрямовувалась енергія, яка у прашурів виду витрачалася на перетравлення їжі. Отже, прямоходіння, що звільнило передні кінцівки від участі у пересуванні, та великий мозок створили передумови для початку виготовлення перших кам'яних виробів. Це були чопери — мативні гальки з краєм, оббитим кількома сколами з одного боку, та чопінги — з краєм, оббитим з обох боків. Вони слугували як для розрубування туш тварин та розколювання їхніх кісток заради видобування кісткового мозку, так і для отримання гострих сколів, що могли використовуватись як різальні знаряддя для свіжування мисливських трофеїв. Відокремлення сколів здійснювалось за допомогою або відбійників — необроблених

Дмитро
Гаскевич
каменів, або спеціально оббитих знарядь кулястої форми — сфероїдів. Такий на-
бір виробів археологи назвали гальковою, чи олдованською (за назвою ущелини
Олдован у Танзанії) індустрією.

Рештки деяких гомінідів, що супроводжують олдованські кам'яні вироби, відрізняються більшою масивністю та низкою інших специфічних ознак. Одні фахівці вважають їх залишками представників підвиду «людини вмілої», інші виділяють в окремий, споріднений щодо останньої, вид «людина рудольфійська», назвний за озером Рудольфа (нині Туркана) у Кенії.

Подальший еволюційний розвиток частини *Homo habilis* призвів до появи
орієнтовно 1,8—1,9 млн років тому нового виду — «людини працюючої» (лат.
*Homo ergaster*). Об'єм її мозку збільшився, пропорції кінцівок наблизилися до
сучасних. Саме на східноафриканських стоянках *Homo ergaster* Чесованжа та Ко-
обі-Фора, датованих періодом 1,5—1,7 млн років тому, знайдено найраніші сліди
використання вогню<fnref n="1" />. Виявлені там кам'яні знаряддя мають олдованський харак-
тер. Разом з «людиною прямоходячою» (лат. *Homo erectus*), яку іноді розглядають
як пізніх *Homo ergaster*, цей вид пристосувався до життя в нових, посушливіших
умовах, завдяки чому зміг розселитися на південь Африки, а також — приблизно
1,5 млн років тому — за її межі. Спочатку гомініди потрапили на Близький Схід
(Убейдія) та Закавказзя (Дманісі). У працях деяких учених їх рештки, знайдені у
Грузії, фігурують як окремий вид — «людина грузинська» (лат. *Homo georgicus*).
Розселяючись по тропічній зоні далі на схід, вони досягли острова Ява. Саме
там ще 1865 р. було виявлено рештки, які дістали загальновідому назву «піте-
кантроп», що означає «мавполюдина». Зараз вони датуються часом не раніше
1,2 млн років тому і відносяться до виду «людина прямоходяча».

Приблизно 1,2 млн років тому гомініди вперше потрапили до Європи. Їхні рештки, знайдені в одних шарах з кам'яними виробами олдованської індустрії в печерах Сіма дель Елефанте та Гран Доліна в Іспанії <fnref n="2" />, наприкінці ХХ ст. було виділено у вид «людина-попередник» (лат. *Homo antecessor*), що відрізнявся від *Homo erectus* низкою прогресивних ознак. Саме на основі цього виду утворилися неандертальці та люди сучасного фізичного типу. Виявлення кісток найдавніших *Homo antecessor* в Атапуерці на північному сході Іспанії може свідчити про захід-носередземноморський — через Гібралтар та (або) Сицилію — шлях потраплян-ня їх до Європи.

Нщадками «попередника» були представники виду «людина гейдель-
берзька» (*Homo heidelbergensis*), який сформувався приблизно 800 тис. років
тому. Вони відомі за знахідками в Африці (іноді їх виділяють як окремий вид
*Homo rhodesiensis*), Європі та Азії. «Людина гейдельберзька» є проміжною фор-

<footnote n="1">¹ Gowlett J.A.J. The discovery of fire by humans: a long and convoluted process. *Philosophical Transactions of the Royal Society of London. Series B: Biological Sciences.* 2016. V. 371, No. 1698: 20150164. P. 1—12.</footnote>

<footnote n="2">² Gutin J.C. Remains in Spain now reign as oldest Europeans. *Science*. 1995. V. 269. P. 754—755; Carbonell E. et al. The first hominin of Europe. *Nature*. 2008. V. 452. P. 465—470.</footnote>
мою між еректусами, від яких відрізняється більшим мозком, та неандертальцями, що змінили її на частині ареалу орієнтовно 130 тис. років тому. Від останніх її відрізняли більш архаїчні масивні щелепи. Представники цього виду — гейдельбержці, були носіями ашельської, а згодом — мустьєрської кам'яної індустрії.

Ашельська індустрія характеризується набором знарядь, у якому є великі, оброблені з обох боків по всій поверхні, із загостреним кінцем рубила. Іноді загостреному кінцю протистоїть необроблений обушок, що полегшувало тримання рубила в руці. Виготовлені в тій самій техніці знаряддя з гострим, трикутним у перетині кінцем мають назву «пік». Характерним для ашелю виробом є й клівер — сокироподібне двобічно оброблене знаряддя з широким, не підправленим додатковими сколами, лезом. Усі великі двосторонньо оброблені знаряддя позначають загальним терміном «біфаси». Встановлено, що вони виконували багато функцій — ними не лише рубали, а й різали, стругали, шкрябали. Важливою ознакою ашельської індустрії є зростання ролі знарядь на сколах. Джерелом останніх було як виготовлення біфасів, так і цілеспрямоване відокремлення від спеціально призначених для цього кусків сировини — нуклеусів. Як правило, форма сколів не регулярна. Із них виготовляли скребла з довгим, ретельно ретушованим робочим краєм та ножі, у яких лезу протистоїть зручний природний або оброблений притуплювальною ретушшю обушок.

Зміна індустрій була поступовим процесом, що в різних місцях ойкумени відбувався асинхронно і був пов'язаний з гомінідами різних видів. Є дані, що в Африці перші рубила та клівери почали виготовляти ще *Homo erectus* приблизно 1,7 млн років тому <fnref n="3" />. Найдавніші рубила Європи, виявлені в Іспанії, можуть датуватися приблизно 900 тис. років тому <fnref n="4" />. Тривалий час їх використовували разом з виробами на гальках <fnref n="5" />. Але домінувати біфаси почали лише серед знарядь частини переважно західноєвропейських стоянок *Homo heidelbergensis* віком не більш як 500 тис. років. У різних частинах Старого Світу олдованська та ашельська кременеобробки проіснували приблизно до 250—150 тис. років тому, потроху поступаючись левалуазькій, мустьєрській та мікокській індустріям. Упродовж більшої частини часу свого існування набір ашельських знарядь і методи їх виробництва не зазнали істотних змін.

Крім кам'яних виробів, носії ашельської індустрії використовували знаряддя з кістки. Зазвичай вони користувалися необробленими гострими уламками кісток. Рідше їм надавали певної форми, оббиваючи та грубо ретушуючи, як і вироби з каменю. До ашельського часу належать і перші достовірні знахідки виробів з дерева. В Іспанії (Амброна) і Англії (Клектон-он-Сі) виявлено дерев'яні

<footnote n="3">³ De la Torre I. The origins of the Acheulean: Past and present perspectives on a major transition in human evolution. *Philosophical Transactions of the Royal Society of London. Series B: Biological Sciences*. 2016. V. 371, No. 1698: 20150245. P. 1—13.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Scott G.R., Gibert L. The oldest hand-axes in Europe. *Nature*. 2009. V. 461, No. 7260. P. 82—85.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Vallverdú J. et al. Age and date for early arrival of the Acheulian in Europe (Barranc de la Boella, la Canonja, Spain). *PLoS ONE*. 2014. V. 9, No. 7: e103634. P. 1—15.</footnote>
знаряддя, які вважають уламками списів. Реалістичність такої інтерпретації за-
свідчена трьома цілими алиновими та сосновими списами завдовжки 1,82; 2,25
та 2,30 м з ретельно загостреними кінцями, які добре збереглись у торфових від-
кладах віком не менш як 300 тис. років тому на стоянці Шьонінген II в Німеччи-
ні. Розміщення центру ваги в передній частині цих виробів дає змогу бачити в
них метальну, а не колючу зброю <fnref n="6" />.

Одну з найважливіших новацій в історії людства — остаточне освоєння вог-
ню — датують приблизно 700 тис. років тому. В Європі свідчення відновлювано-
го та контрольованого вогню зафіксовано на пам'ятках з ашельськими кам'яними
індустріями часу 400—300 тис. років тому: Вертешсьольбош (Угорщина), Біль-
цингслебен (Німеччина), Торральба, Боломор (Іспанія), Терра-Амата, Менез
Дреган (Франція), Бічс Піт (Англія) <fnref n="7" />. Вогонь не просто зігрівав та захищав го-
мінідів від хижаків, а й відіграв важливу роль у їх біологічній еволюції, адже в
разі споживання приготованої на вогні їжі краще засвоюються крохмаль та білок,
знижуються енергетичні витрати на травлення та детоксикацію організму. Крім
того, термічна обробка м'яса вбиває патогенні мікроорганізми, що загалом мало
позитивно позначитися на тривалості життя <fnref n="8" />.

Природні умови плейстоцену та стоянки архантропів в Україні. За гео-
логічною періодизацією, час існування архантропів охоплює більшу частину
плейстоцену, передостанньої доби четвертинного періоду сучасної — кайнозой-
ської — ери. Плейстоцен розпочався 2,58 млн років тому, а закінчився з кінцем
останнього льодовиків'я і початком геологічної сучасності — голоцену —при-
близно 11,7 тис. років тому. Цей інтервал характеризується ритмічним чергуван-
ням теплих і холодних періодів різної тривалості. У планетарному масштабі на
його початку кліматичні умови були більш теплими та вологими, ніж наприкінці.
У північній півкулі загальне похолодання пов'язане з розвитком кількох льодови-
кових щитів, що в різні часи охоплювали величезні простори північної Євразії,
Гренландії та Північної Америки. Ці маси криги та снігу то збільшувались, насу-
ваючись на південь і визначаючи холодні періоди — гляціали, то зменшувались,
відступаючи назад, що зумовлювало періоди потеплінь — інтергляціали. Під час
гляціалів льодовикові шапки утворювались і на основних гірських системах. За-
гальною тенденцією плейстоцену було поступове збільшення тривалості та ін-
тенсивності похолодань і скорочення потеплінь <fnref n="9" />.

<footnote n="6">⁶ Thieme H. Lower Palaeolithic hunting spears from Germany. *Nature*. 1997. V. 385. No. 6619.
P. 807–810.</footnote>

<footnote n="7">⁷ James S.R. Hominid use of fire in the Lower and Middle Pleistocene: A review of the evidence. *Current Anthropology*. 1989. V. 30, No. 1. P. 1—26; Rolland N. Was the emergence of home bases and domestic fire a punctuated event? A review of the Middle Pleistocene record in Eurasia. *Asian Perspectives*. 2004. V. 43, No. 2. P. 248—280; Gowlett J.A.J. The discovery...</footnote>

<footnote n="8">⁸ Carmody R.N., Wrangham R.W. The energetic significance of cooking. *Journal of Human Evolution*. 2009. V. 57, No. 4. P. 379—391.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Матвіїшина Ж.М., Герасименко Н.П., Передерій В.І. та ін. *Просторово-часова кореляція палеогеографічних умов четвертинного періоду на території України*. Київ, 2010. С. 48.</footnote>
Акумуляція у кризі ліводовиків величезної маси води зумовила коливання рівня Світового океану, якими супроводжувався кожний гляціально-інтергляціальний цикл. Відповідні регресії і трансгресії подекуди сягали 100 м. Вони то оголювали, то затоплювали великі ділянки суходолу, зокрема «мости», які сполучали між собою континенти, острови та півострови, що впливало на можливість пересувань тварин та гомінідів.

У теплі періоди на території України переважали ландшафти, характерні для сучасної помірної зони Європи. Рівнини були вкриті широколистями лісами, де росли дуб, граб, в'яз, бук. Часом, коли умови були навіть тепліші та вологіші за сучасні, флора півдня України нагадувала середземноморську. У холодні періоди рослинність залежала від того, як далеко знаходився край ліводовика. Так, під час дніпровського (рісського за альпійською схемою) зледеніння Полісся було вкрите ліводовиком, довгий «язик» якого сягнув долиною Дніпра до широти сучасного міста Кам'янське. Відповідно умови були надзвичайно холодні та сухі. Уздовж ліводовика простяглася смуга прильодовикових пустель з арктичною рослинністю, де під дією низьких температур земля вкривалася тріщинами. Поступово вони переходили у холодні сухі степи з березово-сосновими перелісками у низьких формах рельєфу. Коли край ліводовика знаходився північніше та західніше, клімат відзначався підвищеною вологістю, а рослинність нагадувала сучасні лісотундри на півночі і прохолодні сухі степи з ділянками хвойних лісів — на півдні. Однак слід зазначити, що на локальному рівні описані зони не були суцільними, складаючись з мозаїки різних мікроландшафтів, особливо на ділянках з пересіченим рельєфом<fnref n="10" />.

Неоднорідним у часі та просторі був і тваринний світ плейстоцену. На початку доби на території України були поширені представники попередньої — плюценової — теплолюбної фауни: південні слони, етруські носороги, гіпопотами, шаблезубі тигри, які співіснували зі звичними мешканцями сучасних лісів — кабанами, благородними оленями, лосями. Проте з часом їх змінили тварини, краще пристосовані до холодних та сухих прильодовикових умов: мамонти, шерстисті носороги, бізони, коні, північні олені, сайгаки, печерні ведмеді та леви.

Характер рельєфу, клімату та рослинності, доступність їжі, природних прихистків і каміння для виготовлення знакядь впливали на розселення архантропів і палеоантропів. Найпривабливішими для них були території з пересіченим ландшафтом, адже вони надавали можливість одночасної експлуатації різних екологічних ніш. Крім того, тут зазвичай трапляються печери, гроти, скельні навіси — оптимальні місця для влаштування стоянок. Глибокі яри, ущелини, річкові долини оголювали виходи кременю, що був основною «стратегічною» сировиною кам'яного віку. За цими критеріями найпридатнішими для заселення територіями України були передгір'я по обидва боки Карпат, Волино-Подільська височина, Кримські гори, Донецький кряж, долини великих річок — Дністра, Південного Бугу, Дніпра, Сіверського Дінця. Тож не дивно, що саме з ними пов'язані свідчення епізодичного відвідання архантропами території нашої країни.

<footnote n="10">¹⁰ Там само.</footnote>
Кісткові рештки архантропів у Східній Європі невідомі. Однак про їх перебування тут свідчать знахідки виготовлених ними кам'яних виробів. На території України найдавніші з них виявлено на багатошаровій стоянці Королево на р. Тиса, біля села Веряця Виноградівського району Закарпаття<fnref n="11" />. На підставі палеомагнітних та геологічних досліджень її найнижчий, VII шар, що містить типову олдованську індустрію, надійно датується часом орієнтовно 950 тис. років тому, а наступний, VI шар з олдованською індустрією та кількома двобічно обробленими виробами — приблизно 600 тис. років тому<fnref n="12" />.

Давніший вік, що перевищує 1 млн років, мають пам'ятки Кермек, Родніки та Богатирі, досліджені останнім часом на Таманському півострові. Там олдованські вироби було виявлено поруч з кістками великих викопних ссавців — південих слонів та кавказьких еласмотріїв (носорогів). Опосередковані дані свідчать про споживання їхнього м'яса гомінідами<fnref n="13" />.

Крім названих пам'яток, галькові чопери та чопінги виявлено на схилах хребта Ечкі-Даг та біля селища Гаспра у Криму<fnref n="14" />, у шарах віком 6400—400 тис. років тому стоянки Меджибіж у верхів'ях Південного Бугу<fnref n="15" />, місцезнаходженнях біля с. Піонерське на Сіверському Дінці<fnref n="16" />.

Є різні припущення щодо шляхів потрапляння носіїв галькових індустрій на південь Східної Європи — з території Балкан та Подунав'я<fnref n="17" /> чи Кавказу<fnref n="18" />.

<footnote n="11">¹¹ Гладилин В.Н., Ситливый В.И. *Ашель Центральной Европы*. Киев, 1990.</footnote>

<footnote n="12">¹² Кудаковская Л.В., Усик В.И. *Ранний палеолит Украины. Палеолит и мезолит Восточной Европы: Сб. статей в честь 60-летия Хизри Амирхановича Амирханова*. Москва, 2011. С. 9—36.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Щелинский В.Е. Кермек — стоянка начальной поры раннего палеолита в Южном Приазовье. Фундаментальные проблемы археологии, антропологии и этнографии Евразии: К 70-летию академика А.П. Деревянко. Новосибирск, 2013. С. 153—171.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Щепинский А.А., Клюкин А.А. *Раннепалеолитическая «галечная культура» Крыма. Краткие сообщения Института археологии (далі — КСИА)*. 1992. Вып. 206. С. 104—108; Zuk S. *About the Early Palaeolithic of the Crimea. Préhistoire Européenne*. 1995. No. 7. P. 47—58; Чепалыга А.Л., Анисюткин Н.К., Садчикова Т.А. *Первые многослойные стоянки олдованской культуры в Крыму: геология, археология, палеоекология*. Бюллетень Комиссии по изучению четвертичного периода. № 74. Москва, 2015. С. 5—22.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Степанчук В.Н., Рыжов С.Н., Матвиишина Ж.Н. и др. *Первые итоги изучения нижнепалеолитических местонахождений Меджибожа. Місцезнаходження Меджибіж і проблеми вивчення нижнього палеоліту Східноєвропейської рівнини*. Меджибіж; Тернопіль; Київ, 2014. С. 22—48; Stepanchuk V.N., Moigne A-M. *MIS 11-locality of Medzhibozh, Ukraine: Archaeological and paleozoological evidence. Quaternary International*. 2016. V. 409, Pt. B. P. 241—254.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Ветров В.С. *Раннепалеолитические местонахождения с кварцитами Вишневый Дол, Макарово, Пионерское, Красный Деркул в Среднем Подонцовье. Місцезнаходження Меджибіж і проблеми вивчення нижнього палеоліту Східноєвропейської рівнини*. С. 165—176; Скоріков В.А. *Ранньопалеолітичне місцезнаходження Суходол у Середньому Подонцові*. Археологія. 2015. № 3. С. 44—58.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Степанчук В.М. «Балканський міст» у початковому освоєнні території сучасної України. Археологія. 2010. № 3. С. 3—12.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Щелинский В.Е. Кермек — стоянка начальной поры раннего палеолита... С. 158; Чепалыга А.Л., Анисюткин Н.К., Садчикова Т.А. *Первые многослойные стоянки олдованской культуры в Крыму...* С. 5—20.</footnote>
Але за сучасного стану джерельної бази однозначного вирішення цієї проблеми немає.

Характерні для ашелю рубила в Україні виявлено разом з виробами олдован-
ського чи мікокського технокомплексів (Королево, Житомирська стоянка) або
представлено випадковими знахідками на поверхні (Лука-Врублівецька на Дніс-
трі, Амвросіївка та Ізюм на Донбасі).

Походження та визначальні риси неандертальців. Тривалий час єдиним джерелом для реконструкції походження різних видів давніх людей були дані фізичної антропології. Наприкінці минулого і у перших десятиріччях нового століття до них додались палеогенетичні дослідження. Проте послідовності ДНК досі не відновлено для таких плейстоценових гомінідів, як *Homo erectus*, *Homo heidelbergensis* або *Homo antecessor*, які жили переважно у теплих та вологих екваторіальних і тропічних регіонах Африки та Євразії. Там, в умовах високих температур і більшої кислотності грунту, ДНК швидко деградує. Вивчення геному палеоантропів, які мешкали на північ від тропічної зони, виявилось успішнішим. У 2008 р. було повністю прочитано мітохондріальну <fnref n="19" />, а 2010 р. — ядерну ДНК неандертальців <fnref n="20" />. Дослідженнями методом «молекулярного годинника» встановлено, що філогенетичні лінії сапієнсів та неандертальців розійшлися у часовому проміжку 620—350 тис. років тому. Отже, пращури останніх саме у цей час покинули Африку і прийшли до Європи. Імовірно, це були представники одного з різновидів *Homo heidelbergensis* або *Homo rhodesiensis*. У нових природних умовах їхня морфологія поступово змінювалась, що, зрештою, призвело до становлення приблизно 130 тис. років тому нового виду — «людини неандертальської» (лат. *Homo neandertalensis*). Іноді їго носіїв називають «класичним» неандертальцем, а особин, у яких комплекс нових рис лише формувався, — пренеандертальцями та протонеандертальцями.

Від людини сучасного фізичного типу неандертальця відрізняли нижча черепна кришка, похилий лоб та масивні надбрівні дуги, що зрослися, потиличний виступ, масивніша нижня щелепа без характерного виступу на підборідді, більші різці і менші кутні зуби. Неандертальцям був притаманний середньолицевий прогнатизм — виступання вперед носа і верхньої щелепи. Носова порожнина була ширшою ніж у *Homo sapiens*, орбіти очей округліші та ширше рознесені. Об'єм ендокрана, а отже, мозку, був навіть трішки більший, ніж у людини сучасного типу. Будова ступні та кисті руки загалом подібна, хіба трохи довшим був великий палець руки та більш пласкими — фаланги пальців ніг. На зріст неандертальці були дещо нижчими за сучасних людей, але масивнішими у кістках, на яких виділяються розвинуті ділянки для кріплення м'язів. Останні свідчать про

<footnote n="19">¹⁹ Green R.E., Malaspinas A.-S., Krause J. et al. A complete Neandertal mitochondrial genome sequence determined by high-throughput sequencing. *Cell*. 2008. V. 134. P. 416—426.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Green R.E., Krause J., Briggs A.W. et al. A draft sequence of the Neandertal genome. *Science*. 2010. V. 328, No. 5979. P. 710—722.</footnote>
велику м'язову масу, а отже, їх більшу силу. Шия була короткою, грудна клітка — дещо звуженою у верхній ділянці і ширшою в нижній.

На думку більшості фахівців, класичні неандертальці сформувались у прильводикових ландшафтах Центральної та Західної Європи. Американський антрополог К. Кун уперше виклав і докладно обгрунтував ідею про походження неандертальця внаслідок адаптації до суворого клімату цих територій <fnref n="21" />. Так, короткі кінцівки забезпечували мінімізацію втрат тепла, а зігрівання здійснювалось за рахунок інтенсивнішого кровообігу, про що свідчать більші, ніж у людини сучасного типу, отвори в кістках, через які проходять деякі судини. На півдні, у значно м'якших кліматичних умовах Середземномор'я та Близького Сходу, мешкали групи більш грацильних і, напевно, менш адаптованих до холоду неандертальців, що зберегли більше рис своїх тропічних працурів. Проте ця закономірність не є абсолютноною, оскільки неандертальцям була властива значна поліморфність, іноді навіть у межах одного регіону та періоду.

Схоже, що впродовж тривалого існування цього виду певні групи його представників під тиском кліматичних умов переселялись в інші регіони. Тому рештки неандертальців, сформованих у центрі та на заході Європи, виявлено на Близькому Сході (печери Амуд і Кебара в Ізраїлі), в Криму (Киїк-Коба, Заскельне VI), на Північному Кавказі (Мезмайська та Баракаївська печери в Росії) та у Центральній Азії (гроти Тешик-Таш та Обі-Рахмат в Узбекистані, печера Окладникова на Алтаї в Росії). Ареал їх поширення сягнув максимуму 60—40 тис. років тому, обіймаючи території від Атлантичного океану на заході до Алтаю на сході та від південної частини Британських островів на півночі до межиріччя Тигру і Евфрату та північних берегів Червоного моря і Перської затоки на півдні <fnref n="22" />. Одинією з можливих причин початку розселення неандертальців на південь та схід називають виверження вулкану Тоба на Суматрі орієнтовно 73—74 тис. років тому — найпотужнішого за останні кілька сотень тисячоліть <fnref n="23" />. Потрапляння у повітря величезної кількості пилу та диму могло призвести до погіршення кліматичних умов, яке потягло за собою заселення неандертальцями Близького Сходу в період 70—45 тис. років тому <fnref n="24" />.

**Спосіб життя неандертальців.** Вивчення складу стабільних ізотопів карбону і нітрогену в колагені кісток та емалі зубів засвідчило майже винятково м'ясний раціон європейських неандертальців. За цими показниками вони були типовими хижаками, що стояли на верхівці харчового ланцюга, такими, як вов-

<footnote n="21">²¹ Coon C.S. *The origin of races*. New York, 1962.</footnote>

<footnote n="22">²² Krause J., Orlando L., Serre D. et al. Neanderthals in central Asia and Siberia. *Nature*. 2007. V. 449, No. 7164. P. 902—904.</footnote>

<footnote n="23">²³ Williams M.A.J., Ambrose S.H., Kaars S. van der et al. Environmental impact of the 73 ka Toba super-eruption in South Asia. *Palaeogeography, Palaeoclimatology, Palaeoecology*. 2009. V. 284. P. 295—314.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Shea J.J. *Transitions or turnovers? Climatically-forced extinctions of Homo sapiens and Neanderthals in the east Mediterranean Levant*. *Quaternary Science Reviews*. 2008. V. 27, No. 23. P. 2253—2270.</footnote>
ки чи гієни. Споживання м'ясної їжі забезпечувало їх енергією, необхідною для підтримання та обігрівання масивного тіла в холодному природному середовищі прильодовикової Європи. У тепліших умовах середземноморських лісів раціон міг містити і рослинну їжу, а у прибережних зонах — молюсків, риб, черепах<fnref n="25" />.

Вивчення ареалу поширення неандертальців показало, що вони проживали у холодних, але все ж не надто суворих природних умовах. Їхні пам'ятки відомі лише на територіях, де клімат давав можливість обходитися без одягу або використовувати примітивніші його типи, що не прилягають до тіла, на кшталт підперезаних пасками плащів з грубо з'єднаних між собою шкур тварин <fnref n="26" />. Мешканням для неандертальців слугували природні прихистки — печери, скельні навіси. Іноді їх удосконалювали штучними перегородками та вітровими заслонами. Останні могли споруджуватись і на стоянках, розташованих просто неба. Однак власне жител — конструкцій з перекриттям у вигляді даху — на них досі не зафіксовано. На більшості відносно тривалих стоянок неандертальців є сліди розведення вогню.

Кам'яні знаряддя неандертальців належать до низки технокомплексів, що у різних частинах ойкумени сформувались у часовому проміжку від 250 до 150 тис. років тому. Їх характерною ознакою є зростання ролі сколів як заготовок для знарядь та поширення спеціальних технологій отримання стандартизованих відколків наперед заданої форми. Найяскравіше це проявилось у левалуазькій технології, названій за пам'яткою в пригороді Парижа Левалуа-Перре. Її характеризує використання ретельної підготовки нуклеуса для отримання сколу чітко заданої форми — спеціального формування ударної площадки та поверхні сколювання. Залежно від характеру попередньої обробки утворювалась овальна, трикутна чи видовжена заготовка, що відповідала обрису майбутнього знаряддя, а отже, потребувала незначного додаткового підправлення або навіть могла використовуватись без нього. Перенесення акценту з ретушування на початкове розколювання знаменує важливий крок в еволюції людини. Підготовка різних типів нуклеусів та відбійників для отримання прогнозовано різних типів заготовок свідчить про усвідомлений раціональний вибір, який відображує становлення одного з най важливіших універсальних економічних законів — закону економії праці<fnref n="27" />.

Левалуазьку технологію широко використовували носії мустьєрського технокомплексу, названого за французькою пам'яткою Ле Мустье. Він характеризується широким використанням трикутних вістер — гостроконечників, краї

<footnote n="25">²⁵ Bocherens H., Drucker D.G., Billiou D. et al. Isotopic evidence for diet and subsistence pattern of the Saint-Césaire I Neanderthal: Review and use of a multi-source mixing model. *J. of Human Evolution*. 2005. V. 49, No. 1. P. 71—87; Richards M.P. Trinkaus E. Isotopic evidence for the diets of European Neanderthals and early modern humans. *Proceedings of the National Academy of Sciences*. 2009. V. 106, No. 38. P. 16034—16039.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Gilligan I. Neanderthal extinction and modern human behaviour: The role of climate change and clothing. *World Archaeology*. 2007. V. 39, No. 4. P. 503—505.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Смирнов С.В. *Становление основ общественного производства (материально-технический аспект проблемы)*. Киев, 1983. С. 207—208.</footnote>
яких підправлені ретушшю лише з одного боку. Поруч з мустьєрськими в Європі добре представлені пам'ятки з набором виробів мікокського технокомплексу, названого за стоянкою Ла-Мікок у Дордоні. Їх кам'яні індустрії, для яких характерні вістрали листоподібної форми, оброблені з обох боків ретушшю, що вкриває всю або більшу частину поверхні, розвивають попередні ашельські традиції. Тож формі заготовки приділялося менше уваги. Нерідко двобічну обробку по всій поверхні наносили і на інші типи виробів — ножі, скребла.

Привертає увагу, що досконалішу левалуа-мустьєрську технологію розколювання використовували кілька видів палеоантропів. Відповідні знаряддя виготовляли як гейдельбержці, так і неандертальці та ранні сапієнси, тоді як мікокські вироби досі знаходили лише разом із залишками неандертальців.

Попри зростання рівня спеціалізації знарядь, жорсткий зв'язок між формою та функцією виробів ще не встановився. Трасологічні дослідження свідчать, що одним і тим самим гостроконечником і шкребли, і проколювали отвори, і різали, а також могли використовувати його як наконечник мисливської зброї. Серед знарядь особливу роль відігравали біфаси. На археологічних матеріалах Криму простежено, що неандертальці носили їх із собою, виконуючи ними більшість операцій. Їх особливо цінували, про що свідчать сліди поновлення та переоформлення. А в умовах нестачі сировини їх могли розколювати з метою отримання заготовок для дрібних односторонніх знарядь<fnref n="28" />. На кількох пам'ятках Сирії, Німеччини, Італії та Румунії виявлено знаряддя, на поверхні яких збереглися сліди природних смол, що може свідчити про їх кріплення до дерев'яних руків'ів<fnref n="29" />.

На стоянках неандертальців знаходять і нечисленні кістяні вироби. Зазвичай під час їх виготовлення кістки оббивали подібно до каменю, але частіше використовували без додаткової обробки. Рідкісною знахідкою є кістка крила ворона з насічками зі стоянки Заскельне VI у Криму. Її могли використовувати як примітивну голку, а насічки мали запобігати зіслизанню матеріалу, що правив місцевим неандертальцям за нитки, наприклад, кінського волосу чи сухожилля, під час проколювання шкіри тварин <fnref n="30" />. Є думка, що характер зроблених на кістці насічок свідчить про намагання надати їх розміщенню більшої регулярності після початкового, не досить ритмічного їх нанесення. Отже, ця знахідка може свідчити про цілком людський характер розумової діяльності неандертальців — чітке цілепокладання та критичну оцінку результату <fnref n="31" />. Іноді, за нестачі крем'яної сиро-

<footnote n="28">²⁸ Чабай В.П. *Средний палеолит Крыма: стратификация, хронология, типологическая вариабельность, восточно-европейский контекст*. Киев, 2004. С. 234.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Огляд знахідок див.: Wragg Sykes R. To see a world in a hafted tool: Birch pitch composite technology, cognition and memory in Neanderthals. *Settlement, society and cognition in human evolution: Landscapes in mind*. Cambridge, 2015. P. 117—137.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Цвелых А.Н., Степанчук В.Н. Изделие из кости птицы из мустьєрской стоянки За-скальная VI (Колосовская) в Крыму. *Каменный век: от Атлантики до Пацифики. Замят-нинский сборник*. Вып. 3. Санкт-Петербург, 2014. С. 124—127.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Majkić A., Evans S., Stepanchuk V. et al. A decorated raven bone from the Zaskalnaya VI (Kolosovskaya) Neanderthal site, Crimea. *PLoS ONE*. 2017. V. 12, No. 3. P. 1—33.</footnote>
вини, знаряддя з кістки набували більшого значення і виготовлялися ретельніше. Зокрема, для цього використовували абразивну обробку. У Середземномор’ї, у приморських районах Апеннін, за нестачі якісного каменю знаряддя виготовляли з мушель морських молюсків.

Імовірно, у побуті неандертальців дуже поширеними були дерев’яні вироби, які, проте, надзвичайно рідко зберігаються в культурних шарах археологічних пам’яток. Унікальною є знахідка дерев’яного списа завдовжки 2,4 м, виявленого між ребер викопного слона з мергелевих відкладів на стоянці Льоринген (Німеччина) віком 125—115 тис. років тому. Він був зроблений із тису, мав загострений та обпалений кінець <fnref n="32" />. Уламок дерев’яного виробу на кшталт ковша чи лопати знайдено в Абрі Романі (Іспанія) у шарах, що датуються 50—45 тис. років тому <fnref n="33" />.

На деяких стоянках неандертальців виявлено неутилітарні предмети — шматки вохри, марганці, інших пігментів, кристали кварцу тощо. Наявність на вохри слідів стирання свідчить про виготовлення з неї порошку, можливо, для фарбування якихось предметів або тіла. Розтирання та зберігання вохри засвідчено унікальними знахідками восьми виготовлених зі сталагмітів плошок з печери Чіоарей у Румунії <fnref n="34" />. Не знаходить пояснення утилітарною необхідністю і гравіювання ліній на кістках. В Україні відповідні знахідки представлені, зокрема, зубом коня та фалангою сайги зі стоянки Пролом II у Криму <fnref n="35" />. Отже, наведені факти свідчать про можливе зародження у неандертальців знакової поведінки — дій, спрямованих на сприйняття, зберігання, переробку і передавання інформації в прямій чи опосередкованій формі <fnref n="36" />.

Важливою ознакомою матеріальної культури неандертальців є облаштування поховань. Вони відомі у різних заселених ними регіонах Євразії (Арсі-сюр-Кюр, Ла Шепель-о-Сен, Ла Феррасі, Ле Мустье, Ла Кіна, Ле Регурду, Рок де Марсаль, Спі, Амуд, Мезмайська печера, Тешик-Таш). Є вони і в Україні (Кіїк-Коба, Заскельне VI). У краще збережених похованнях простежуються спеціально викопані ями. Але навіть якщо останніх не зафіксовано, стан деяких решток, відсутність на кістках погризів хижаками свідчать про їх спеціальне захоронення, наприклад, під грудою каміння. Наприкінці ХХ ст. набули популярності погляди, що ототожнюють навмисність поховання неандертальців з наявністю у них перших

<footnote n="32">³² Лозовская О.В. Археологическое дерево как источник изучения каменного века. *Археологический альманах*. 2009. № 20. С. 23, 24.</footnote>

<footnote n="33">³³ Carbonell E., Castro-Curel Z. Palaeolithic wooden artefacts from the abric Romani (Capellades, Barcelona, Spain). *J. of Archaeological Science*. 1992. V. 19, No. 6. P. 707-719.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Cârciumaru M., Moncel M.H., Anghelinu M., Cârciumaru R. The Cioarei-Borosteni cave (Carpathian Mountains, Romania): Middle Palaeolithic finds and technological analysis of the lithic assemblages. *Antiquity*. 2002. V. 76, No. 293. P. 681-690.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Stepanchuk V.N. Prolom II, a Middle Palaeolithic cave site in the eastern Crimea with non-utilitarian bone artefacts. *Proceedings of the Prehistoric Society*. 1993. V. 59, No. 1. P. 17-37.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Шер Я.А., Вишняцкий Л.Б., Бледнова Н.С. Происхождение знакового поведения. Монастир, 2004. С. 15, 65-69.</footnote>
форм релігії, зокрема культу мертвих, уявлень про потойбічний світ <fnref n="37" />. Однак з цим важко погодитися, оскільки в археологічних джерелах вони зазвичай відображені у вигляді свідчень наявності ритуалу — повторюваної поведінки, наділеної якимось символічним значенням. Проте ніде в межах неандертальського ареалу не вдалося простежити достовірних ознак поховального обряду: однакової пози та орієнтації небіжчиків, стандартизації набору та регулярності розміщення знахідок, які можна було б вважати поховальним та / або супровідним інвентарем. Тож на сьогодні правильніше було б говорити про санітарні причини виникнення поховань — намагання позбавитися від плоті, що гниє, аби не покидати зручну стоянку, зробити її придатною для подальшого проживання чи повторного використання <fnref n="38" />. Отже, поховання, скоріше, були одним з елементів освоення навколишнього середовища. Однак сам факт збереження решток померлих членів колективу неушкодженими свідчить про вищий рівень соціальних зв'язків у колективі неандертальців порівняно з групами архантропів, на стоянках яких жодного поховання досі не виявлено.

**Неандертальці на історичних теренах сучасної України.** В Україні до часу панування неандертальців відносяться пам'ятки віком від 130 до 40 тис. років тому, що відповідає середньому палеоліту за археологічною періодизацією. Його початок припадає на потепління між двома зледеніннями — ріським та вюрмським. Кліматичні умови того часу були навіть дещо м'якшими за сучасні. Внаслідок танення ріського льодовика рівень Світового океану був вищим, тож Крим був повністю ізольованим островом. Ландшафти території України загалом нагадували теперішні, однак межа лісостепу та степу проходила південніше за сучасну. В міру насування останнього — вюрмського — льодовика клімат ставав усе холоднішим і сухішим. Кількість лісів зменшувалась, зона степів збільшувалась, на півночі України часами поширювались тундролісостепи <fnref n="39" />. У лісовій та лісостеповій зонах мешкали бізони, коні, гігантський та благородний олені, зубри, лосі, мамонти, носороги, у степах — сайгаки, коні, плейстоценові осли, бізони. Оскільки величезна маса води була скута льодовиком, рівень океану знижувався. Чорне море перетворилось на безстічне прісноводне озеро. Його живили переважно чотири великі ріки: Дунай, Дністер, Дніпро та Дон. Три останні несли талі води скандинавського, а Дунаєм стікали ще й води альпійського льодовиків. На місці Азовського моря та північної частини Чорного моря від мису Тарханкут у західному Криму до гирла Дунаю простягалися степи, серед яких височів масив Кримських гір.

На початку означеного періоду носії левадуа-мустьєрської індустрії заселяли Закарпаття та Подністер'я, а на решті історичної території сучасної України жили.

<footnote n="37">³⁷ Семенов Ю.И. На заре человеческой истории. Москва, 1989. С. 233; Смирнов Ю.А. Мустьерские погребения Евразии. Возникновение погребальной практики и основы тафологии. Москва, 1991. С. 5—9.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Смирнов С.В. Релігійність неандертальця: аргументи за і проти. Археологія. 1997. № 1. С. 3—16.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ Матвіїшина Ж.М., Герасименко Н.П., Передерій В.І. та ін. Просторово-часова кореляція... С. 116—127.</footnote>
групи неандертальців, що залишили пам'ятки з мікокською індустрією. На початку вюрму носії мікуку поширились і на Дністрі, а на Донбасі з'явились носії мустьєрської традиції з платівчастою індустрією. У середині вюрму стоянки з левалау-мустьєрською кременеобробкою зникли на Дністрі та Пруті, але з'явились у Кримських горах. Там відповідне населення жило поруч з носіями мікокських традицій, які також були поширені на решті території сучасної України. Наприкінці вюрму неандертальці — носії мікокських традицій, залишились лише на Пруті та у Криму. На решті території поширились носії нових технологій розколювання каменю<fnref n="40" />.

Упродовж більшої частини середнього палеоліту територія України була освобожна краще, ніж у попередні часи, однак дуже нерівномірно. Найбільше пам'яток відповідного віку зафіксовано в Криму, Закарпатті, Подністер'ї та на Донецькому крязі. Ці регіони могли виступати центрами пульсівного заселення інших територій в періоди сприятливих кліматичних умов, які позитивно позначалися на демографічній ситуації. У часи суворіших умов, що призводили до криз та скорочення населення, вони, навпаки, ставали прихистками — рефугіумами. Отже, нечисленні середньопалеолітичні пам'ятки Надпоріжжя (Ореа, Круглик), Подесення (Мосолів Рів, Чулатів III), Житомирщини (Рихта, Житомирська стоянка), Буго-Дніпровського межиріччя (Андріївка 4), Подільської височини (Великий Глибочок, Пронятин, Буглів) є свідченням періодичних припливів і відтоків населення, а не постійного замешкання цих регіонів.

Завдяки роботам кількох поколінь археологів, зокрема активним міжнародним міждисциплінарним дослідженням початку XXI ст., однією з найкраще вивчених частин ареалу поширення неандертальців став Крим. Постійне і досить щільне заселення, значне різноманіття пам'яток дають змогу використовувати цей регіон як зразок для вивчення способів адаптації до природних умов часів останнього зледеніння. Цей період у Криму супроводжувався аридизацією клімату, а не похолоданням, як на континентальних територіях<fnref n="41" />. У степових ландшафтах, що переважали в той час у регіоні, домінували такі тварини, як гідрунтиновий кінь та сайга. У закритих лісових ландшафтах вузьких річкових долин та міжгір'ів водилися олені та кабани. Бідніше в Криму була представлена фауна північніших територій — мамонти та північні олені.

Більшість поселень неандертальців виявлено неподалік від берегів рік у районі другого пасма Кримських гір. Різний склад знахідок дає можливість говорити про два основних їх різновиди. Так, вирізняються короткочасні табори і стоянки з первинного розбирання тварин. У таборі мешкала вся соціальна група палеоантропів. Зазвичай вони розташовані у гротах та скельних навісах неподалік від джерел води. Тут виготовляли і використовували більшість знарядь, облаштовували вогнища, іноді обкладені камінням (Пролом II), викопували ями нез'ясованого призначення (Заскельне VI, Кіїк-Коба). У таборах влаштовували поховання, відомі за знахідками з Кіїк-Коби та Заскельне VI. Спорудження

<footnote n="40">⁴⁰ Чабай В.П. *Средний палеолит Крыма...* С. 261—263.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Там само. С. 206.</footnote>
«житла» та «вітрового заслону», сліди яких раніше бачили у матеріалах відповідно Чокурчі І та Кіїк-Коби, наразі не підтверджується <fnref n="42" />. Хоча за межами Криму, на стоянці Молодова І, розміщення кісток мамонта дає змогу розглядати їх як частину якоїсь «жилої структури» <fnref n="43" />.

З табору певна частина дорослого населення вирушала на полювання. Імовірно, вони заганяли невелику групу тварин (коней чи сайгаків) у природну пастку — на край гірської куести чи у стрімку ущелину. Поруч з місцем вдалого полювання влаштовували тимчасові стоянки, де здобич розчленовували принесеними із собою чи виготовленими на місці знаряддями. Найкращі частини туш забирали в табори, де м'ясо з'їдали, а шкури використовували для різних потреб <fnref n="44" />.

Видовий склад тваринних решток і характер їх утилізації на кількох пам'ятках передгір'їв Криму дає змогу припускати призначення цих сезонних таборів як місць збирання мертвих тварин під час харчових криз, скоріше за все, у найголодніший весняний період. Не виключено, що саме в такий спосіб, внаслідок збирання, а не полювання, на них потрапляли залишки бізонів, носорогів, а також мамонтів, кістки яких представлені черепами, тобто нем'ясними частинами туші <fnref n="45" />.

Значні, а часто і надзвичайно потужні культурні відклади більшості середньопалеолітичних пам'яток Криму зазвичай складаються з багатьох (іноді десятків) тонких прошарків, кожен з яких відповідає одному або й кільком епізодам заселення. Тож характерною ознакою адаптації кримських палеоантропів була їх висока циклічна мобільність, що повторює мобільність основних промислових об'єктів — сайги та коня. Схоже, що впродовж року групи неандертальців ішли за стадами тварин, періодично повертаючись на місця своїх попередніх таборів, полюючи і розчленовуючи здобич в одних і тих самих місцях. Це свідчить про дуже високий рівень їх мисливської спеціалізації та відповідно значну залежність від основних промислових тварин <fnref n="46" />. Водночас досконала адаптація до природних умов, які в регіоні не зазнали значних змін упродовж останнього зледеніння, забезпечила тривале збереження місцевої популяції неандертальців. Вони продовжували мешкати тут приблизно до 28 тис. років до н. е., тобто навіть у той час, коли більшу частину Європи заселяли винятково люди сучасного фізичного типу.

**Зникнення неандертальців.** Упродовж ХХ ст. для пояснення причин зникнення неандертальців було висунуто кілька провідних гіпотез. Одна з них наголошувала на нерозвиненості лобових часток їхнього мозку, що відповідають за асоціативне мислення та керують гальмівними процесами. Відповідно неандертальці поставали як вид з обмеженими розумовими здібностями, легко збуджувані та агресивні, схильні до постійних кривавих сутичок як між колективами,

<footnote n="42">⁴² Там само. С. 107, 188.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Demay L., Péan S., Patou-Mathis M. Mammoths used as food and building resources by Neanderthals: Zooarchaeological study applied to layer 4, Molodova I (Ukraine). *Quaternary International*. 2012. V. 276—277. P. 212—226.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Чабай В.П. *Средний палеолит Крыма...* С. 235, 236.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Там само. С. 230, 234.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Там само. С. 205—239.</footnote>
так і всередині груп. Також ішлося про коротку тривалість їхнього життя та при-
таманний їм значний травматизм, що, зрештою, і призвело до їх депопуляції, тоб-
то програванню спокійнішим, розумнішим та згуртованішим *Homo sapiens*.

Однак сучасні природничі науки довели, що за показниками середньої три-
валості життя, яка внаслідок високої дитячої смертності становила близько 23 ро-
ків <fnref n="47" />, стресових ситуацій (хвороби та недоїдання), кількості та локалізації травм
неандертальці майже не відрізняються від палеолітичної людини сучасного типу і
навіть архаїчних суспільств недавнього минулого <fnref n="48" />. Не справдилися і припущення
про негативний вплив на народжуваність неандертальців їх бідного на вітаміни А,
С, Е м'ясного раціону. За демографічними розрахунками, лише двовідсоткова різ-
ниця у смертності неандертальців та сапіенсів мала б призвести до повної заміни
перших другими впродовж однієї тисячі років <fnref n="49" />. Натомість археологічні дані свід-
чать, що цей процес виявився значно тривалішим (більш ніж у десять разів) у часі.

Змін зазнали і уявлення щодо розумової діяльності неандертальців. Нижня
частина лобної кістки їхнього черепа виявилась потовщеною лише зовні за ра-
хунок збільшених лобних пазух. Зліпки ендокранів засвідчили, що внутрішній
контур передньої частини мозкової порожнини був так само вертикальним, як
і у *Homo sapiens* <fnref n="50" />. Отже, і лобові частки, що відповідають за інтелектуальну ді-
яльність — мову, творче мислення, обрання рішень, планування, робочу пам'ять,
художню творчість, контроль емоцій, мали бути однаковими. Реальна ж відмін-
ність у будові мозку полягає в меншому об'ємі тім'яних часток неандертальця по-
рівняно із сучасною людиною <fnref n="51" />. Нові дослідження будови тіла багатьох ссавців
свідчать про відсутність прямої залежності між формою основи черепа, отже,
розміщенням гортані та здатністю до відтворення звуків. Це позбавило підґрун-
тя погляди про нездатність неандертальців до повноцінного мовлення <fnref n="52" />. Про
це свідчать і під'язичкові кістки неандертальців з Кебари (Ізраїль) та Сіма де лос
Уесос (Іспанія), які не відрізняються від таких у *Homo sapiens* <fnref n="53" />. Так само не знай-
дено відмінностей і у слуховому апараті обох видів.

<footnote n="47">⁴⁷ Бужилова А.П. *Homo Sapiens. История болезни*. Москва, 2005. С. 19.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ *Underdown S. A comparative approach to understanding Neanderthal trauma. Periodicum Biologorum.* 2006. V. 108, No. 4. P. 485—493.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Zubrow E. The demographic modelling of Neanderthal extinction. *The Human revolution. Behavioral and biological perspectives on the origins of modern humans*. Edinburgh, 1989. P. 213—231; Вишняцкий Л.Б. *Культурная динамика в середине позднего плейстоцена и причины верхнепалеолитической революции*. Санкт-Петербург, 2008. С. 29.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Bookstein F., Schäfer K., Prossinger H. et al. Comparing frontal cranial profiles in archaic and modern *Homo* by morphometric analysis. *The Anatomical Record*. 1999. V. 257, No. 6. P. 217—224.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ Bruner E. Comparing endocranial form and shape differences in modern humans and Neandertals: A geometric approach. *PaleoAnthropology*. 2008. V. 2008. P. 93—106.</footnote>

<footnote n="52">⁵² Fitch W.T. Fossil cues to the evolution of speech. *The cradle of language*. Oxford, 2009. P. 112—134.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ Martínez I., Arsuaga J.L., Quam R. et al. Human hyoid bones from the middle Pleistocene site of the Sima de los Huesos (Sierra de Atapuerca, Spain). *J. of Human Evolution*. 2008. V. 54, No. 1. P. 118—124.</footnote>
Складність промислових процесів, пов'язаних із загінним полюванням, пе-
редбачає високий ступінь координації дій, взаємодопомоги, низьку конфлікт-
ність. Хрестоматійним став приклад решток неандертальця з Шанідару. Попри
сильний артрит, який не давав йому змоги рухатися, члени групи дбали про свого
родича до його смерті. Звісно, для неандертальців засвідчено й канібалізм, як у
Муля-Герсі на півдні Франції <fnref n="54" /> та Гойє в Бельгії <fnref n="55" />, і сутички, які залишали специ-
фічні сліди на кістках, що могли бути завдані лише кам'яними знаряддями (Ша-
нідар, Сен-Сезер) <fnref n="56" />. Однак усе це не меншою мірою було притаманне і людям
сучасного фізичного типу.

Тож за останніми дослідженнями *Homo neandertalensis* постає як приклад
чудової адаптації гомінідів до природних умов свого ареалу, про що свідчить
стотисячорічна історія існування цього виду. Не виключено, що з появою *Homo
sapiens* неандертальці програли жорстку конкуренцію цьому екологічно близько-
му виду не через якісь вади, а лише внаслідок своєї меншої чисельності і відпо-
відно меншого генетичного різноманіття. Різниця у демографічному потенціа-
лі особливо помітна у порівнянні ареалів обох видів. Для неандертальців — це
довга, але відносно вузька смуга, що простяглася від Атлантики до Алтаю, а для
*Homo sapiens* — всі території Старого світу на південь від неї, включно з Афри-
кою. Приплив на північ нового населення призводив до поступового скорочення
ефективного розміру популяції неандертальців, що, своєю чергою, спричинило
інбридинг — близькоспоріднене схрещування, яке значно прискорило їх оста-
точне зникнення <fnref n="57" />. Проте сам процес зміни одного виду іншим розтягнувся на
тисячі років. Час, упродовж якого вони співіснували на одних територіях, при-
йнято називати «перехідним періодом».

<footnote n="54">⁵⁴ Defleur A., White T., Valensi P. et al. Neanderthal cannibalism at Moula-Guercy, Ardeche, France. *Science*. 1999. V. 286, No. 5437. P. 128—131.</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Rougier H., Crevecoeur I., Beauval C. et al. Neandertal cannibalism and Neandertal bones used as tools in Northern Europe. *Scientific Reports*. 2016. V. 6: 29005. P. 1—11.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ Churchill S.E., Franciscus R.G., McKean-Peraza H.A. et al. Shanidar 3 Neandertal rib puncture wound and paleolithic weaponry. *J. of Human Evolution*. 2009. V. 57, No. 2. P. 163—178.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ Sánchez-Quinto F., Lalueza-Fox C. Almost 20 years of Neanderthal palaeogenetics: adaptation, admixture, diversity, demography and extinction. *Philosophical Transactions of the Royal Society of London. Series B: Biological Sciences*. 2015. V. 370: 20130374. P. 1—8.</footnote>
Походження людини сучасного фізичного типу. Тривалий час у науковій літературі точиться суперечка між двома основними поглядами на проблему походження *Homo sapiens* — моноцентристським та поліцентристським. Прибічники першого з них вважають, що анатомічно сучасні люди розселилися по всьому світу з території Африки. Прибічники другого відстоюють незалежне виникнення нашого виду в Африці, Азії та Європі на базі місцевих предкових видів гомінідів. На сьогодні аргументованішими є погляди моноцентристів, адже в Африці *Homo sapiens* з'явилися раніше, ніж на інших континентах.

Перші люди, фізичний тип яких майже не відрізняється від сучасного, сформувалися на базі місцевих східноафриканських *Homo erectus* приблизно 230 тис. років тому. Гомінідів перехідного до *Homo sapiens* виду відносять або до «людини гейдельберзької», або до окремих, поширених лише в Африці, видів — «людина родезійська» (*Homo rhodesiensis*) та «людина-гельмей» (*Homo helmei*), названих за місцями відповідних знахідок. Завершення процесу становлення анатомічно сучасної людини найкраще демонструє череп з пам'ятки Омо, дослідженої неподалік оз. Туркана в Ефіопії<fnref n="58" />. Його аргон-аргопнова дата вказує на час приблизно 233 тис. років тому<fnref n="59" />.

На початку пізнього плейстоцену люди сучасного типу Східної Африки розселились у центрі та на півдні континенту, а близько 120 тис. років тому вийшли за його межі. На Близькому Сході вони відомі за знахідками з гротів Схул та Кафзех. Проте схоже, що їх перебування там було не дуже тривалим,

<footnote n="58">⁵⁸ Вишняцкий Л.Б. *Культурная динамика...* С. 16.</footnote>

<footnote n="59">⁵⁹ Vidal C.M., Lane C.S., Asrat A. et al. Age of the oldest known *Homo sapiens* from eastern Africa. *Nature*. 2022. Vol. 601. P. 579—583.</footnote>
адже на проміжку 70—45 тис. років тому регіон заселили вихідці з Європи — не-
андертальці (знахідки з печер Амуд і Кебара).

Наступна хвиля розселення *Homo sapiens* у середині пізнього плейстоцену
охопила фактично всю Євразію, крім її найпівнічнішої частини. Також вважаєть-
ся, що, розпочавшись орієнтовно 65—60 тис. років тому, міграція спочатку мала
винятково східний вектор і поширювалась в межах тропічної зони, досягнувши
Австралії приблизно 45 тис. років тому. Пізніше з цих теренів групи людей пе-
реселялись на північ — в Європу, Центральну та Північно-Східну Азію. Частина
цих *Homo sapiens* потрапила і на територію сучасної України. Їхня поява тут засвід-
чена значними змінами в матеріалах археологічних пам'яток: новими типами зна-
рядь, прикрасами, організацією поселень, що не були відомими з попередніх часів.

Перехідний період. Сформувавшись орієнтовно 200 тис. років тому, ана-
томічно сучасні люди досить довго не відрізнялися за способами адаптатації до
природного середовища від інших представників роду *Homo*. Як і частина неан-
дертальців Європи, вони виготовляли знаряддя у левалуазькій техніці, не демон-
стрували особливих відмінностей у своїй соціальній організації. Однак приблизно
50 тис. років тому *Homo sapiens* сходу та півночі Африки оволоділи досконалішою
технологією обробки каменю та кістки, почали робити прикраси. Ця зміна позна-
чила початок нового археологічного періоду — верхнього палеоліту.

В археологічних матеріалах найпомітнішим маркером «класичного» верхнього палеоліту є крем'яні індустрії, в яких основною заготовкою для виготовлення знарядь стали стандартизовані довгі тонкі сколи — пластини. Для їх серійного отримання знадобилися нові типи нуклеусів. З пластин за допомогою ретуші виготовляли набір різноманітних спеціалізованих інструментів. Йдеться про вістра для оснащення мисливської зброї, скребачки для вичинення шкур, проколки, ножі, а також численні знаряддя для роботи з твердими органічними матеріалами: різці, свердла, долота, стамески. Використання останніх пов'язане з поширенням нових видів обробки кістки та рогу — різання, пиляння, стругання, свердління та шліфування. Застосування цих технік надзвичайно розширило асортимент кістяних виробів, до якого входили шила та голки (зокрема з «вушком»), мотики, лопатки, вістра гарпунів, списів та дротиків тощо. Важливою технічною новацією стали складні вироби, що поєднували пружність і міцність кістяної оправи та гостроту вставлених у неї різальних лез, набраних з крем'яних пластин-вкладнів <fnref n="60" />. Однак, поза сумнівом, головною відмінністю верхнього палеоліту слід вважати активне естетико-символічне освоєння людиною навколишнього світу, про що свідчать прикраси з кістки, зубів, мушель, каменю, орнаменти та сюжетні зображення, нанесені на ужиткові предмети, елементи житлових конструкцій та природні об'єкти.

Примітно, що не кожну з названих новацій варто пов'язувати лише з людьми сучасного типу. Ще до появи останніх у кам'яному та інколи кістяному інвентарі гомінідів Африки, Близького Сходу та Європи часом з'являлися, розвивалися,

<footnote n="60">⁶⁰ Нужний Д.Ю. Розвиток мікролітичної техніки в кам'яному віці. Київ, 1992.</footnote>
однак згодом зникали вироби верхньопалеолітичних типів. Наприклад, більш як 200 тис. років тому в Леванті була поширена специфічна ябрудійська індустрія, носії якої володіли технологією виготовлення пластин, робили скребачки та різці<fnref n="61" />. Частина нанесених вохрою абстрактних зображень (лінії, крапки, диски) та трафаретів рук у печерах Піренейського півострова мають ураноторієве датування, яке засвідчує їх існування майже 60 тис. років тому, тобто вони належать до часу, для якого знахідки решток *Homo sapiens* в Європі невідомі<fnref n="62" />. Отже, технічний потенціал для цих новацій існував уже в середньому палеоліті, але використовувався епізодично, імовірно, як відгук на певні кризові явища. Успішне подолання криз сприяло відновленню більш звичних технологій та моделей поведінки<fnref n="63" />. Проте розповсюдження прогресивних виробів орієнтовно 50 тис. років тому стало найпотужнішим, найбільш комплексним та незворотним. Очевидно, що до їх появи спричинилася особливо масштабна криза.

Схоже, що внаслідок демографічного вибуху, який стався приблизно 60 тис. років тому в Африці й спричинив міграцію звідти людей сучасного типу на схід та північ, у якийсь момент всі придатні для життя ареали виявилися заселеними. Відповідно тиск на ресурси зростав, а вільних територій для відтоку населення не залишилося. Тому чергове погіршення природних умов унаслідок звичайного для льодовикової доби коливання клімату, що перед цим представники роду *Homo* переживали десятки разів, зумовило незворотну інтенсифікацію розвитку культури<fnref n="64" />.

Ускладнення матеріальної культури у часовому проміжку 50—30 тис. років тому стало універсальною адаптаційною реакцією різних видів палеоантропів на кризові явища, від яких вони потерпали. Археологи фіксують це за небувалим до того сплеском індустрійного розмаїття в матеріалах пам'яток різних частин Євразії. Встановлено, що носіями одних індустрій, наприклад, шательперону Франції, були неандертальці, які виготовляли досить розвинуті кістяні вироби та прикраси, а також крем'яні знаряддя, характерні як для мустьє, так і для верхнього палеоліту. Біологічний вид носіїв низки інших технокомплексів не встановлено. Зокрема, це стосується носіїв селетської індустрії Центральної Європи, названої за печерою Селета в Угорщині. Їхня кременеобробка орієнтувалась на отримання відщепів, а в наборі знарядь типові мікокські біфаси та скребла сусідять зі скребачками й нечисленними різцями<fnref n="65" />.

<footnote n="61">⁶¹ Vishnyatsky L.B. The Pre-Aurignacian and Amudian as Intra-Yabrudian-Episode. *Toward modern humans: Yabrudian and Micoquian, 400-50 kyears ago*. Oxford, 2000. P. 145—151.</footnote>

<footnote n="62">⁶² Hoffmann D.L., Standish C.D., García-Diez M. et al. U-Th dating of carbonate crusts reveals Neandertal origin of Iberian cave art. *Science*. 2018. V. 359, No. 6378. P. 912—915.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Вишняцкий Л.Б. *Культурная динамика...* С. 39—69, 192.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Там само. С. 198.</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ Svoboda J., Simán K. J. The Middle-Upper Paleolithic transition in Southeastern Central Europe (Czechoslovakia and Hungary). *J. of World Prehistory*. 1989. V. 3, No. 3. P. 283—322; Вишняцкий Л.Б. *Культурная динамика...* С. 128—135, 149—155.</footnote>
До появи описаних специфічних індустрій могло призвести загострення конкуренції гомінідів унаслідок кризи, спричиненої розселенням *Homo sapiens* з Близького Сходу, що, за останніми даними, розпочалося приблизно 48 тис. років тому. З цими переселенцями пов'язують нечисленні та поки що недостатньо вивчені пам'ятки Балкан, Центральної та частини Східної Європи з індустріями типу Бачо Кіро і Богуніце, названими за стоянками, дослідженими відповідно у Болгарії та Моравії<fnref n="66" />. Ім притаманне пластинчасте розколювання, виготовлення скребачок та різців, що поєднується з виробництвом типових для мустьє лева-луазьких вістер та скребел. Ранніші пам'ятки з подібними матеріалами відомі на Близькому Сході як еміранська індустрія. Хвиля поширення подібних традицій простежується і в Центральній Азії, аж до стоянки Кара-Бом на Алтаї<fnref n="67" />.

Описану першу хвилю розселення змінив набагато краще вивчений рух носіїв індустрій так званого оріньякського технокомплексу, названого за пам'яткою Оріняк у Франції. Це були *Homo sapiens* з вираженою верхньопалеолітичною кременеобробкою, розвинутим виробництвом знарядь з кістки, прикрасами та проявами образотворчого мистецтва. Генезис цієї людності пов'язують із носіями індустрій Ахмар Близького Сходу та Барадост гір Загросу. У період приблизно між 38 та 30 тисячоліттями тому її представники заселили значні території на півдні та в центрі Європи, а також західну частину Азії<fnref n="68" />, поступово замінивши там місцевих неандертальців та нащадків, імовірно, людей сучасного типу першої хвилі розселення.

Отже, не менш як десять тисяч років на території Європи пліч-о-пліч мешкали представники двох біологічних видів людини — *Homo sapiens* та *Homo neandertalensis*. Цей відтинок часу прийнято виділяти у «перехідний» період. Найбільшою інтригою в його дослідженні є проблема наявності чи відсутності та характеру взаємодії людей сучасного типу і неандертальців. Зі швидким прогресом біології все вагоміший внесок у розгляд цього питання робить генетика.

Після розшифрування геному неандертальця було встановлено, що його мітохондріальна ДНК відрізняється від людської в 3–3,5 раза сильніше, ніж у різних представників усередині нашого виду. Однак за приблизно 500 тис. років, що минули від моменту роз'єднання філогенетичних ліній *Homo sapiens* та неандертальців до початку перехідного періоду<fnref n="69" />, репродуктивний бар'єр між ними ще не з'явився або принаймні не набув остаточного характеру. Про це свідчить той факт, що до 3 % геному сучасних людей, які живуть за межами Африки, зберігає

<footnote n="66">⁶⁶ Kozłowski J.K. Early Upper Paleolithic Levallois-Derived industries in the Balkans and in the Middle Danube Basin. *Anthropologie* (Brno). 2004. V. 42, No. 3. P. 263–280.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Там само.</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ Otte M., Kozłowski J. Constitution of the Aurignacian through Eurasia. *The Chronology of the Aurignacian and of the Transitional Technocomplexes: Dating, Stratigraphies, Cultural Implications*. Lisboa, 2003. P. 19–28.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Mendez F.L., Poznik G.D., Castellano S., Bustamante C.D. The divergence of Neandertal and modern human Y chromosomes. *The American J. of Human Genetics*. 2016. V. 98, No. 4. P. 728–734.</footnote>
специфічний неандертальський характер. Водночас у ДНК африканських популяцій цих послідовностей немає. Отже, після виходу ранніх сапієнсів з Африки вони мали статеві контакти з неандертальцями<fnref n="70" />.

Відкриття палеогенетики надали додаткових аргументів поглядам, що пояснювали появу частини індустрій Західної, Центральної та Східної Європи перехідного часу не адаптаційними змінами, а мирним співіснуванням представників двох видів, що призвело до змішування характерних рис, «симбіотичності» їх матеріальної культури. Проте подальші дослідження змушують до обережніших висновків. Так, вивчення добре збереженої ДНК стегнової кістки фізично сучасної людини з Усть-Ішима, випадково знайденої на березі Іртиша у Східному Сибіру, свідчить, що неандертальські послідовності в геномі *Homo sapiens* були вже 45 тис. років тому і водночас є довшими, ніж у сучасного населення Європи та Азії. Це вказує на їх появу приблизно за 7—13 тис. років до народження устьішимської людини<fnref n="71" />. Близький результат отримано і під час вивчення ДНК людини зі стоянки Костенки 14 на Середньому Дону<fnref n="72" />. Отже, перші *Homo sapiens* Європи та Центральної Азії могли прийти на ці території, вже несучи у собі неандертальські гени. Тоді зоною відповідних контактів має бути Середній Схід, де обидва види певний час мешкали поруч перед початком розселення людей сучасного типу на північ, що датується орієнтовно 50 тис. років тому. Відповідно походження європейських індустрій перехідного часу залишається поза зв'язком із взаємодією місцевих неандертальців та людей сучасного типу.

Перехідний період на півдні Східної Європи, зокрема на території України, тривав у приблизному часовому проміжку 38/36—29/28 тис. років тому. Його початок визначається за появою перших пам'яток з оріньякською індустрією, що однозначно асоціюється з людиною сучасного типу, а кінець — із датуванням найпізніших пам'яток із мікокською індустрією, що однозначно асоціюються з неандертальцями<fnref n="73" />.

Упродовж перехідного періоду різні території сучасної України належали до двох зон, що різнилися за кліматом, рослинністю, тваринним світом. Північніші та східні входили до південно-західної частини великого ареалу, що характеризувався в основному тундровими, лісотундровими та тайговими з переважанням ялини ландшафтами, сформованими у холоднішому та вологішому кліматі. У фауні тут домінував широкопалий кінь. На заході та півдні були поширені степи та лісостепи, сформовані у сухіших і тепліших умовах. У закритих ландшафтах тут у тепліші періоди переважали дубово-грабові, а у холодні — сосново-березові

<footnote n="70">⁷⁰ Sankararaman S., Patterson N., Li H. et al. The Date of Interbreeding between Neandertals and Modern Humans. *PLoS Genetics*. 2012. V. 8, No. 10: e1002947. P. 1—9; Fu Q. et al. The genetic history of ice age Europe. *Nature*. 2016. V. 534, No. 7606. P. 200—205.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Fu Q., Li H., Moorjani P. et al. Genome sequence of a 45,000-year-old modern human from western Siberia. *Nature*. 2014. V. 514, No. 7523. P. 445—450.</footnote>

<footnote n="72">⁷² Seguin-Orlando A., Korneliussen T.S., Sikora M. et al. Genomic structure in Europeans dating back at least 36,200 years. *Science*. 2014. V. 346, No. 6213. P. 1113—1118.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Чабай В.П. *Средний палеолит Крыма...* С. 266.</footnote>
ліси. Головними представниками фауністичного комплексу були кінь та північний олень, меншою мірою — мамонт <fnref n="74" />.

Основними мешканцями північно-східної зони на проміжку у 36—26 тис. років тому були носії кременеобробки, що нагадує селет Центральної Європи, а тому названої «східноселетським» технокомплексом. Найкраще його представляють пам'ятки так званої стрелецької індустрії, знайдені переважно на Середньому Дону (Костенки 12, шари III та Іа, Костенки 1, шар V, Костенки 11, шар V), але відомі й далі на схід, до Передуралля (Гарчі 1). Пластини для їх інвентарю не характерні. Тонкі двобічно оббиті трикутні та листоподібні вістрая виявлено тут поруч зі скреблами та типовими верхньопалеолітичними виробами — скребачками. Фізичний тип носіїв індустрії визначено як *Homo sapiens* і найкраще засвідчено унікальними похованнями на одній з найпізніших стрелецьких пам'яток — стоянці Сунгир на р. Клязьма в басейні р. Ока <fnref n="75" />. Долиною Дону, дельта якого на той час знаходилася в районі сучасної Керченської протоки, вони періодично потрапляли до Приазов'я, де залишили пам'ятку Бирюча Балка 2, шар 3 із датою приблизно 31,5 тис. років тому <fnref n="76" />, а також у Східний Крим, де на р. Бурульча досліджено пам'ятку зі східноселетською індустрією Буран-Кая III, шар С, датовану приблизно 32 тис. років тому <fnref n="77" />.

У південно-західній зоні — у Попрутті та Криму — спочатку мешкали неандертальці з мікокською індустрією, а також люди невстановленого біологічного виду — носії мустьєрського технокомплексу Криму та індустрії типу Богуніце на Поділлі. В Україні остання відома за шаром VI стоянки Куличівка у м. Кременець, датованим 39—37 тис. років тому <fnref n="78" />. В українському Закарпатті до того ж часу належать дві індустрії, представлені шаром II Королево II, шаром 1-а Королево I та шаром 3 Сокирниці 1-А <fnref n="79" />. Фізичний тип їх носіїв також невідомий, хоча абсолютно верхньопалеолітичний характер відповідних матеріалів, які не мають близьких аналогів, швидше вказує на людину сучасного типу.

<footnote n="74">⁷⁴ Чабай В.П. *Средний палеолит Крыма...* С. 295; Його ж. Роль крымского микока в поисках генетической подосновы костенковско-стрелецкой культуры. *Археол. альманах.* 2009. № 20. С. 131, 133.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ Сукачев В.Н., Громов В.И., Бадер О.Н. *Верхнепалеолитическая стоянка Сунгирь*. Москва, 1966; Алексеева Т.И., Бадер Н.О. (отв. ред.). *Hoto Sungirensis: Верхнепалеолитический человек: экологические и эволюционные аспекты исследования*. Москва, 2000.</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ Матюхин А.Е. Бирюча Балка 2. Многослойный палеолитический памятник на Северском Донце. *Археологические вести*. 2007. № 14. С. 20—42.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Чабай В.П. Особенности перехода от среднего к верхнему палеолиту. *Stratum plus*. 2000. № 1. С. 64—67, 76—79; Маркс Э.Э., Монигал К. Конец среднего и начало верхнего палеолита в Крыму в свете материалов стоянки Буран-Кая III. *Там само*. С. 89—91.</footnote>

<footnote n="78">⁷⁸ Škrdla P., Sytnyk O., Koropets'kyi R. New observations concerning Kulychivka site, layer IV. *Матеріали і дослідження з археології Прикарпаття і Волині*. 2016. Вип. 20. С. 15—25.</footnote>

<footnote n="79">⁷⁹ Gladilin V.N., Demidenko Yu.E. Upper Palaeolithic stone tool complexes from Korolevo. *Anthropologie*. 1989. V. 27, No. 2/3. P. 143—178; Monigal K., Usik V., Kulakovskaya L., Gerasimenko N. The beginning of the Upper Paleolithic in Transcarpathia, Ukraine. *Antropologie* (Brno). 2006. V. 44, No. 1. P. 61—74.</footnote>
Достеменні представники виду *Homo sapiens* — носії оріньякської технології кременеобробки — приблизно 36—35 тис. років тому почали розселятись із заходу у Причорномор’я, де вони залишили стоянки Сюрень І, шари «Н» та «G» у Південно-Західному Криму, Чулек І у Нижньому Подонні, нижній шар Кам’яномостівської печери в басейні р. Кубань на північно-західному Кавказі <fnref n="80" />. Крім Причорномор’я, в Україні стоянки оріньякського технокомплексу, старші за 30 тис. років тому, відомі у Закарпатті (Берегове І, шар І) <fnref n="81" />. Дещо молодший вік, можливо, має непродатована стоянка Ворона III у Надпоріжжі <fnref n="82" />. Оріньякська кременеобробка характеризується використанням трьох різновидів заготовок знарядь: відщепів, великих масивних пластин та дрібних видовжених, дещо скручених у профілі, сколів, отриманих під час виготовлення так званих кареноїдних різців та скребачок. Відповідно останні відігравали ще й роль своєрідних нуклеусів. У Криму носії оріньяку співіснували з одними з найпізніших неандертальців Європи, що фіксується поперемінним заселенням ними скельного навісу Сюйрень. Проте вони не залишили жодних археологічних слідів взаємодії та взаємних впливів <fnref n="83" />.

**Терени України перед, під час та після максимуму останнього зледеніння.**
Часовий проміжок між 28 та 12 тис. років тому в археологічній періодизації щодо України відповідає середній та пізній порі верхнього палеоліту. За межу між ними зазвичай приймають початок температурного мінімуму останнього, вюрмського, зледеніння — приблизно 21 тис. років тому. Отже, на середню пору верхнього палеоліту припадає поступове похолодання. У цей час у прильодовикових степах Європи, де мешкали стада мамонтів, панують традиції граветського технокомплексу, названого за гротом ла Гравет на південному заході Франції. Мамонт був центральним об’єктом культури носіїв граветських традицій — основним джерелом м’ясної їжі, сировини для знарядь, будівельного матеріалу для жител, палива для багать. Своєрідною була і граветська кременеобробка, спрямована на виготовлення достатньо широких пластин, з яких робили більшість знарядь, зокрема кілька видів вістер та вкладнів з притупленим краєм. Останні використовували для оснащення виготовлених з кістки наконечників дротиків — основної мисливської зброї граветських мисливців на великих стадних тварин прильодовикової зони. Матеріальна культура саме граветських пам’яток має ознаки, найбільш упізнавані, коли йдеться про верхній палеоліт Європи, — житла з кісток мамонта,

<footnote n="80">⁸⁰ Demidenko Yu.E. The European Early Aurignacian of Krems-Dufour type industries: A view from Eastern Europe. *Préhistoire Européenne*. 2000—2001. V. 16—17. P. 147—162.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ Усик В. Верхний палеолит Закарпатья: хронология и культурная принадлежность ориньяка Берегово І. *Матеріали і дослідження з археології Прикарпаття і Волині*. 2008. Вип. 12. С. 49—67.</footnote>

<footnote n="82">⁸² Нужний Д.Ю. Пізньопалеолітична стація Ворона III на дніпровських порогах та її місце серед оріньякських пам’яток Східної Європи. *Археол. альманах*. 1994. № 3. С. 204—216.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Чабай В.П. Особенности перехода ..., Його ж. Крым в контексте вариабельности среднего палеолита Восточной Европы. *Варіабельність середнього палеоліту України: Матеріали круглого столу. Київ, 2003. С. 78—105; Його ж. Средний палеолит Крыма... С. 295—297.</footnote>
натуралістичну скульптуру, провідним сюжетом якої є зображення жінок з гіпер-трофованими формами — так званих палеолітичних Венер, а також скульптурні, гравійовані та живописні зображення основних об'єктів полювання: мамонтів, бізонів, коней та оленів.

Найранніші граветські пам'ятки віком, що дещо перевищує 30 тис. років, знаходяться в Чехії, Угорщині, Австрії, на півдні Польщі. Щодо генезису цих традицій точаться дискусії <fnref n="84" />. З Центральної Європи граветські індустрії поширились на величезних просторах від Атлантики до Середнього Дону. На заході континенту сформувався перигордійський варіант граветських традицій. Територія України належить до зони так званого східного гравету, що простяглася від Моравії на схід. Достеменно граветські пам'ятки добре представлені у Подністер'ї (Молодово V, шари 10—7, Дорошівці III, Кормань IV, 7—5-й шари, Галич 1, Межигірці 1) та на Волині (Збитенка 1) <fnref n="85" />. Схоже, що з Дністра носії граветських традицій потрапили і в Побужжя, де залишили 8-й та 7-й шари стоянки Володимирівка і стоянки-майстерні Троянове 4 у басейні р. Синюха <fnref n="86" />. У степовому Причорномор'ї та на схід від Дніпра в межах України граветських пам'яток поки не знайдено. Можливо, поширення тут відповідного технокомплексу зупинала наявність носіїв традицій городцовської індустрії східного походження <fnref n="87" />. До останньої дехто з дослідників відносить верхній шар стоянки Міра неподалік Запоріжжя віком 26—28 тис. радіокарбонових років <fnref n="88" />.

У час максимуму похолодання приблизно 22—19 тис. років тому північ Європи збезлюдніла. Центральна Європа, затиснута між двома льодовиками — скандинавським на півночі та альпійським на півдні, стала малопридатною для життя. В Україні в цей час з'являються пам'ятки так званого епі-оріньякського технокомплексу <fnref n="89" />. Їх об'єднує певний технологічний архаїзм — зменшення ролі знарядь на пластинах, місце яких посіли відщепи та дрібні коли, отримані під час виготовлення кареноїдних різців та скребачок. У Причорномор'ї — це стоянки Рашків VII та VIII в Молдові, Анетівка I та Сагайдак I в Україні, Муралівка в Росії. На півночі до

<footnote n="84">⁸⁴ Kozłowski J.K. The origin of the Gravettian. *Quaternary International*. 2015. V. 359—360. P. 3—18.</footnote>

<footnote n="85">⁸⁵ Борзіяк І.О., Кулаковська Л.В. Гравет Подністров'я. Загальний огляд. *Археологія*. 1998. № 4. С. 55—64; Нужний Д.Ю. Верхній палеоліт Західної і Північної України (технікометопологічна варіабельність та періодизація). Київ, 2015. С. 13—64.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Залізняк Л.А., Ветров Д.О., Хоптинець І.М., Озеров П.І. Гравет Центральної України. *Кам'яна доба України*. 2013. Вип. 15. С. 106—174.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Демиденко Ю.Э. Граветт Большого Северного Причерноморья в контексте верхнего палеолита Восточной Европы. *Stratum plus*. 2018. № 1. С. 273.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Степанчук В.Н. Нижний і средний палеолит Україны. Черновцы, 2006. С. 202—203; Аникович М.В., Анисюткин Н.К. Ранняя пора верхнего палеолита Юга Русской равнины («степная зона») / Аникович М.В., Анисюткин Н.К., Вишняцкий Л.Б. Узловые проблемы перехода к верхнему палеолиту в Евразии. Санкт-Петербург, 2007. С. 203—206.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ Демиденко Ю.Э., Шкрда П., Риос-Гараизар Ж. Эпи-ориньяк с сагайдакско-мураловскими микролитами на юге Восточной Европы и его европейские перспективы. *Археологія і давня історія України*. 2017. № 3 (24). С. 38—52.</footnote>
них тяжіють індустриї з кареноїдними виробами синхронних пам'яток Оболоння на Чернігівщині, Овруч І на Житомирщині, Гордашівка на Черкащині.

Через кілька тисячоліть на всій території України поширюються пам'ятки епіграветського технокомплексу. Їх матеріали продовжують граветські традиції у дещо зміненому вигляді — зі спрощеним набором виробів та уніфікацією прийомів отримання заготовок і виготовлення знарядь. Це свідчить не про деградацію кременеобробки, а про досягнення нею максимальної ефективності завдяки оптимальному сполученню сировини та часу, необхідних для виготовлення готового знаряддя <fnref n="90" />. В мобільному мистецтві панує гравіювання геометричних орнаментів на бивні, натуралістичні зображення та скульптура стають схематизованішими. Носії епіграветських традицій були спеціалізованими мисливцями на великих стадних тварин — оленів, коней, бізонів. У північних районах полювали ще й на мамонта.

Епіграветські пам'ятки виявлено у Середньому Подністерї (Молодово V, шари 1а, 2) <fnref n="91" />, на Волині (Бармаки, Довгиничі, Збраньки, Шоломки 1) <fnref n="92" />, в Подесенні (Мізин, Бугорок, Бужанка 2) <fnref n="93" />, Центральній Україні (Гінці, Семенівка 1, 2, 3, Фастівська стоянка, Межиріч, Добранічівка, Журавка, Володимирівка) <fnref n="94" />, Надпоріжжі (Кайстрова Балка 6, Підпоріжний ІІ, Балка Канцерка, Осокорівка) <fnref n="95" />, Подонеччі та Приазовї (Ями, Федорівка, Амвросіївка, Рогаликські стоянки) <fnref n="96" />, Нижньому Подніпровї та Присивашші (Дмитрівка, Любимівка III, Солоне Озеро VI) <fnref n="97" />, Степовому Побужжі (Анетівка II) <fnref n="98" />, передгірному Криму (Буран-Кая III

<footnote n="90">⁹⁰ Нужний Д.Ю. Епіграветські пам'ятки Овруцького кряжу. *Археологія*. 2000. № 2. С. 54.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ Черныш А.П. Эталонная многослойная стоянка Молодова V. Археология. *Многослойная палеолитическая стоянка Молодова* V. Люди каменного века и окружающая среда. Москва, 1987. С. 67—77.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Нужний Д.Ю. Епіграветські пам'ятки Овруцького кряжу... С. 37—56; Його ж. *Верхній палеоліт...* С. 133—209.</footnote>

<footnote n="93">⁹³ Шовкопляс И.Г. Мезинская стоянка. *К истории Среднеднепровского бассейна в поздне-палеолитическую эпоху*. Киев, 1965; Хлопачев Г.А. Абсолютный и относительный возраст стоянки Бугорок: естественно-научные и археологические данные. *Епіграветські пам'ятки Середнього Подніпров'я* (Археологічний альманах № 31). Київ, 2014. С. 81—98; Ступак Д.В. Дослідження епіграветських стоянок півдня Середньої Десни. *Археологія*. 2011. № 1. С. 51—68.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Iakovleva L., Djindjian F., Maschenko E.N. et al. The late Upper Palaeolithic site of Gontsy (Ukraine): A reference for the reconstruction of the hunter-gatherer system based on a mammoth economy. *Quaternary International*. 2012. V. 255. P. 86—93; Нужний Д.Ю. *Верхній палеоліт...* С. 210—366; Черниш О.П. *Володимирівська палеолітична стоянка*. Київ, 1953.</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Смирнов С.В. *Палеоліт Дніпровського Надпоріжжя*. Київ, 1973; Нужний Д.Ю. *Верхній палеоліт...* С. 379—394.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Кротова О.О. Пізньопалеолітичні мисливці азово-чорноморських степів. Київ, 2013; Горелик А.Ф. Памятники Рогаликско-Передельского района. Проблемы финального палеолита Юго-Восточной Украины. Киев; Луганск, 2001.</footnote>

<footnote n="97">⁹⁷ Оленковский Н.П. *Поздний палеолит и мезолит Нижнего Днепра*. Херсон, 1991.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ Станко В.Н., Григорьева Г.В., Швайко Т.Н. *Позднепалеолитическое поселение Анетовка 2*. Киев, 1989.</footnote>
(гор. 6.1, 6.2), Вишенне II)<fnref n="99" />. Їх дати укладаються в діапазон 18—11 тис. років тому. За специфікою крем'яних виробів у межах технокомплексу виділяють низку індустрій, які нерідко називають типами пам'яток, або «культурами»: мізинську та юдіновську — на Десні, межиріцьку — у Середньому Подніпровї, овруцьку — на Волині, пізньомолодовську — на Дністрі, анетівську — у степовому Побужжі, осокорівсько-рогалицьку — на Сіверському Дінці.

**Спосіб життя мисливців прильодовикової зони та надчорноморських степів.** Описуючи спосіб життя верхньопалеолітичної людності України, варто виділити його базові ознаки, притаманні всім територіям і хронологічним відтинкам, та локальні характеристики, що виникли як спосіб адаптації до конкретних географічних умов.

Способи добування їжі впродовж верхнього палеоліту залишались винятково привласнювальними. Хоча люди сучасного типу проживали у тих самих природних умовах, що й неандертальці, їхній раціон був різноманітнішим. Навіть далеко на півночі, у холодній прильодовиковій зоні, вони знаходили та споживали рослинну їжу, що засвідчено даними хімічного аналізу кісток, характерною зношеністю зубів, а також знахідками спеціальних кам'яних знарядь, призначених для подрібнення твердих рослинних продуктів<fnref n="100" />. Це сприяло виживанню під час криз, коли в умовах зростання щільності населення традиційні м'ясні ресурси з якоїсь причини ставили недоступними.

Ще однією поведінковою адаптацією людини став спосіб забезпечення теплового балансу з навколишнім середовищем. Оскільки як вид *Homo sapiens* сформувався у теплих умовах тропічної зони Африки, конституція нашого тіла спрямована на подолання передусім не холодного, а теплового стресу. Переселення людей на холодніші території було настільки стрімким, що біологічні механізми адаптації до них, які мали неандертальці, розвинутись не встигли. Тож їх місце заступили спеціфічні навички, спрямовані на максимальне збереження тепла, — будування тимчасових і стаціонарних жител та пошиття досконалого одягу, який щільно прилягає до тіла, голови та кінцівок, зберігаючи у кілька разів більше тепла, ніж одяг вільного крою<fnref n="101" />. Саме такий хутряний одяг, на думку більшості вчених, зображено на фігурках людей, вирізаних з бивня мамонта мешканцями верхньопалеолітичних стоянок Мальта та Буреть на р. Ангара у Східному Сибиру<fnref n="102" />. Потреба його виготовлення зумовила появу розвиненого набору вузько-

<footnote n="99">⁹⁹ Яневич О.О. Буран-кайська культура граветту Криму. *Археология*. 2000. № 2. С. 20—30.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ Richards M.P., Pettitt P.B., Stiner M.C., Trinkaus E. Stable isotope evidence for increasing dietary breadth in the European mid-Upper Paleolithic. *Proceeding of the National Academy of Sciences*. 2001. V. 98. P. 6528—6532; El Zaatari S., Hublin J.-J. Diet of Upper Paleolithic modern humans: Evidence from microwear texture analysis. *American J. of Physical Anthropology*. 2014. V. 153, No. 4. P. 570—581; Revedin A., Longo L., Lippi M.M. et al. New technologies for plant food processing in the Gravettian. *Quaternary International*. 2015. V. 359—360. P. 77—88.</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Gilligan I. Neanderthal extinction...</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² Окладников А.П. Палеолитическая статуэтка из Бурети (раскопки 1936 г.). *Материалы и исследования по археологии СССР*. 1941. № 2. С. 104—108.</footnote>
спеціалізованих інструментів: кам'яних скребачок для вичинювання шкур, кам'яних та кістяних проколок для їх проколювання і справжніх кістяних голок з вушком для зшивання.

Потреба в спеціалізованому полюванні на дрібних тварин — песців, вовків, росомах та лисиць, які мають низьку харчову цінність, але дають добре хутро, молга посприяти ще одному нововведенню, яке, утім, недостатньо чітко фіксується в археологічних знахідках. Йдеться про використання перших механічних пристроїв: пасток, важеля — списометалки (так званого атлатля), лука зі стрілами. Маркером застосування останніх є характерні пошкодження, притаманні саме оснащенню дистанційної зброї, зафіксовані на невеликих загострених вістрях з крем'яних пластин, які вперше з'явились в європейських мисливців приблизно 30 тис. років тому<fnref n="103" />. Важливу роль у підвищенні ефективності полювання відіграло приручення собаки. За даними генетичного аналізу, це сталося приблизно 23 тис. років тому в одному, можливо, розташованому в Сибіру центрі, звідки собаки поширились по всьому світу<fnref n="104" />.

Проте жодна з описаних інновацій не мала б сенсу без революційних змін у способах організації інформаційного поля людини. Значне ускладнення способів використання довкілля та технологій виробництва, концентрація населення потребували володіння, зберігання та, головне, передавання знань і моделей поведінки, кількість яких постійно зростала, як запоруки виживання у природному та соціальному середовищах. У дописемний період це забезпечувалось як безпосереднім спілкуванням людей, так і комунікацією, опосередкованою знаковою системою з візуальних образів і сигналів, що мали однозначно сприйматися ними. На жаль, природа археологічних джерел дає змогу зафіксувати лише мінімальну частину цієї сторони життя верхньопалеолітичного населення, що відбилася у матеріалізованих свідченнях певних соціальних і виробничих традицій, релігійних уявлень та ритуальних дій, які існували у нерозчленованому синкретичному вигляді. Проте і ці рештки вражають своїм різноманіттям і складністю. По-перше, до них належать безпосередні залишки ритуалів, наприклад, поховання з покладеним у певний спосіб небіжчиком, часто у супроводі якихось речей — поховального інвентарю, або засипані вохрою ритуальні майданчики та ями зі знахідками культових предметів. По-друге, це самі спеціально виготовлені ритуальні предмети, наприклад, вже згадані статуетки людей і тварин, речі, що трактуються як музичні інструменти, зокрема флейти. По-трете, натільні прикради, знаки та орнаменти на ужиткових предметах і природних об'єктах, які мали важливе значення для формування групової консолідації, внутрішньої та зовнішньої самоідентифікації, відігравали роль соціальних маркерів<fnref n="105" />.

<footnote n="103">¹⁰³ Нужний Д.Ю. Розвиток мікролітичної техніки... С. 166.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Perri A.R., Feuerborn T.R., Frantz L.A.F. et al. Dog domestication and the dual dispersal of people and dogs into the Americas. *Proceedings of the National Academy of Sciences*. 2021. V. 118, No. 6. P. 1—8.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ Яковлева Л. Найдавніше мистецтво України. Київ, 2013.</footnote>
Що стосується локальних способів адаптації, то ще у 1970-х роках сформувалось уявлення про наявність у верхньому палеоліті Східної Європи окремих зон, які відрізнялися природним середовищем і, як наслідок, специфічними способами господарювання їх мешканців, незалежно від притаманних їм кременеобробних традицій <fnref n="106" />. Для кожної такої зони було розроблено детальні реконструкції способу адаптації давнього населення <fnref n="107" />. Їх спільною ознакою є звернення до етнографічних паралелей — суспільств спеціалізованих мисливців на мігруючі стада бізонів і північних оленів історичного часу. Але континентальний клімат, а також ландшафт рівнин прильодовикової Європи, що вирізнявся значною мозаїчністю, не мають сучасних аналогів. Отже, такі фактори, як чітка диференціація природних зон та наявність стійкого глибокого снігу взимку, що змушують травоїдних тварин до далеких міграцій, у плейстоцені могли відігравати меншу роль. Тому варто обережніше ставитись до екстраполяції поведінки сучасних тварин на їхніх далеких прашурів. Особливо це стосується такої вимерлої істоти, як мамонт.

Мамонти були найбільшими наземними тваринами свого часу. У дорослих самців висота в холці сягала 3,5 м, вага становила 5—6 тонн. Довгі різці верхньої щелепи — бивні — могли виростати до 4 м і важити до 110 кг кожен. Тіло мамонтів було вкрите густим теплим підшерстям з волосся завдовжки 15 см та довгою вовною з волосся завдовжки близько 1 м. Про їх зовнішній вигляд, спосіб життя та харчування можна судити як за сучасними слонами, так і за палеонтологічними знахідками. Серед останніх особливо цікавими є знайдені на півночі Сибіру тіла мамонтів, що тисячі років зберігались у вічній мерзлоті. Одразу після виявлення вони ще мали неушкоджені м'які тканини, шкіру, внутрішні органи. Зафіксовано випадки поїдання їхніх туш сучасними дикими хижаками та собаками. Завдяки доброму збереженню шлунків вдалось визначити, що мамонти, крім трави, їли листя, кору та тонкі гілки кущів і дерев <fnref n="108" />. Отже, упродовж року принаймні частина з них могла не мігрувати за сотні кілометрів: навесні — на північ, а восени — у зворотному напрямі, як вважає частина вчених, а залишатися на місці, переміщуючись від одного виду харчових ресурсів до

<footnote n="106">¹⁰⁶ Степанов В.П. Природная среда и зональность первобытного хозяйства в эпоху верхнего палеолита на территории СССР. Проблемы общей физической географии и палеогеографии. Москва, 1976. С. 300—322; Гладких М.И. К вопросу о разграничении хозяйственно-культурных типов и историко-этнографических общностей позднего палеолита. Палеоэкология древнего человека. Москва, 1977. С. 112—116.</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ Кротова О.О. Про господарську діяльність пізньопалеолітичного населення степової зони Східної Європи. Археологія. 1988. № 64. С. 1—11; Залізняк Л.А. Мисливці прильодовикової Європи в кінці плейстоцену на початку голоцену. Археологія. 1988. № 64. С. 11—21; Його ж. Охотники на северного оленя Украинского Полесья эпохи финального палеолита. Киев, 1989; Сапожников И.В. Степная природно-хозяйственная область Восточной Европы в позднем палеолите. Stratum plus. 2014. № 1. С. 69—109.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Верещагин Н.К. Почему вымерли мамонты. Ленинград, 1979; Тихонов А.Н. Мамонт. Москва; Санкт-Петербург, 2005.</footnote>
інших. Через це мамонта вважають не тундровим чи степовим, а лісостеповим видом<fnref n="109" />.

В умовах прильодовикових тундростепів мамонти віддавали перевагу заплавам рік з водою та різноманітною рослинністю. Взимку, коли сніг закривав траву, основною поживою для них ставали кущі й дерева, які росли в закритих від холодних вітрів долинах та балках. Джерелом води могли бути сніг та крига. Але навесні затоплені повенями долини ставали небезпечними для мамонтів — ці величезні тварини легко загрузали навіть у вологому грунті, не кажучи про заплавні болота. Це змушувало їх переходити на сухі високі ділянки вододільних плато, де з-під снігу оголялася трава, а вітер здував хмари гнусу. По закінченні повеней мамонти поверталися до заплав, де і проводили решту року, після чого цей річний цикл починався знову. Жили мамонти невеликими стадами від 10 до 30 особин<fnref n="110" />.

Знахідки на стоянках верхнього палеоліту величезних скупчень кісток мамонтів та жител з їхніх останків породили гіпотези про надзвичайно активне полювання на цих тварин і навіть їх винищення людьми. У 1970—1980-х роках значного поширення набуло сприйняття людей кам'яної доби як падальщиків, що лише добивали ослаблих мамонтів або й харчувались їхніми мертвими тушами. Однак із розвитком археозоології з'ясувалось, що істина десь посередині.

Більшість пам'яток зі скупченнями мамонтових кісток тяжіють до місць їх природної акумуляції — «мамонтових кладовищ», або «кістковищ»<fnref n="111" />. Сотні поколінь цих тварин вмирали природною смертю у заплавах річок та балок. З часом їх рештки дощовими потоками у балках чи річковою течією зносились до якоїсь перепони, де накопичувалися. Концентрації кісток могли утворюватись і на вододілах біля джерел, що не замерзали, чи виходів солі, які притягували тварин. Відомі й випадки «кістковищ», одноразово утворених на місцях раптової загибелі цілих груп мамонтів у природних пастках — на тонкій кризі, як у Севську на Десні<fnref n="112" />, або в яру, як у Гінцях на р. Удай<fnref n="113" />. Чи була їх смерть пов'язана

<footnote n="109">¹⁰⁹ Старкин А.В. Некоторые особенности териофауны позднего палеолита степной зоны Украины и сопредельных территорий. *Археол. альманах*. 2006. № 18. С. 82.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Velichko A.A., Zelikson E.M. Landscape, climate and mammoth food resources in the East European Plain during the Late Paleolithic Epoch. *The world of elephants*: International Congress, Rome 2001. Rome, 2001. P. 725—726; Величко А.А., Зеликсон Э.М. Перигляциальная среда как ресурсная основа существования позднего мамонта эпохи верхнего палеолита на Восточно-Европейской равнине. *Ранняя пора верхнего палеолита Евразии: общее и локальное*. Санкт-Петербург, 2006. С. 15—17.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ Soffer Ö. *The Upper Paleolithic of the Central Russian plain*. Orlando, 1985. P. 258—261; Соффер О.А. Верхний палеолит средней и восточной Европы: люди и мамонты. *Проблемы палеоэкологии древних обществ*. Москва, 1993. С. 106—107; Чубур А.А. Роль мамонта в культурной адаптации верхнепалеолитического населения Русской равнины в осташковское время. *Восточный граветт*. Москва, 1998. С. 309—329.</footnote>

<footnote n="112">¹¹² Maschenko E.N. Individual development, biology and evolution of the woolly mammoth. *Cranium*. 2002. V. 19, No. 1. P. 68—70.</footnote>

<footnote n="113">¹¹³ Iakovleva L., Djindjian F., Maschenko E.N. et al. The late Upper Palaeolithic site...</footnote>
з полюванням людей, сказати важко. Однак беззаперечно, що такими випадками давні мисливці користувалися сповна.

Знайшовши «кістковище» або й замерзлі взимку туші мамонтів, люди влаштовували поруч з ними своє поселення. Зазвичай воно розташовувалось у підвищеній частині долини — на берегових терасах або похилих мисах корінного берега, захищених від вітру, але близько до води. Туди вони перетягували масивні рештки — черепи, лопатки, довгі кістки кінцівок дорослих мамонтів, кожна з яких важила десятки кілограмів. Їх використовували для спорудження цоколя капітальних зимових жител. Каркас складався з дерев'яних жердин, які перевкривали шкурами тварин. Житла оточували кілька господарчих ям, викопаних до глибини багаторічної мерзлоти. В одні періоди їх могли використовувати як своєрідні «холодильники» для зберігання м'яса, в інші, під час танення мерзлоти, — для дренажу території поселення. Цикл використання ями зазвичай закінчувався її перетворенням на смітник для харчових та виробничих відходів, попелу з вогнищ.

Також в умовах безлісних ландшафтів зібрані кістки мамонтів використовували як паливо. З кісток, зокрема бивнів, виготовляли знаряддя, предмети мистецтва, прикраси. Якщо туші були свіжими, м'ясо могли їсти. Водночас у всі пори року люди активно полювали на коня, північного оленя, бізона, а також мамонтів, серед яких, проте, переважали молоді особини. Успішне полювання на мамонта засвідчено як аналізом складу кісток, знайдених на стоянках<fnref n="114" />, так і безпосередньо знахідками вістер стріл серед їхніх скелетів або уламка дротика, що застряг у ребрі мамонта<fnref n="115" />.

Крім поселень з великими зимовими житлами з кісток, досліджено кілька різновидів сезонних мисливських таборів, розташованих біля багатих травою пасовиськ стадних тварин. Вони функціонували в теплу пору року, про що свідчить їх розташування на високих вододільних ділянках та сліди легких тимчасових жител. У кожному з них мешкала невелика група, що, як правило, не перевищувала 8—10 осіб і, напевно, складалася з однієї сім'ї<fnref n="116" />. Зазвичай серед знахідок таких поселень дуже багато крем'яних знарядь, що слугували для оснащення вістер стріл та дротиків. Таку зброю з кістки та дерева виготовляли за допомогою крем'яних ножів і різців. Також тут знаходять залишки від найбільш м'ясних частин туш упольованих тварин — хребці, ребра, кістки кінцівок.

Крім описаних, на високих ділянках виявлено менші стоянки, які утворились в місцях успішного полювання. Тут знаходять залишки однієї або кількох

<footnote n="114">¹¹⁴ Germonpré M., Sablin M., Khlopachev G.A., Grigorieva G.V. Possible evidence of mammoth hunting during the Epigravettian at Yudinovo, Russian Plain. *J. of Anthropol. Archaeology*. 2008. V. 27. P. 475–492.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Нужный Д.Ю., Праслов Н.Д., Саблин М.В. Первый случай подтверждения успешной охоты на мамонта в Европе (стоянка Костенки 1, Россия). Свод археологических источников Кунсткамеры 4. История археологического собрания МАЭ. Верхний палеолит. Санкт-Петербург, 2014. С. 108—117.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Залізняк Л.Л. Передісторія України Х—V тис. до н. е. Київ, 1998. С. 40—51, 70.</footnote>
упольованих тварин, нечисленні крем'яні знаряддя, якими їх оббіловували та розчленовували, та відходи виробництва цих знарядь, якщо їх виготовляли на місці<fnref n="117" />.

Окремими типами пам'яток є так звані майстерні — тимчасові стоянки, розташовані неподалік покладів крем'яної сировини, які люди періодично не-надовго відвідували для поповнення запасів головного матеріалу своїх знарядь. Тут вони сколами тестування перевіряли сировину, відбираючи найякісніші кон-креції кременю. Аби зменшити їх вагу перед транспортуванням на основне по-селення, з них оббивали кірку, а то й на місці розколювали, щоб отримати якісні заготовки — відщепи та пластини, які потім забирали з собою.

Наприкінці осені колектив з кількох родин збирався на базовому поселенні, де кожна з них мешкала в окремому житлі, побудованому з кісток мамонтів, де-рева та шкур бізонів, коней чи оленів. Чоловіки активно полювали на копитних тварин, готуючи запас м'яса на зиму. Об'єктом полювання ставали й численні песці, зайці, вовки, з хутра яких жінки шили одяг. Про це свідчить виявлення в житлах кістяних голок, а також більшості скребачок. У базових поселеннях знай-дено майже всі культові предмети: фігурки жінок і тварин, щедро орнаментовані браслети, бивні з гравійованими зображеннями.

З часом ресурси розташованих поруч мамонтових «кістковищ» вичерпува-лись, як і мисливські угіддя у доступній зоні. Тоді люди вирушали на пошуки іншого «кістковища» чи заморожених туш. Тривалість безперервного перебу-вання колективу на базовому поселенні дискутується. Скоріше за все, воно не було надто довгим — до одного року. Судячи з багатошаровості поселень, вони могли заселятися повторно.

Хоча кістки мамонта спорадично трапляються й на території Північного Причорномор'я, проте основною мисливською здобиччю його палеолітичних мешканців були бізони та коні. Спостереження за поведінкою сучасних популя-цій цих тварин, а також етнографічні дані про спосіб життя мисливців на них покладено в основу реконструкції господарсько-культурного типу пізньоплей-стоценового населення степової зони Східної Європи.

Сучасні бізони великих рівнин Північної Америки вважаються найяскра-вішими сезонними мігрантами серед травоїдних. Вони мають літні та зимові пасовиська та більш-менш постійні маршрути сезонних переміщень між ними. Натомість вивчення ізотопів карбону, оксигену та стронцію з емалі 25 зубів з верхньопалеолітичної пам'ятки Амвросіївка, що на Донбасі, показало відносну осілість популяції давніх бізонів. Узимку вони не мігрували, а переходили на по-мітно менш поживну їжу на зразок лишайників. Можливо, це пов'язано з біль-шою аридністю плейстоцену, коли зимовий сніговий покрив не був критичним

<footnote n="117">¹¹⁷ Нужний Д.Ю. Проблема сезонної адаптації фінальнопалеолітичних мисливців на мамонтів Середнього Подніпров'я і нові епіграветські пам'ятки у басейні Трубежу. *Археологія*. 1997. № 2. С. 3—23.</footnote>
для випасання, як це спостережено в сучасній Америці<fnref n="118" />. Припущення про більшу екологічну подібність плейстоценового короткорогого бізона до сучасного зубра зоологи висловлювали і раніше <fnref n="119" />.

Палеоіндіанці Америки полювали на бізона наприкінці осені — на початку зими. У цей час тварини, м'ясо та шкури яких набували гарної кондиції, збиралися у великі стада. Полюванню передували пошук природної пастки та подекуди її облаштування додатковою загорожею (коралем). Найчастіше використовували перепад висот — бізонів заганяли або у яр з крутими бортами, де їх добивали у місці, з якого тваринам не було куди тікати, або на кручу чи край рівчака, з яких вони падали, ламаючи собі кістки. Частину туш одразу розчленовували для споживання або створення мобільних запасів в'яленого м'яса. Основна ж частина залишалася на місці полювання у вигляді немобільних запасів — куп заморожених туш, біля яких засновували базовий табір <fnref n="120" />. Існування описаного типу та сезонності полювань у верхньому палеоліті підтверджується археологічними матеріалами як на Американському континенті <fnref n="121" />, так і в Європі.

Одну з найбільш показових пам'яток, що дають можливість реконструювати способи адаптації плейстоценових мисливців на бізона, досліджено біля м. Амвросіївка на сході України. Тут, на терасоподібному уступі схилу балки, було облаштовано природну пастку, доповнену штучним бар'єром, що спрямовував тварин у потрібному напрямку. Добивали бізонів списами та стрілами. Туші розбирали на місці. Кількість бізонів, упольованих в Амвросіївці, оцінюється більш ніж у 1000 особин. Проте встановлено, як мінімум, два окремі випадки використання пастки, що припали на холодні пори року, — з осені по весну. Отже, м'ясо могли заморожувати на місці. Утилізація такої кількості здобичі потребувала багато часу. Тому за 200—250 м від місця полювання було облаштовано стоянку. Її мешканці могли споживати м'ясні запаси до настання тепла, поки вони не починали псуватися. Знахідки свідчать, що люди жили у легких спорудах, розбирали та їли принесені найбільш м'ясні частини туш, обробляли шкури бізонів, виготовляли знаряддя з кістки та кременю. Епізодичні полювання на інших тварин засвідчено кістками одного коня та одного зайця <fnref n="122" />.

<footnote n="118">¹¹⁸ Julien M.-A., Bocherers H., Burke A. et al. Were European steppe bison migratory? ¹⁸O, ¹³C and Sr intra-tooth isotopic variations applied to a palaeoethological reconstruction. *Quaternary International*. 2012. V. 271. P. 106—119.</footnote>

<footnote n="119">¹¹⁹ Старкин А.В. Некоторые особенности... С. 101—102.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ Binford L.R. *Bones for stones: Considerations of analogues for features found on the central Russian plain. From Kostenki to Clovis: Upper Paleolithic-Paleo-Indian adaptations*. New York, 1993. P. 111.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ Frison G.C. *Paleoindian winter Subsistens Strategies on the High Plains. Plains Indian studies: A collection of essays in honor of John C. Ewers and Waldo R. Wedel*. Washington, DC, 1982. P. 193—201; Todd L.C. *Seasonality studies and Paleoindian subsistence strategies. Human predators and prey mortality*. Boulder, CO, 1991. P. 217—238.</footnote>

<footnote n="122">¹²² Кротова О.О. *Пізньопалеолітичні мисливці азово-чорноморських степів...* С. 245.</footnote>
КРИЗА МИСЛИВСЬКОГО
ГОСПОДАРСТВА
ТА «РЕВОЛЮЦІЯ
ШИРОКОГО СПЕКТРА»

Екологічний детермінізм та кризові явища. Упродовж багатьох тисячоліть льодовикової доби розвиток базованого на мисливстві господарства мешканців Євразії, кількість яких постійно зростала, наближав занепад привласнювальної економіки. У північній частині континенту кризові явища珍贵но загострювались під час періодичних похолодань. Але й тоді завдяки високій біомасі тундростепи залишалися привабливим місцем для первісних мисливців. А отже, відповіддю на природні виклики були порівняно незначні зміни способів адаптації місцевих спільнот та їх переміщення в межах прильодовикової зони, які не впливали на засади їхнього господарювання, основаного на колективному спеціалізованому полюванні на мамонтів, бізонів, коней. Зворотною стороною такої вдалої адаптації став свого роду застій у технологічному розвитку прильодовикового населення порівняно з мешканцями південніших регіонів, які жили у середовищі з біднішими та менш стабільними мисливськими ресурсами. Ситуація змінилася з початком танення льодовика.

Нині за хронологічну межу, що відділяє плейстоцен від геологічної сучасності — голоцену, прийнято вважати час, віддалений приблизно на 10 тис. 350 радіокарбонових років, що відповідає календарній даті 9700 років до н. е., коли на зміну останнього потужного похолодання дріас III прийшов теплий пребореальний період <fnref n="123" />.

<footnote n="123">¹²³ Wohlfarth B., Possnert G. AMS radiocarbon measurement from the swedish varved clays. *Radiocarbon*. 2000. V. 42, No. 3. P. 323—333; Clark P.-U., Shakun J.D., Baker P.A. et al. Global climate evolution during the last deglaciation. *Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America*. 2012. V. 109, No. 19. P. 1134—1142.</footnote>
Нерідко з початком голоцену пов'язують і початок нового археологічного періоду — середньої кам'яної доби, або мезоліту. Головним його змістом вважають кризу мисливського господарства, що призвела до розширення спектра джерел добування їжі, коли на зміну спеціалізованому полюванню на великих тварин приходить неспеціалізоване полювання, доповнене рибальством і збиральництвом. Для позначення такої трансформації американський археолог К. Фленнері запропонував термін «революція широкого спектра», що перегукується з поняттям «неолітична революція», раніше введеним англійським археологом Г. Чайлдом для позначення переходу до відтворювального господарства. Найнаочнішою археологічною ознакою мезоліту є максимальне поширення високоефективної мисливської зброї — лука, що фіксується за численними знахідками вістер стріл. Проте через нерівномірність темпів історичного процесу в різних частинах ойкумени ця ознака проявилася з різницею в тисячі років. Навіть на території Європи, за матеріалами якої цей період було виділено, криза мисливської економіки розвивалась уповільненими темпами. Умовно її можна поділити на два етапи: фінальноплейстоценовий та голоценовий.

**Наростання кризових явищ у фінальному плейстоцені Європи.** Від часу максимуму останнього — вюрмського — зледеніння, попри постійне чередування потеплінь і похолодань, загальна тенденція до пом'якшення клімату набула незворотного характеру. Льодовик відступав дуже повільно. Так само поволі одні тварини прильодовикового комплексу, наприклад шерстистий носоріг та печерний ведмідь, вимирали, а інші відступали далі на схід та північ, закінчуючи своє існування у дуже вузьких, нерідко острівних, екологоічних нішах зі звичними для них умовами — рефугіумах. Так, на території України найпізніші знахідки кісток мамонта датуються XII та ХІ тис. до н. е.<fnref n="124" /> Проте останні представники цього виду, що внаслідок морфологічних змін були завбільшки з коня, вимерли майже 3600 років до н. е. на о. Св. Павла в Тихому океані і лише приблизно 2000 р. до н. е. на острові Врангеля у Льодовитому океані<fnref n="125" />. Інші тварини адаптувалися до життя в нових умовах, створюючи невідомі доти асоціації, де тундрові види співіснували з мешканцями лісів.

Уже у фіналі плейстоцену, під час тривалого бьолінзько-аллерьодського потепління, розділеного на півночі континенту на два етапи швидкоплинним походанням дріас II, клімат прильодовикової зони зазнав значних змін. Замість північних холодних і сухих повітряних мас погоду почали визначати західні тепліші та вологіші з Атлантики. У центральній смузі Європи утворився пояс безперерв-

<footnote n="124">¹²⁴ Залізняк Л.А. Передісторія України... С. 142; Хлопачев Г.А. Абсолютный и относи-тельный возраст стоянки Бугорок: естественно-научные и археологические данные. *Енігра-ветські пам'ятки Середнього Подніпров'я: Археологічний альманах*. 2014. № 31. С. 89.</footnote>

<footnote n="125">¹²⁵ Vartanyan S.L., Arslanov K.A., Karhu J.A. et al. Collection of radiocarbon dates on the mammoths (Mammuthus primigenius) and other genera of Wrangel Island, northeast Siberia, Russia. *Quaternary Research*. 2008. V. 70, No. 1. P. 51—59; Graham R.W., Belmecheri S., Choy K. et al. Timing and causes of mid-Holocene mammoth extinction on St. Paul Island, Alaska. *Proceedings of the National Academy of Sciences*. 2016. V. 113, No. 33. P. 9310—9314.</footnote>
них лісів, що складалися з берези, сосни, ялини, вільхи. На півночі вони переходили в зону тундростепів, де розвиток деревної рослинності зупиняла близькість льодовика. На півдні з лісами сусідили аридні степи, де дерева росли в долинах рік та балках, а вододіли були вільні від них через недостатню зволоженість.

Зникнення прильодовикових ландшафтів призвело до поширення у новоутвореній лісовій зоні тварин, які живуть поодинці або невеликими групами, — лосів, турів, благородних оленів, косуль, кабанів, бобрів тощо. Проте схоже, що тимчасово чи постійно тут перебували й типові тварини відкритих просторів: песці, лемінги, а також коні та північні олені, які змінили свою звичну, стадну, поведінку. Оскільки мисливські ресурси цієї зони стали біднішими порівняно з південнішими та північнішими територіями, вона виявилася менш привабливою для первісного населення. З огляду на локалізацію пам'яток, поселення тяжіли до її північної чи південної межі, що відкривало можливості одночасної експлуатації як лісових, так і тундростепових чи степових ресурсів.

Необхідність полювання в лісі зумовила зміну мисливської стратегії — застосування засідок, ретельного вистежування та переслідування полохливої нестадної лісової дичини. Це потребувало активнішого застосування лука, який був відомий вже епіграветським мисливцям. Як вістра стріл вони використовували ті самі вузькі крем'яні пластини з одним притупленим ретушшю краєм та загостреним кінцем, якими оснащували бокові леза та зубці наконечників списів, призначених для полювання на великих прильодовикових ссавців. Проте у новій функції вони виявилися менш ефективними через свою крихкість на злам<fnref n="126" />. Від часу фінальноплейстоценових потеплінь ситуація почала змінюватись, і виробництво спеціалізованих вістер стріл стало визначальним у характері всієї креме-необробки прильодовикового населення.

Уже під час бьолінзького потепління, що розпочалось близько 12,7 тис. років до н. е., як північне високоспеціалізоване відгалуження мадленського технокомплексу постала гамбурзька культура, названа за поселеннями біля м. Гамбург у Німеччині. Її визначальною ознакою є вістра стріли з насадом у вигляді асиметричного ретушованого «плеча». Разом з низкою пізніших індустрій її прийнято об'єднувати в один технокомплекс «культур з вістрями стріл на пластинах»<fnref n="127" />. Так, у аллерьоді в Ютландії на базі поширеної південніше культури Федермессер з вістрями епіграветських типів сформувалися традиції культури Бромме, або Бромме-Лінгбі, названої за поселеннями в Данії. Її специфічні вироби — вістра типу Лінгбі — поширилися новоутвореною зоною лісів від північної Франції та Британських островів на заході до верхньої Волги на сході. Відомі вони і на півночі України (Великий Мідськ, Корма, Коромка, Лютка, Рудня). Щодо причин поширення цих вістер точаться дискусії. Одні вчені вважають, що за цим стоїть

<footnote n="126">¹²⁶ Нужний Д.Ю. Розвиток мікролітичної техніки... С. 112.</footnote>

<footnote n="127">¹²⁷ Taute W. *Die Stielspitzen-Gruppen im nördlichen Mitteleuropa: ein Beitrag zur Kenntnis der späten Altsteinzeit.* (Fundamenta. Reihe A. Bd. 5). Köln, 1968.</footnote>
розселення людності Ютландії далеко на схід <fnref n="128" />. Інші доводять, що наявність ві-
стер типу Лінгбі, які залежно від розміру могли бути оснащенням як стріл, так і
дротиків <fnref n="129" />, засвідчує поширення навичок виготовлення та використання відпо-
відної зброї, а не переміщення груп людей <fnref n="130" />.

Господарство аллерьодського населення півночі Східної Європи складно охарактеризувати через брак пам'яток з добре збереженими фауністичними залишками. Тому на цей ареал екстраполюють дані, отримані на поселеннях інших територій, залишених носіями тих самих або споріднених крем'яних індустрій. Наприклад, на епонімній пам'ятці Норре-Лінгбі культури Бромме в Данії виявлено фауністичні рештки, представлені як лісовими видами (ведмідь, лось, косуля, бобер), так і мешканцями тундри. Початок впровадження рибальства засвідчено кістками щуки <fnref n="131" />. Привертає увагу, що цю рибу, за етнографічними даними, ще донедавна здобували, б'ючи острогою або гарпуном чи стріляючи з лука. Отже, тут рибальство було не окремою галуззю економіки, а продовженням мисливства. Натомість дещо південніше у мисливців на лося культури Федермессер у цей час з'являються спеціалізовані знаряддя риболовлі — кістяні гачки <fnref n="132" />. Про зростання ролі риби свідчить поява її зображень у мадленському настінному (грот Ніо, печера Пілета) та мобільному (грот Де До Авен, грот Гурдан, печера Лортет) мистецтві.

Останнє похолодання плейстоцену, що розпочалось приблизно 10,9 тис.
років до н. е., характеризувалось значною континентальністю клімату. У Європі
середні показники температури різко впали на 5—10 °С 133. Це зумовило збіль-
шення ролі чагарникової тундри з притаманними їй стадними копитними, але
зі збереженням значних масивів лісу. Схоже, у цей час на захід Східної Європи з
північного сходу повернулась популяція мамонтів, про що свідчить знахідка дато-
ваного ХІ тис. до н. е. зуба мамонта зі стоянки Березно VI на р. Случ 134.

<footnote n="128">¹²⁸ Зализняк Л.А. *Охотники на северного оленя...* С. 12—20; Залізняк Л.А. *Мезоліт за-
ходу Східної Європи. Кам'яна добра України*. Вип. 12. Київ, 2009. С. 40.</footnote>

<footnote n="129">¹²⁹ Dev S., Riede F. Quantitative functional analysis of Late Glacial projectile points from northern Europe. *The J. of the Lithic Studies Society*. 2015. V. 33. P. 40—55.</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ Kobusiewicz M. Czy istniała kultura Bromme? *Folia Praehistorica Posnaniensia*. 2009. T. 15. S. 75–91; Лисицын С.Н. Технокомплексы рубежа плейстоцена и гоłoцена в лесной зоне Восточной Европы. *Каменный век: от Атлантики до Пацифики. Замятинский сборник*. Вып. 3. Санкт-Петербург, 2014. С. 95, 104.</footnote>

<footnote n="131">¹³¹ Molyn J.Ch.M. de. The Bromme Culture. Notes on Denmarks most ancient culture.
*Quartär*. 1954. V. 6. P. 110.</footnote>

<footnote n="132">¹³² Terberger T. From the first humans to the Mesolithic hunters in the northern German lowlands—current results and trends. *Across the Western Baltic: Proceedings of the archaeological conference «The Prehistory and EarlyMedieval Period in the Western Baltic» in Vordingborg, South Zealand, Denmark, March 27th—29th 2003*. Sydsjællands, 2006. P. 37.; Sobkowiak-Tabaka I. *Rozwój społeczności Federmesser na Nizinie Środkowoeuropejskiej*. Warszawa, 2017.</footnote>

<footnote n="133">¹³³ Clark P.-U., Shakun J.D., Baker P.A. et al. Global climate evolution...</footnote>

<footnote n="134">¹³⁴ Залізняк Л.А. *Передісторія України...* С. 142.</footnote>
На час похолодання населення прильодовикової зони відновило звичніше для палеоліту колективне полювання на стадних тварин, серед яких у тундрі абсолютно домінував північний олень. Особливу роль у річному господарському циклі відігравали осінні полювання на мігруючі стада цих тварин, що проводили літо на північних прильодовикових рівнинах, а на зиму переходили на південні заліснені території. Перші холоди давали змогу заготувати велику кількість м'яса і прожити до весни, коли стада оленів мігрували у зворотному напрямку. Для контролю над шляхами міграцій оленів зимові табори з року в рік ставили у найзручніших для полювання вузьких проходах між двома озерами або в долинах річок з крутими бортами, що гарантувало проходження тварин саме в цьому місці. Групу таких стоянок виявлено в тунельній долині Аренсбург неподалік Гамбурга в Німеччині.

На стоянці Штельмоор у згаданій долині завдяки заляганню в торфі добре збереглися фауністичні рештки. В її верхньому шарі виявлено кістки понад 1000 особин оленя. Їх розподіл за статево-віковими пропорціями відповідає природному стаду, що є наслідком невибіркового колективного полювання <fnref n="135" />. Про функціонування поселення в теплий період року свідчить знахідка скелета оленя, між ребер якого лежали камені. Спочатку цю набиту камінням тушу вважали жертвоприношенням, спеціально кинутим у воду. Згодом це було пояснено специфічним способом збереження м'яса від псування та поїдання хижаками <fnref n="136" />. Крім фауни відкритих просторів — північних оленів, коней, лемінгів, на стоянці виявлено рештки зубра, лося, кабана, рисі, бобра, що свідчить про наявність біля пам'ятки деревної рослинності. Серед решток птахів визначено білу куріпку, турухтана, чайку, сову, лебедя, гуску, качку. Незважаючи на похолодання, мисливці Штельмоору продовжували бити щук. Дещо бідніший набір лісових і тундрових ссавців зафіксовано в синхронних стоянках у гроті Ремушамп та печері Холер-Штайн у Німеччині <fnref n="137" />.

За матеріалами поселень у долині Аренсбург було виділено аренсбурзьку культуру. Її крем'яний інвентар настільки близький до знахідок культури Бромме, що іноді її розглядають як пізній хронологічний етап останньої <fnref n="138" />. Пам'ятки зі специфічним аренсбурзьким набором відомі від Північного моря на заході до верхів'їв Волги на сході. Інший шлях розвитку традицій Бромме вилився у становлення свідерської крем'яної індустрії, поширеної у дріасі III на території Польщі, Литви, Білорусі та Північної України <fnref n="139" />. Привертає увагу, що аренсбурзька та свідерська традиції кременеобробки утворилися одночасно і їх ареали

<footnote n="135">¹³⁵ Weinstock J. Osteometry as a source of refined demographic information: Sex-ratios of reindeer, hunting strategies, and herd control in the Late Glacial site of Stellmoor, Northern Germany. *J. of Archaeological Science*. 2000. V. 27, No. 12. P. 1187—1195.</footnote>

<footnote n="136">¹³⁶ Burdukiewicz J.M. *The late pleistocene shouldered point assemblages in Western Europe*. Leiden, 1986. P. 157.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ Сорокин А.Н. Стоянка Шагара 4 і мезолит Мещерской низменности. *Материалы охранных археологических исследований*. Т. 18. Москва, 2016. С. 198—199.</footnote>

<footnote n="138">¹³⁸ Зализняк Л.Л. *Охотники на северного оленя...* С. 18, 20.</footnote>

<footnote n="139">¹³⁹ Taute W. Die Stielspitzen-Gruppen... S. 282; Schild R. Późny paleolit. *Prahistoria Ziem Polskich. Paleolit i Mezolit*. T. 1. Wrocław; Warszawa; Kraków; Gdańsk, 1975. P. 333.</footnote>