Ефективність цього заходу засвідчив Костянтин Острозький, який після вте-
чі з Московії восени 1507 р. повернув собі гетьманський уряд і утримував його
до самої смерті (1530). Поєднання широкої влади з військовим талантом князя
принесло свої плоди під час війн 1507—1508 і 1512—1522 рр. Особливої слави
зажив гетьман після перемоги над московським військом під Оршею, яка зроби-
ла його національним героем. За даними Сигізмунда, на полі битви залишилися
30 тис. вояків противника — заледве не половина 80-тисячного московського
війська. Немає сумніву, що обидві ці цифри завищені (як і кількість полонених,
яку Сигізмунд у листі до лівонського магістра збільшив майже удвічі); однак су-
часники прямо називали цю битву «великою».

Битві під Оршею було присвячено низку синхронних літературних пам'яток,
які у переважній своїй більшості з'явились у Кракові й орієнтувалися на смаки та
політичні запити королівського двору, виступаючи як елемент масштабної про-
пагандистської кампанії, організованої володарем Польщі й Литви. На їхньому
тлі виділяється «Сказання про перемогу князя Костянтина Острозького під
Оршею»; це пам'ятка православної книжності, яка дійшла до нас у складі Волин-
ського короткого літопису. Самого ж героя Оршанської битви можна побачити
на картині з її зображенням, що зберігається нині у Варшаві й вважається хроно-
логічно першим твором польського батального живопису. Образ князя-войовни-
ка було представлено і на його надгробку роботи львівського різьбяра Себастіа-
на Чешека. Пам'ятник, встановлений в Успенському соборі Києво-Печерського
 монастиря, вважався одним із «чудес» давнього Києва. На жаль, він зберігся
 лише на старих світлинах: скульптура загинула 1941 р. під руїнами висадженого у
 повітря храму.

Пішла у непам'ять і воєнна звитяга князя Костянтина, чиї перемоги не впи-
сувалися в ту історичну парадигму, яка була панівною на українських теренах аж
до зламу 1980—1990-х років. Упродовж усього життя князь не приховував своїх
антимосковських настроїв, які, либонь лише зміцніли після його тривалого пе-
ребування у полоні. Туди, нагадаємо, він потрапив через поразку на Ведроші у
липні 1500 р., коли на чолі литовського війська намагався повернути захоплену
Іваном III Сіверщину.

На той час це був досвідчений полководець, загартований у сутичках із крим-
ськими татарами. Боротьбу з ними він продовжив і після повернення на бать-
ківщину (цьому передувала позірна згода князя служити володарю Московії, яка
забезпечила йому свободу дій та уможливила втечу). Зокрема, з-поміж битв із та-
тарами історики виокремлюють ту, що сталася на Волині, під Вишнівцем, у квітні
1512 р. Тоді 6-тисячне литовсько-польське військо під командуванням Костян-
тина Острозького завдало поразки учетверо більшим силам ординців, звільнив-
ши величезний полон. Цю перемогу було оспівано у розлогій поемі невідомого
автора «Про вибиття татар перекопських під Вишнівцем року 1512-го». До того
ж з ініціативи підканцлера Криштофа Шидловецького зображення цієї «вікто-
рії» постало у краківському костелі св. Франциска. Це був стінопис у внутрішній
галереї собору; цікаво, що у підписі до фрески призвідником перемоги було на-
звано саме підканцлера, який не мав до неї жодного стосунку.

Військові таланти Острозького вповні виявилися в Ольшаницькій битві, яка увінчала його кар'єру. Наприкінці 1526 р. багатотисячне кримське військо здій- снило «наїзд» на Волинь і Полісся, захопивши величезний полон. Навздогін нападникам вирушило військо на чолі з гетьманом. Йдучи, за словами Марти- на Бєльського, «вдень і вночі», воно настигло ворога біля річки Ольшаниці, на шляху до Білої Церкви. На світанку 27 січня 1527 р. князь Костянтин напав на татар, які зупинилися на відпочинок. Наслідком битви став нищівний розгром кримців.

Ольшаницька битва дістала широкий суспільний резонанс. Сигізмунд І вла-
штував Острозькому урочисту зустріч у Кракові. З надрукованої тоді ж Йостом
Децієм реляції про цю «велику битву та перемогу» можна було дізнатися, як
саме Костянтин Острозький із кількома князями-волинцями та «інша шляхта і
лицарі попрацювали всі для польської королівської величності у Великому кня-
зівстві Литовському»<fnref n="94" />. Звістки про Ольшаницьку битву досягли Італії та Ні-
меччини, де зацікавлено спостерігали за боротьбою християнського володаря з
«невірними».

Прикро, що лаври героя не завжди гарантували Острозькому безхмарне
життя у мирний час. Наприклад, коли 1522 р., вже будучи віленським каштеля-
ном, він став ще й воєводою троцьким, запротестували литовські пани, що на-
полягали на чинності норм Городельського акта 1413 р., згідно з яким ці вищі
щаблі посадової ієрархії могли обіймати тільки католики, а князь Костянтин був
православним і, більше того, активно опікувався інтересами церкви. Сигізмунд,
щоб заспокоїти невдоволених, мусив видати грамоту, в якій наголошував на ви-
нятковості цього надання «русину та схизматику» і запевняв, що ним аж ніяк
не скасовується Городельський привілей. Зобов'язання надавати каштелянії, во-
єводства та інші вищі державні посади тільки католикам було внесено й до при-
вілею, виданого 1529 р. з нагоди проголошення дев'ятирічного сина Сигізмунда,
Сигізмунда-Августа, великим князем литовським.

<footnote n="94">⁹⁴ Вирський Д.С. Татарська війна взимку: Опис битви під Ольшаницею 1527 р. Й.Л. Деція. Укр. іст. журн. 2008. № 5. С. 213.</footnote>
ДОБА
СИГІЗМУНДА-АВГУСТА

**Реформи Сигізмунда-Августа.** Сигізмунд-Август (1520—1572), останній володар Литви і Польші з династії Ягеллонів, формально був співправителем свого батька Сигізмунда І: ще дитиною його проголосили великим князем литовським і королем польським (1529), а невдовзі — коронували (1530). Так склалася парадоксальна ситуація, коли в одній державі було два королі — і обидва Сигізмунди.

У 1544 р. Сигізмунд-Август з волі батька та за згоди сейму став фактичним правителем Литви, а чотирма роками пізніше, по смерті Сигізмунда І, запанував у Польщі. Новий володар, як і його попередник, шукав шляхи подолання фінансової скрути в державі, а також мусив зважати на несприятливі зовнішньополітичні фактори, до яких у 40-х роках XVI ст. додалася турецька загроза <fnref n="95" />. Тож 1545 р. у Литві провели ревізію оборонних споруд, від якої до наших часів збереглися «пописи» шести українських замків — Володимира, Луцька, Кременця, Брацлава, Вінниці й Житомира. Урядові комісари фіксували стан фортифікацій і наявність військового спорядження: зброї, артилерії, пороху, селітри тощо. Аналогічну акцію було здійснено 1552 р.; цього разу, крім перелічених замків, ревізори описали Київ, Канів, Черкаси, Остер, Чорнобиль та Овруч. Обидві ревізії виявили численні недоліки в організації оборони південних «україн» ВКЛ. Їх було частково усунуто за розпорядженням Сигізмунда-Августа, а місцеві гарнізони отримали підкріплення — загони жовнірів і боєприпаси.

Гроші на наймання жовнірів, як і за часів Сигізмунда, надходили до державної скарбниці у формі серебщини. Вод-

<footnote n="95">⁹⁵ На той час турки встигли завдати смертельного удару Угорщині (після поразки під Могачем (1526) країну поділили між собою Туреччина, Австрія і Трансильванія) і перетворити Молдавію на свого васала (1538).</footnote>
ночас Сигізмунд-Август, як і його батько, дбав про підвищення прибутковості державних маєтностей. Але якщо Сигізмунд І спромігся лише замінити панщину та натуральну данину грошовим оброком, то Сигізмунд-Август задумав широку земельну реформу, реалізовану у вигляді «волочної поміри» (поділу землі на волоки згідно з «Уставою» 1557 р.); утім, ця, за висловом М. Грушевського, «економічна революція» практично не захопила основного масиву українських земель.

Натомість інші реформи Сигізмунда-Августа мали загальнодержавне значення. Їх ініціатором виступила шляхта, яка, усвідомивши завдяки регулярному сеймуванню свою політичну вагу, домагалася розширення власних прав і свобод. Уже набуті нею станові привілеї було підтверджено на Віленському сеймі 1551 р.; водночас на прохання шляхти «господар» зробив наголос на чинності норм Годродельського акта щодо недопущення православних на вищі державні посади. На подальших сеймах шляхта висувала низку вимог, що йшли у загальному річищі вдосконалення («поправи») Литовського Статуту (реалізацію цього завдання будо покладено на спеціальну комісію, створену 1551 р. за рішенням Берестейського сейму 1544 р.).

Діапазон шляхетських інтересів охоплював різноманітні сфери суспільного буття. Шляхта клопоталася про скорочення кількості державних повинностей, зменшення розміру судово-канцелярських зборів, безмитне вивезення продуктів власного господарства за межі ВКЛ (на цьому особливо наполягали волиняни, які експортували зерно, худобу та лісові товари; вони ж вимагали у Сигізмунда-Августа, щоб той увіль вуцького й володимирського старост і волинського маршалка до складу великокняжої ради).

Однією з найголовніших шляхетських вимог виступала реформа чинної судової системи, архаїчної та малоефективної. Йшлося про створення судових установ, чия компетенція поширювалася б на всіх шляхтичів певного судовоадміністративного округу, про скасування привілеїв князів і магнатів, що перебували під юрисдикцією самого великого князя чи його панів-ради. Більшість шляхти судилася у старост і воєвод, які, й без того перевантажені різноманітними справами, не мали ані часу, ані певного місця для відправляння правосуддя, а тому передавали цю функцію своїм намісникам.

Пов'язані з такою системою судочинства проблеми виразно окреслив Михалон Литвин, один з речників судової реформи: «Часто треба пройти більше 50 миль, аби звернутись до суду для розгляду завданих шкод. Бідолахи йдуть від кордонів Жемайтії та Лівонії до границь Мазовії та Московії в пошуках звичайного судді». Намісники воєвод проводять час «не в судах, а на бучних учтах, понано розуміються на юриспруденції, але вправно стягають свій пересуд» (грошовий збір за розгляд судової справи, що становив 10 % від суми позову і вважався дуже обтяжливим для позивачів)<fnref n="96" />.

<footnote n="96">⁹⁶ Михалон Литвин. *О нравах татар, литовцев и москвитян...* С. 84—85.</footnote>
Клопотання шляхти про «вызволенье от пересуда» на сеймі 1551 р. подіяло на короля, і він удвічі зменшив його розмір; решта ж вимог не задовольнялася доти, доки не розпочалась виснажлива Лівонська війна (1558—1583), яка спустошила державну скарбницю і поставила Сигізмунда-Августа в матеріальну залежність від позиції шляхти. Тим самим вона створила сприятливі умови для реалізації прагнень останньої і стала могутнім прискорювачем реформ. Відтепер сейми почали збиратися ледь не щороку, і майже кожен ознаменовувався новими здобутками шляхти.

У 1559 р. було скасовано митні збори за вивезення за кордон продуктів шляхетського господарства. У 1563 р. Сигізмунд-Август ліквідував формальні обмеження прав православної шляхти, що само по собі засвідчило значні зрушення в умонастроях тогочасного суспільства. М. Любавський пояснював їх поширенням протестантизму, зростанням опозиційних щодо католицизму рухів; водночас він зауважив, що «відбулося безперечне зближення між шляхтою різних земель і віросповідань, яка збиралася на великих вальних сеймах, усвідомлювала спільність своїх інтересів і разом виборювала собі різні права й вільності. За таких обставин на сеймі 1563 р. від імені всіх станів «господарю» було передано прохання, прямо протилежне тому, з яким [до нього] зверталися стани на сеймі 1551 р.»<fnref n="97" />.

На Бельському сеймі 1564 р. було оголошено про доопрацювання Статуту і про включення в нього згідно з вимогами шляхти нових норм литовського судочинства. Відповідно до цього всі попередні суб'єкти судової влади мали зректися як її самої, так і пов'язаних з нею прибутків. Для всієї шляхти створювався єдиний присуд у межах судових повітів. Нові загальностанові судові установи (земські суди) мали формуватися на виборній основі. Кандидатури на заміщення посад земського судді, підсудка та писаря обиралися на повітових сеймиках, по чотири особи на кожне місце, найдостойніших з яких згодом вибираю «господар».

До компетенції земських судів належали цивільні справи; карні злочини щодо шляхти, як і раніше, підлягали розгляду намісничого суду, право на який збереглося, однак, лише за державцями центральних міст судових повітів (усі інші відтепер судили тільки міщан та державних селян). На Київщині це були київський воєвода і мозирський староста, на Волині — старости луцький, во лодимирський, кременецький, на Східному Поділлі — староста брацлавський. Цей суд дістав назву гродського; на відміну від земського, що збирався на свої сесії тричі на рік, він діяв безперервно; за відсутності воєводи чи старости судові функції виконували намісник та призначений ним гродський судя.

Разом із земськими та гродськими судами за рішенням Віленського сейму 1565—1566 рр. у повітах було створено підкоморські суди «для справ граничных и земляных», тобто для розмежування спірних земель. Підкоморій призначався великим князем литовським і, як і інші земські урядники, виконував свої функції довічно.

<footnote n="97">⁹⁷ Любавський М.К. *Очерк истории Литовско-Русского государства...* С. 278.</footnote>
Створення нових форм судочинства передбачало поділ території Литовської держави на судові повіти. На Київщині їх було створено два (Київський і Мозирський), на Волині — три (Луцький, Володимирський, Кременецький), на Східному Поділлі — один (Брацлавський). У межах цих судових округів за Віленським привілеєм 1565 р. запроваджувались повітові сеймики, що скликались як для заміщення вакансій у земських судах, так і напередодні вальних сеймів, щоб обговорити їхній порядок денний та виробити відповідні інструкції для послів, яких обирали по два від кожного судового повіту. Отже, дрібна й середня шляхта отримувала можливості для свого волевиявлення і масово втягувалась у політичне життя країни, а відповідно зростало її значення у тодішньому суспільстві.

Усі ці зміни зафіксував уведений в дію 26 січня 1566 р. Другий Литовський Статут, до складу якого увійшли привілеї 1563—1565 рр. Так Литва зробила величезний крок до шляхетської демократії польського зразка, чим водночас було усунуто інституційні перешкоди на шляху до її інкорпорації до Польської Корони.

Люблінська унія. Об'єднання Польщі та ВКЛ у «едину спільну Річ Посполиту», здійснене на сеймі в Любліні, що тривав з 10 січня до 12 серпня 1569 р., увінчало собою унійні змагання, започатковані у Крево 1385 р. Відтоді було укладено чимало державних угод, але обидві сторони, маючи вдосталь «шкір і печаток (скріплених печатками пергаментних документів. — Авт.), усе-таки не мали унії», — точніше, на середину XVI ст. вона залишалася персональною.

Останні польсько-литовські угоди було укладено на зламі XV—XVI ст., за часів Олександрового правління. У 1499 р. литовці підтвердили акт Городельської унії 1413 р., мінімізувавши його «інкорпораційну» термінологію. Однак події 1500 р. виявили неефективність цього кроку: Олександр був змушений сам на сам вести боротьбу з Москвою, що обернулося для нього втратою Сіверщини та ганебною поразкою на Ведроші. Нагодою для перегляду польсько-литовських відносин стала смерть Яна-Альбрехта (червень 1501). Опанувавши польський престол під гаслом зміцнення унії, Олександр у жовтні 1501 р. у Мельнику підтвердив її прелімінарний акт, укладений його представниками на елекційному сеймі в Петрокові.

За буквою цього акта, Польща й Литва мали «об'єднатись і злитись в одне неподільне тіло» з «однією головою, одним королем, одним господарем»; однак фактично йшлося про юридичне оформлення режиму персональної унії, і до всього цей акт, усупереч Олександровим обіцянкам, так і не було ратифіковано сеймом та грамотами «всіх прелатів, князів, панів, шляхти й найвизначніших міст» Литовської держави. Тож ідеї створення «однієї держави й одного народу з одним королем і одним правом» так і не було реалізовано.

Подібна ситуація не влаштовувала польську шляхту, яку вабили безкраї обшири руських земель, що видавалися їй тим ціннішими, чим вищим був попит на сільськогосподарські та лісові товари на зовнішньому ринку. Однак литовці ревно обстоювали свою державну самостійність, допоки Лівонська війна, висна-
живши матеріальні ресурси країни, не позначилася на позиції шляхти, яка почала вбачати вихід зі скрутного становища в унії з Польщею; до того ж їй імпонували широкі права, якими користувалася шляхта Корони.

Ще одним чинником, який актуалізував державну унію, була відсутність на- щадків у Сигізмунда-Августа, що в перспективі, зі смертю останнього Ягеллона, могло призвести до розриву польсько-литовської династичної унії. Тож володар Польщі й Литви активно обстоював унійну справу. Проунійними були й настрої на прикордонних землях ВКЛ, хоча й з інших причин: населення Волині та Під- ляшшя сподівалося, що унія покладе край безкарним «гвалтам, наездам, забой- ствам и забиранью земль, и грабежам панов поляков».

Неприхильно ж ставилися до унії верхи ВКЛ, яких відлякувала перспектива втрати свого політичного всевладдя; їхній настрій виразно засвідчила поведінка литовської депутації, яка після місячних переговорів з поляками в ніч на 1 берез- ня потайки покинула Люблін.

Цей інцидент не спантеличив поляків — вони заходилася реалізовувати свою програму-мінімум, що полягала у привласненні Волині та Підляшшя. Сейм зажадав від короля «повернення» цих регіонів Польщі, заочного, за відсутності литовців, вирішення питання про унію, а за потреби — і розгортання воєнних дій. Тож, за словами М. Грушевського, «супроти рішучого відпору литовських сенаторів [було] кинуто в кут всі фрази про обопільний інтерес, про стародав- ню приязнь і братерство: Польща звернулася до насильства й ладилася війною змусити литовських панів, аби піддалися добродійствам унії ...Поки була надія провести інкорпорацію цілого великого князівства, польські політики не підно- сили справи спірних земель. Тільки як відносини з литовськими станами заго- стрилися й пішло на перебій, поляки стали виїздити з претензіями на ці землі, передовсім на Волинь»<fnref n="98" />. Їх захоплення було здійснено у формі «реституції» давньої власності Польської Корони.

Уявлення про підвладність Південної Русі Польщі були успадковані суспіль- ною думкою XVI ст. від польської історіографії ХІ—ХІІ ст. Початок цій тради- ції поклав Галл Анонім — безіменний автор кінця ХІ — початку ХІІ ст., якого у XVI ст. М. Кромер назвав «галлом» (французом). У своїй хроніці він, оповіда- ючи про події 1018 р. (опанування Києва королем Болеславом Хоробрим, який підтримав свого зятя Святополка у боротьбі з Ярославом Мудрим), створив, за висловом М. Грушевського, «улюблений образ польської історії» — «Болеслава, що січе мечем золоті київські ворота» (насправді збудовані у 30-х роках ХІ ст.). Пощерблений від цього удару меч, так званий Щербець, згодом нібито став коро- наційним мечем польських королів. Водночас Галл увів до обігу твердження, що відтоді Русь надовго стала «данницею Польщі» (цілком безпідставне з огляду на утвердження на київському столі в 1019 р. Ярослава Мудрого). Як гадають, давній історик приписав Болеславу Хороброму вчинок його нащадка Болеслава

<footnote n="98">⁹⁸ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 4... С. 393, 394—395.</footnote>
Сміливого, який, узявши Київ у 1069 р., за твердженням Галла, «залишив на Золотих воротах пам'ятний знак від удару свого меча»<fnref n="99" />.

За чотири століття інший польський історіограф, краківський канонік Мартін Кромер, не тільки використав доробок свого попередника, а й значно збагатив його завдяки документам, знайденим ним під час упорядкування королівського архіву в 1550—1551 рр. Ці документи, щоправда, тлумачилися у пропольському дусі, що й спричинило протест литовців проти «непристойних хронік» на Віленському сеймі 1559 р. «Хроніка» Кромера, уперше видана 1554 р., забезпечила польських політиків аргументами «від історії», спроможними підкріпити їхні територіальні претензії.

Спочатку вони, однак, обмежувалися Підляшщям і Волинню; там загалом панували прихильні до Корони настрої, особилю на Підляшші, де з XV ст. діяло польське право. Вже у березні 1569 р. побачив світ підляський реституційний привілей, у якому стверджувалося, що цей регіон здавна становив частину Мазовії і лише за часів Казимира Ягеллончика відійшов до Литви. Насправді Підляшщя (округа Дорогичина та Мельника) — через свій прикордонний характер — багаторазово ставало об'єктом агресії польських князів; окремим із них подсколи вдавалося (бодай частково) досягти своєї мети, як, наприклад, Конраду Мазовецькому, який, захопивши 1236 р. Дорогичинську землю, передав її Тевтонському ордену. Згодом Дорогичин був відвойований у хрестоносців Данилом Галицьким і навіть став місцем його коронації (1253). Ще ефемернішим було перебування Дорогичина в руках Януша Мазовецького: переданий князю Ягайлом 1391 р., він уже за рік був відібраний у нього Вітовтом. Вище вже йшлося про угоду, на підставі якої по смерті Сигізмунда Кейстутовича (1440) Дорогичин пе-рейшов до Болеслава Мазовецького, однак 1443 р. той відступив свої права Ка-зимиру за 6 тис. кіп празьких грошей.

Так само хисткими були є «безсумнівні права» Польщі на Волинь, приєд-нану до Корони разом із Підляшщям. За буквою реституційного акта, вона була одвічною частиною Корони і тільки за Казимира відійшла до Литви. Йшлося про угоду 1454 р., за якою Литва утримувала за собою Волинь і Брацлавщину, а Західне Поділля та волинське прикордоння переходили до Корони. Цей акт дав полякам підстави наполягати на приєднанні Брацлавщини: на Люблінському сеймі вони не тільки стверджували, що «Брацлав і Вінниця завжди належали королівству», а й акцентували увагу на тому, що Брацлавське воєводство «здавна становило частину Поділля» (утім, до Польщі Брацлавщину було приєднано як частину Волині — включенням відповідних клаузул до волинського реституцій-ного привілею).

Інкорпорація Брацлавщини, як і Підляшщя та Волині, не викликала протес-тів з боку місцевої шляхти. Реституційними привілеями їй було гарантовано збе-

<footnote n="99">⁹⁹ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 2. Київ, 1992. С. 15; Щавелева Н.И. Поль-ские латиноязычные средневековые источники: Тексты, перевод, комментарии. Москва, 1990. С. 52—53.</footnote>
реження всіх маєтностей і майнових привілеїв, зрівняння в правах з коронною шляхтою, звільнення від податків на користь Литовського князівства. Згідно з королівським універсалом представники цих земель мали прибути до Любліна і, присягнувши Польщі, взяти участь у роботі сейму; оскільки вони не поспішали цього робити, було вжито погроз щодо конфіскації їхніх маєтностей, чим і залагоджено справу — на вірність Короні один за одним присягнули князі Острозький, Вишневецький, Чорторийський, Збаразький, Корецький та ін.

Прикметно, що на подальших сеймових засіданнях саме волиняни енергійно підтримали ідею приєднання до Польщі Київської землі<fnref n="100" />. Легкість, з якою вирішилася доля Підляшщя, Волині й Брацлавщини, спонукала поляків до дій, і незабаром знайшлися «докази» того, що Київ належить Короні, — давні привілеї, за якими «усі київські княжата були васалами короля та Корони», а також документи, які засвідчували, що Київщина «у минулому сплачувала данину Польському королівству». Очевидно, що усіма цими «привілеями» та «документами» могла бути хіба що присяжна грамота Володимира Ольгердовича на вірність Ягайлу та Ядвізі, видана після Кревської унії (1388), яку знайшов Кромер під час роботи в коронному архіві. Водночас поляки покликалися на «найдавніші літописи», в яких ішлося про те, що Київ був тричі здобутий польськими королями.

Усі ці аргументи тією чи іншою мірою викривлювали історію, однак на їх підставі було вибудувано цілу теорію, за якою вся Русь віддавна підлягала польським королям — унаслідок добровільного визнання їхньої влади, завоювання або успадкування. Ці твердження виразно перегукувалися із загальноруськими претензіями московських володарів, які продовжували простягати руки до українських земель (передовсім до Києва). Саме на цьому наголошували польські політики, обстоюючи необхідність їх інкорпорації до Корони. На засіданнях сейму йшлося про те, що «московський цар наполегливо прагне оволодіти Києвом як колишньою столицею Русі». Паралельно їх учасники відзначали, що мають «привілеї не тільки на Київ, а й на Вільно»; нескладно помітити, що ці твердження корелювали із зацитованими вище московськими заявами про Литву як «отчину» Рюриковичів<fnref n="101" />.

<footnote n="100">¹⁰⁰ Зауважимо у зв'язку з цим парадоксальні, з сучасного погляду, географічні уявлення про Київ як частину Волині; їх можна знайти не лише у матеріалах Люблінського сейму, а й на Радзивіллівській карті ВКЛ (1613), де Київ локалізовано на теренах «дальшої Волині» (докладніше див.: Русина О.В. Радзивілли та Україна: культурні конотації. Укр. іст. журн. 2015. № 2. С. 120—121).</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ До речі, у Москві мали власний проєкт польсько-литовської унії. Його у листі Сигізмунду-Августу виклав князь Гедимінової династії Іван Бельський, дід якого утік із Литви як учасник «змови князів» 1481 р. Він писав: «Мы будем с тобою, как Ягайло был с Витовтом: ты буди на Польском королевстве, а я буду на великом княжестве Литовском и на Русской земле, и оба будем под голдом [тут: зверхністю] царского величества; а царское величество... мощен есть обороняти тебя и меня от турок, и от [хана] перекопского, и от цысаря, и от иных многих земель» (1567). Коментатори відзначають відверто глузливий характер цього</footnote>
Київщину було «возз'єднано» з Польщею на початку червня, тож коли на сейм прибула литовська депутація (6 червня 1569 р.), всі українські землі вже опинилися поза межами ВКЛ. У такому «урізаному» вигляді Литовська держава й уклала угоду про унію з Польською. Згідно з актом від 1 липня 1569 р. вони зблилися воєдино й надалі мали управлятися одним загальнообраним володарем, який коронувався у Кракові як польський король і великий князь литовський. Литва втратила право на власні сейми та зовнішні зносини, водночас втративши й будь-яке політичне значення<fnref n="102" />, хоча й не припинила свого державного існування (ознакою цього були окремі адміністративна та фінансова системи, армія, законодавство, уряди)<fnref n="103" />.

Побутує думка, що Люблінська унія пройшла непоміченою на українських землях ВКЛ через низький рівень правосвідомості населення. Мовляв, для нього держава була категорією абстрактною — чимось на кшталт придатка до особи правителя. А позаяк упродовж XVI ст. він був одночасно великим князем литовським і польським королем, то акт унії для сучасників не став епохальною подією — тим більше, що місцеві політичні інститути залишилися незмінними<fnref n="104" />.

Звісно, Люблінську унію не було відрефлексовано у синхронних літературних пам'ятках, оскільки на час її укладення на українських теренах не було ані стабільних традицій літописання, ані публіцистики як такої. Але зміни, що відбулся, не пройшли повз увагу нобілітету, міщан, служителів церкви. Наприклад, уже 21 липня 1569 р. Сигізмунд-Август видав Києву привілей, що підтверджував усі його магдебурзькі акти у зв'язку з приєднанням Київщини до Корони. Цей привілей був відповіддю на петицію киян, що звернулись до короля з проханням підтвердити їхню магдебургію з огляду на те, що «повіт і воєводство Київске... до Корони Польської привернено і яко члонок, від природного тіла свого відірваний, заново до того ж королівства прилучено»<fnref n="105" />; показово, що сама термінологія цього звернення наслідувала київський реституційний привілей. Ана-

<footnote>послання і те, що його фактичним автором був Іван IV (Послания Ивана Грозного. Москва; Ленинград, 1951. С. 245—246, 253, 575, 671).</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² Саме тому цю угоду тут подеколи і розцінюють як «Люблінську трагєдію» (Гудавичюс Э. *История Литвы*. Т. 1. Москва, 2005. С. 647—658). Щоправда, і Польща, головний її бенефіціар, 1569 року фактично стала на шлях самознищення. Однак трендом сучасної історіографії є вишкування позитивних сторін цієї події, зокрема і з української перспективи (передусім акцентується об'єднання у рамках однієї держави усіх українських земель, що, до речі, нагадує сталінську легітимацію «золотого вересня» 1939 р. і подальшого приєднання до СРСР Буковини та Закарпаття).</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³ Відзначимо, що це вповні усвідомлювали у сусідніх краях. Так, за часів «Смути», у 1611 р., новгородці бажали приєднатися до Швеції «не яко порабощенные, но яко особное государство, яко же Литовское к Польскому» (Петрухин В.Я. Легенда о призвании варягов в средневековой книжности и дипломатии. *Норна у источника Судьбы*. Москва, 2001. С. 301).</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Яковенко Н. Здобутки і втрати Люблінської унії. Київська старовина. 1993. № 3. С. 84; її ж. *Нарис історії середньовічної та ранньомодерної України...* С. 201—202.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ Київ у документах магдебурзького права. *Пам'ять століть*. 1999. № 2. С. 54.</footnote>
логічно вимагав підтвердження своїх прерогатив як київського воєводи князь Костянтин-Василь Острозький (1569); у 1571 р. за підтвердженням привілеїв Києво-Печерської лаври — через те, що її «прилучено до Короны», — звернувся до Сигізмунда-Августа печерський архімандрит Іларіон Пясочинський; проте в документі лише глухо згадано про «певні причини» цього приєднання <fnref n="106" />. Подібна «німотність» виразно засвідчує занижений політичний потенціал тодішньої української еліти: він був повністю вичерпаний вимогами щодо збереження всіх наявних привілеїв, свободи віросповідання, руської мови в офіційному діловодстві й Литовського Статуту в судочинстві.

**Князь Дмитро Вишневецький.** Доба Сигізмунда-Августа тривалістю у чверть століття, увінчана утворенням Речі Посполитої, додала до галереї національних героїв двох історичних персонажів, відомих заледве не кожному українцеві. Цікаво, що уже в наш час вони «породичалися». Маємо на увазі історичний роман «Кинджал проти шаблі», що його автори, подружжя Литовченків, зробили славнозвісну Роксолану матір'ю князя Дмитра Вишневецького, якого ми зі шкільної лави пам'ятаемо як фольклорного Байду, що «п'є мед-горілочку» в Царгороді і там-таки гине, почеплений за ребро на гак за відмову служити султану і перейти в його віру.

Таке ототожнення нині є аксіоматичним — хоча сам князь, напевно, був би щиро здивований (як не скандалізований) тим, що його, нащадка шляхетного роду, титулують «Байдою-Вишневецьким» <fnref n="107" />. Це словосполучення увійшло в обіг з легкої руки Михайла Грушевського, автора праці «Байда-Вишневецький в поезії й історії» (1908). Учений порівняв авантюрника-князя з «блискучим, променистим метеором», який промайнув на небосхилі «нерухливого, шаблонованого» українського життя середини XVI ст. Грушевський зобразив Вишневецького військово-політичним діячем, налаштованим на цілеспрямовану боротьбу з татарськими «наїздами», — воліючи не помічати, що «в діяльності його, в його переходах від Литви до Туреччини та Москви, чиї політичні інтереси були різними, бракує будь-якої політичної ідеї» <fnref n="108" />.

<footnote n="106">¹⁰⁶ Rusina E. Liublino unija Ukrainos istoriografijoje / Unia lubelska w historiografii ukrainiskiej. Liublino unija: idėja ir jos tęstinumas / Unia Lubelska: idea i jej kontynuacja. Vilnius, 2011. P. 388, 393—394.</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ Подібний синтез епічних і історичних традицій спостерігаємо в образі богатиря Іллі Муромця, похованого у київських Ближніх печерах, якого в XVI—XVII ст. відвідувачі Печерського монастиря називали «невідомо яким Чобітком (дивно, що не Бріареєм)» (Закревский Н.В. Описание Киева. Т. 2. Москва, 1868. С. 652).</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Василенко Н.П. Очерки по истории Западной Руси и Украины. Киев, 1916. С. 164. Слід зауважити, як саме московська сторона коментувала перебування князя на службі у Івана Грозного: мовляв, «притек Вишневецкой ко государю нашему, как собака, и потек от государя нашего, как собака же» (Сб. РИО. Т. 71. С. 156). Утім, дізнавшись про смерть князя, цар передав брянському Свенському монастиру низку маєтностей у Бельовському повіті на спомин душі Дмитра Вишневецького та двох його слуг — Конона й Івана (див.: Арсенев В.С. Вкладная книга Брянского Свенского монастыря. Известия императорского Русского генеалогического общества. Вып. 4. Санкт-Петербург, 1911. Отд. 3. С. 392).</footnote>
Утім, згадані «поневіряння» аж ніяк не знецінюють цю колоритну постать української історії, що неабияк прислужилася історії козаччини, заклавши замок за Дніпровими порогами, на острові Мала Хортиця (існував між 1555—1557 рр.). Тим самим Дмитро Вишневецький, за висловом того-таки Грушевського, дав початок «ідеї Запоріжжя як постійної твердині серед степового моря». Завдяки цьому він залишився у пам'яті нащадків і навіть потрапив на Радзивіллівську карту ВКЛ (пояснювальний текст про Хортицю). Прикро, що мученицька смерть князя, закатованого за наказом османського султана Сулеймана Пишного 1563 р., не стала поштовхом до мобілізації сил, спрямованих проти перманентної турецько-татарської загрози.

Напади кримців призводили до величезних втрат населення, яке фізично вищували і масово забирали в полон<fnref n="109" />. Полоняники ставали рабами, більшість яких згодом опинялася в Туреччині та інших країнах Сходу. Лише одиницям на чужині всміхалася доля (як тій-таки Роксолані, дружині Сулеймана Пишного і матері його наступника Селіма); загал чекали приниження, виснажлива праця та тяжкі випробування.

Чимало сучасників переймалися долею жертв «людоловів» — і серед них, зокрема, цитований вище Михалон Литвин, якому доводилося бувати у Криму (це, до речі, стало підґрунтям для його ототожнення із секретарем великокняжої канцелярії Венцлавом Миколайовичем, хоча у застарілих працях він і досі ідентифікується як Михайло Тишкевич <fnref n="110" />). У 1550 р. Литвин адресував Сигізмундові-Августу, який обмірковував плани нагальних реформ, полемічний трактат, що дійшов до нас в уривках, опублікованих 1615 р. у Базелі під назвою «Про норови татар, литовців і москвитян».

Для нас є цікавим поданий Литвином образ українських земель середини XVI ст. — власне, Подніпров'я, де Борисфен-Дніпро «плине медом і молоком». За твердженням Литвина, Київщина, «з усіх боків оточена полями й лісами», настільки родюча, що ниви, «зорані всього раз двома волами, дають багатий ужинок». У дуплах старих дубів та буків знаходять мед, «чудовий на колір і смак... Береги річок рясніють хатками бобрів... Птахів навдивовижу багато... Собак годують дичиною та рибою, оскільки в річках неймовірна кількість мальків і розмаіття великої рибини» <fnref n="111" />.

Щоправда, подеколи Литвину зраджує почуття міри, і його відомості потребують верифікації за іншими джерелами. Відстань між даними Литвина та їх фактичною основою добре характеризує поданий ним опис риболовлі на Прип'яті (званій за її щедрість «золотою»), у гирлі р. Тур: «[я] бачив багато

<footnote n="109">¹⁰⁹ Дашкевич Я.Р. Ісир з України (XV — перша половина XVII ст.) як історико-демографічна проблема. Укр. археогр. щорічник. Київ, 1993. Вип. 2. С. 40—47.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Трапляється навіть словосполучення «Михайло Литвин-Тишкевич» (або «Тишкевич-Литвин»), яке дуже нагадує проблематичного «Байду-Вишневецького» (див.: Юргинис Ю.М. Посольство Михаила Литвина у крымского хана в 1538—1540 гг. Россия, Польша и Причерноморье в XV—XVIII вв. Москва, 1979. С. 93, 94, 95).</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ Михалон Литвин. О нравах татар, литовцев и москвитян... С. 96, 97, 99.</footnote>
разів, як звідти безупинно вичерпують рибу й наповнюють нею щоденно близько тисячі возів чужоземних купців, котрі щороку [у березні] з'їжджаються туди». Ця картина, від якої стискається серце сучасного рибалки, різко контрастує з даними ревізії 1552 р. — виявляється, у Турі виловлювали 150—200 кг риби, та й то не щороку.

Твір Литвина фіксує й інші місцеві реалії, більш чи менш достовірні; утім, чи не найголовнішим є те, що автор залишив нам один із найперших описів України, вдавшись у ньому до топосу «землі обітованої», який збагатився новими фарбами у пізнішому письменстві.

Загалом, осмислюючи добу Великого князівства Литовського, мусимо визнати, що тодішне, за виразом Грушевського, «малозамітне життя української суспільності» блякне на тлі пізніших бурхливих подій. Однак саме його неквапний плин, зрештою, обернувся тим вибухом суспільної енергії, що стався у XVII ст., і тими революційними зрушеннями, які кардинально змінили перебіг вітчизняної історії.
Традиційні промисли й уходництво. Економіка українських земель у литовську добу була суто середньовічною. Її основу в XIV—XV ст., як і за давньоруських часів, становили землеробство і традиційні промисли: мисливство, бортництво, рибальство<fnref n="112" />. Це й не дивно: далися взнаки наслідки монгольської навали й небезпечне сусідство з «Татарією». Аграрна культура занепала. Величезні обшири східноукраїнських земель, родючість та навдивовижу багатий рослинний і тваринний світ яких дивували сучасників-іноземців, збезлюднівши, перетворилися на суцільні промислові «уходи» (угіддя). Вони стали тереном особливої форми експлуатації природних багатеств — сезонного «уходництва».

За спостереженнями О. Грушевського, «користувались з уходів як мисливці і рибалки з фаху, так і звичайне селянство й міщанство, відриваючись від своєї щоденної праці. Для них уходи були певним резервом, з якого можна було черпати певну допомогу в той час, коли звичайні селянські та міщанські заняття несподівано давали менше. ...Уходники йшли на уходи не поодинці, а гуртувались у певні промислові артілі, ватаги. Такі ватаги бували більші і менші, тримались довший час чи утворювались лише на один сезон і розпадались потім до наступного разу. ...Сама діяльність ватаг уходників призвичаювала їх до солідарності, до об’єднання»<fnref n="113" />. Відомі ватаги мисливців, рибалок, бортників, соляників; останні привозили сіль з Пів-

<footnote n="112">¹¹² До цього списку додамо й доволі екзотичне, як на сучасний погляд, збирання водяних горіхів, або чиліму, що його плоди можна було споживати у сирому вигляді, печеними й вареними, а також робити з них борошно.</footnote>

<footnote n="113">¹¹³ Грушевський О. Промисли в Україні XVI ст. На переломі: Друга половина XV — перша половина XVI ст. / упоряд. О.В. Русина. Київ, 1994. С. 256.</footnote>
нічного Причорномор'я й Криму, де її видобували з соляних озер і лиманів (на заході українських земель джерелом солі виступали її промислові розробки у Кolumиї, Дрогобичі, Солотвині).

Уходництво як промисел було орієнтоване на ринок. Навіть добувши «кадку меду», уходник ішов до найближчого міста, щоб «того продавати и за то собе жита и инших животей куповати»<fnref n="114" />. Стабільний внутрішній і зовнішній попит на продукти мисливства, бортництва і рибальства стимулював промислову діяльність. Водночас як постійне заняття значної частини населення уходництво помітно обмежувало його господарську ініціативу. Це породжувало залежність Полісся й Подніпров'я від довозу зерна. Про пов'язані з цим труднощі свідчать документи середини XVI ст. — скарги жителі Житомира («каждый з нас хлеб купует, на Волынь и на Подолье ездячи, и вжо шия наша од хлеба несвободна») і так звані безмитні листи Сигізмунда-Августа мешканцям Канева та Черкас, якими вони звільнялися від сплати мита на всій території ВКЛ як «люди украинные», які «не близко живность себе купуют» і через це «трудности и наклад прыймуют»<fnref n="115" />.

**Внутрішня і міжнародна торгівля.** Джерелом товарного хліба були передусім західноукраїнські землі, де аграрні відносини в XIV—XV ст. набули більш зрілих форм (це позначилося й на характері ренти: якщо на Волині і в Галичині дедалі більше поширювалася панщина, надніпрянці, як і за давніх-давен, давали данину «медом і скорою» — шкурками куниць, білок, бобрів, лисиць та інших хутрових звірів). Налагодження регулярних торгівельних зв'язків між окремими регіонами України сприяло розвитку внутрішнього ринку й подоланню середньовічної замкнутості українських земель як соціально-економічних комплексів.

Територією України проходили й міжнародні торгові шляхи. Західноєвропейські купці прямували до країн Сходу через Львів і Луцьк. Там діяло так зване право складу, згідно з яким купці, що проходили через ці міста, мали зупинитися і продавати свої товари упродовж певного терміну (у Львові на початку XV ст. він становив два тижні). Це приносило неабиякі прибутки місцевому купецтву. Складське право діяло і в Києві, який стояв на шляху, що єднав Крим і Північне Причорномор'я з Північно-Східною Руссю, обслуговуючи «московсько-ординську» торгівлю.

Від Таванського перевозу в пониззі Дніпра купецькі каравани йшли «землею або водою», тобто суходолом чи Дніпром, повз Черкаси і Канів, до Києва; тут відкривалися річковий і сухопутний шляхи на Чернігів і далі Десною, судноплавною в ті часи від верхів'їв до гирла, на Новгород-Сіверський (сполучений торговельними шляхами з Рильськом і Путивлем) та Брянськ, звідки через Воротинськ, Калугу, Серпухів і Лопасню купці діставалися Москви. Крім цієї «стародавньої й загальновідомої в усіх своїх звивинах дороги», з Криму до Мос-

<footnote n="114">¹¹⁴ Архив Юго-Западной России, издаваемый Временною комиссией для разбора древних актов (далі — Архив ЮЗР). Ч. 7. Т. 2. Киев, 1890. № 17. С. 367; Ч. 8. Т. 5. Киев, 1907. № 6. С. 10.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Акты, относящиеся к истории Южной и Западной России (далі — Акты ЮЗР). Т. 2. Санкт-Петербург, 1865. № 131, 133. С. 149—151.</footnote>
ковської держави вів ще один шлях — «полем», що обминав державні митниці. Починаючись від Перекопа, він ішов степом до витоків р. Коломак, де повертав на Путивль; звідти купецькі каравани діставалися Москви через Новгород-Сіверський або Новосиль<fnref n="116" />.

Цими торговельними шляхами через Подніпров'я переміщувалися різноманітні східні товари: тканини, одяг, килими, сап'ян, шовк-сирець, прянощі (шафран, перець, імбир), фарби, коштовності, ладан, мускус, мило, зброя. Назустріч їм із півночі йшли предмети московського експорту та реекспорту: хутра, шуби, шкіра і шкіряні вироби, західноєвропейські сукна тощо.

На розвитку цього напряму торгівлі вкрай негативно позначилося погіршення відносин між ВКЛ і Кримом в останні десятиліття XV ст., а заразом і московсько-литовські военні кампанії XVI ст., що тягли за собою «заказ» (заборону) на торговельні зносини з московськими «гостями». Однак економічні інтереси брали гору — не випадково ж у розпал Лівонської війни Сигізмунд-Август дорікав киянам за те, що 1566 р. у місті «час немалый мешкали» й торгували московські купці, «а с Киева вы также с товарами своими над заказ наш [попри заборону] до Путивля и до иных замков московских еждивали; а и теперь по тому ж вы за границу до земли неприятельской ездячи с товарами своими, гандлюете и купчите»<fnref n="117" />. Однак розрив економічних контактів з Московською державою був не на користь ВКЛ, де високо цінували тамтешні хутра, які надихали не лише купців, а й поетів. Так, С. Кльонович з піднесенням писав:

«З царством Московським Литва межує на сході кордоном, Обмін товарів своїх з краєм сусіднім веде. Шкури везуть з тих земель горностаєві та соболеві, Сірі завозять також шкури ненатлих вовків, Заячі шкури так само, лисиць і куниць многоцінних, Шкурки тхорів, і твої, білко з пухнастим хвостом. Волосом теплим, розкішним милують нам тіло чудові Видрячі хутра, м'які й ніжні, як тиха вода<fnref n="118" />.

Торговельні шляхи, що пролягали теренами Галичини, Волині та Поділля, як правило, скеровувалися на захід. Ними рухалися і східні й московські товари, і продукти місцевого господарства: віск, мед, зерно, шкіра, худоба, солона риба, сіль, деревина й так звані лісові товари (насамперед попіл і поташ, які використовували у виробництві скла, паперу, відбілюванні й фарбуванні тканин, миловарінні); натомість завозилися західноєвропейські тканини (сукно, атлас, оксамит, полотно), одяг, ремісничі вироби, залізо, вина тощо. Упродовж XV—XVI ст. економіка цих земель поступово переорієнтовувалась на потреби європейського ринку, який вимагав чимдалі більше деревини й продукції місцевих промислів та сільського господарства.

<footnote n="116">¹¹⁶ Русина О. Сіверська земля у складі Великого князівства Литовського. С. 158—159.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ Архив ЮЗР. Ч. 8. Т. 5... № 69. С. 162—163.</footnote>

<footnote n="118">¹¹⁸ Кльонович С. Роксоланія. Київ, 1987. С. 48.</footnote>
У XVI ст. в Західній Європі через інтенсивне зростання міського населення та наплив благородних металів із нововідкритої Америки відбулась так звана революція цін. Вона практично не заторкнула Центрально-Східної Європи, де ціни на продукти харчування (передусім на збіжжя) були суттєво нижчими; це стимулювало експорт зерна, до якого активно долучалась місцева шляхта. Інтенсифікації сільськогосподарського виробництва сприяли організація фільварків, зростання панщини й обезземелювання селянства, що безпосередньо впливало на соціальні відносини на західноукраїнських землях. Поступово перебудовувалася структура посівних площ: скорочувалось виробництво жита, яке тіснили пшениця та інші зернові культури. Водночас, як зазначають фахівці, незначні масштаби експорту прядива, полотна, мішковини, смоли, брак коштів, дорожнеча продукції лісових промислів та деякі інші показники свідчать про те, що фільваркове господарство шляхти далеко не повною мірою реалізовувало можливості тогочасної европейської кон'юнктури.

Це саме стосується й купецтва, яке брало участь в експортних операціях. Переважання в його складі іноземців призводило до того, що купецький капітал не завжди функціонував в органічному зв'язку з потребами місцевого економічного розвитку. Зароблені кошти вкладались не у промислове виробництво, а головно в нерухомість і предмети розкоші. Тож на зламі середньовіччя й нового часу Україна залишилась на периферії загальноєвропейських економічних процесів.

**Волочна поміра.** До тогочасних економічних реформ насамперед потрібно віднести аграрну, що її основною метою було поповнення державної казни через удосконалення відносин у сільськогосподарській сфері. Засади реформи накреслилися в низці актів першої половини XVI ст.; та поштовхом до неї стала загальнодержавна «Устава на волоки» (1 квітня 1557 р.) з пізнішими поправками. Цими актами передбачалось використання, поруч із невільною челяддю, волосних селян для роботи у фільварках, які мали повсюдно створюватись на родючих грунтах. Челядь осаджували на невеликі земельні наділи з обов'язковою одноденною панциною. «Устава» передбачала також перемірювання землі уніфікованими земельними одиницями — волоками — з відповідним оподаткуванням згідно з кадастром. Трипілля ставало основною системою рільництва, регламентувалась діяльність сільської адміністрації на місцях.

Перші відомості про волочну поміру на українських землях (у Кременецькому старостві) пов'язані з ініціативами енергійної матері короля СигізмундаАвгуста королеви Бони (1550-ті роки). Крім того, ще до ухвалення «Устави» 1557 р. за принципом волочної поміри було реорганізовано землі у більшості сіл Руського воєводства. Щоправда, там замість старих дворищ вводились не волоки, а франконські лани. У подальшому волочна поміра торкнулася селян Ковельського, Ратненського й Любомльського староств, а також приватних сіл Луцького та Володимирського повітів.

Попри свою локальність, аграрна реформа позначилась на суспільному житті. Через наступ на селянське землеволодіння посполиті були змушені відступати
на південний схід України, де значна їх частина згодом влилась в козацьке середовище. Аналогічною була доля українського боярства. Ті з них, хто не зміг у ході аграрної реформи підтвердити свої права на землю та шляхетство, нерідко повинювали ряди українського козацтва, що сприяло не лише кількісному зростанню останнього, а і його якісним змінам.

**Суспільна стратифікація.** Що ж до XIV—XV ст., то тодішня структура українського суспільства була цілком традиційною. Більшість населення становило селянство (майже 80 % його загальної чисельності). У XIV—XVI ст. частина селян відбувала повинності на користь великих литовських князів та польських королів, а решта, яка постійно збільшувалася завдяки роздаванню доменіальних маєтностей, сиділа на приватних землях, перебуваючи під юрисдикцією своїх володарів.

За характером повинностей ця категорія населення поділялась на три групи. Найчисленнішу становили данники, чия основна повинність полягала у сплаті данини, характер якої визначався об'єктом обкладання. Ним опріч орних земель виступали мисливські та бортні угіддя, що з них, як уже зазначалося, бралася архаїчна данина продуктами цих промислів. З кінця XV ст., через активізацію грошового обігу та поступову уніфікацію відбуткових відносин, натуральну данину дедалі частіше заміняли платою грішми; крім того, вона з плином часу поступалася місцем іншим формам повинностей, хоча навіть у XVI ст. українське Полісся, за висловом М. Любавського, залишалось «справжнім царством селян-данників»<fnref n="119" />.

Частина селян мусила працювати в господарстві свого володаря, тобто відбувати «тяглу» службу, чи панщину. Масштаби її були відносно незначними; лише в загосподарених регіонах, на Волині та в Галичині, вона помітно збільшилася у XVI ст. внаслідок зростання попиту на сільськогосподарську продукцію на зовнішньому ринку. Особистою службою були зобов'язані своєму володарю й так звані слуги, які разом із ним виступали в похід, виконували різноманітні доручення, їздили в Орду тощо.

Слід мати на увазі, що межа між названими групами селянства була значною мірою умовною. Зокрема, слуги, крім виконання військової, «путної» чи «ордінської» служби, платили різноманітні натуральні й грошові податки, косили сіно, ходили на толоку, гатили греблі тощо. До категорії слуг могли перевести тяглого селянина, і навпаки. Так само відносним був поділ селян на «похожих» (особисто вільних) і «непохожих» (прикріплених до свого наділу): «непохожий» міг залишити свого володаря, якщо хтось інший погоджувався замінити його й виконувати відповідну службу, або ж якщо продавав свій «отчизний» грунт; своєю чергою, «похожий» селянин, відсидівши десять років на чиїсь землі й не застерігши собі права виходу, міг бути його позбавлений.

Зазначимо, що за рахунок селянських виходів і втеч значною мірою формувалось населення середньовічних міст; та й за характером занять міщанство, особливо в невеликих міських поселеннях, мало чим відрізнялось від селянства. Однак із розвитком міст на перший план виступала реміснича й торговельна ді-

<footnote n="119">¹¹⁹ Любавский М.К. Очерк истории Литовско-Русского государства... С. 101.</footnote>
яльність їхніх мешканців. У середині XVI ст., за даними П. Саса, нараховувалося вже понад 130 спеціальностей міського населення, з них безпосередньо ремісничих — приблизно 80¹²⁰.

Конкурентом міщанства у сфері торгівлі виступала шляхта, яка, втягуючись у товарно-грошові відносини, здобула право безмитного перевезення продуктів власного господарства. Таке виразне протегування шляхті лише частково характеризувало її суспільний статус, юридично оформлений законодавством кінця XIV — другої третини XVI ст. Ним шляхтичам було надано значні політичні права, особисті свободи та майнові гарантії, що в сукупності й визначило специфіку шляхетської верстви як привілейованої, панівної.

Щоправда, за її монолітним юридичним фасадом крилися різні прошарки. Найближчою до суспільних низів — як за походженням, так і за способом життя — була дрібна шляхта, чи то зем'яни. Вони, у переважній своїй більшості, являли собою нащадків тих слуг, які відбували військову (боярську) службу, виконуючи роль проміжної ланки між селянством і служилою верствою. Цю ланку було розіврано у XVI ст., коли ті зі слуг, які спадково, з діда-прадіда, відбували таку службу, отримали чи «вивели» собі шляхетство; решта поступово злилася з селянством.

Вищим за зем'ян прошарком, за шляхетською ієрархією, вважалися так звані пани; верхній щабель посідала титулована знать — князі, цариною яких до середини XVI ст. була Волинь; згодом вони посунули на Київщину та Брацлавщину, створивши тут величезні латифундії. Особливе місце князів у тогочасній соціальній структурі освячувалося традицією й відповідало середньовічним уявленням про боговстановленість наявного ладу. Однак їхній елітарний статус не ставав на заваді матримоніальним зв'язкам із неродовитою шляхтою. Щоправда, це не рятувало князівські родини від вимирання, пік якого припав на 1630—1650-ті роки. На теренах України діяли і князі «новітньої формації» — Радзивілли<fnref n="121" />, які у XVI—XVII ст. домінували в політичному житті Литовської держави і Речі Посполитої. Їхні володіння зростали за рахунок маєтностей Слуцьких, Собеських, Вишневецьких; могли перейти до них і землі Острозьких (що передбачалось Острозькою ординацією, затвердженою сеймовою конституцією 1609 р.).

<footnote n="120">¹²⁰ Сас П.М. Феодальные города Украины в конце XV — 60-х годах XVI в. Киев, 1989. С. 216—217.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ Княжий титул, дарований 1518 р. імператором Священної Римської імперії Максиміліаном І, носили Радзивілли гоньондзької гілки, яка вигасла 1542 р. Перейняти його прагнули Радзивілли інших відгалужень; активність у цьому напрямі стимулював шлюб володаря Литви Сигізмунда-Августа із сестрою Миколая Радзивілла Рудого Барбарою (1547). 10 грудня 1547 р. в Аутсбурзі володар Священної Римської імперії Карл V підтвердив право Радзивіллів на князівський титул з огляду на їхні заслуги у боротьбі зі «схизматиками» й татарами. Миколай Радзивілл Рудий почав називатися князем «на Біржах і Дубинках», Миколай Радзивілл Чорний і його молодший брат Ян — князями «на Олиці й Несвіжі». Ці титули у січні 1549 р. підтвердив Сигізмунд-Август, і незабаром вони увійшли до офіційного вжитку, значно вивищуючи Радзивіллів над шляхетським загалом. Волинська Олика залишалася володінням Радзивіллів до Другої світової війни.</footnote>
Незамкнутою становою групою було духовенство: його ряди постійно поповнювалися за рахунок представників інших суспільних прошарків. Щодо чернецтва це очевидно: воно за самою своєю природою було гетерогенним. Що ж стосується білого духовенства, то в його середовищі (передусім на західноукраїнських землях) існувала й протилежна тенденція: до успадкування цього суспільного статусу, чи то дідичності. Цей принцип був сформульований дружиною Сигізмунда І, королевою Боною: «Есть обычай в Руси, иж церковь и доходы церковные на потомки спадают»<fnref n="122" />.

Іншу спрямованість мала практика «подавання» — роздачі парафій, ігуменств, архимандрій і навіть єпископій світськими особами різного рангу, які вважалися їхніми патронами. По суті, церковні уряди виступали як різновид синекур, під час розподілу яких превалювали суто прагматичні міркування, далекі від інтересів православ'я. Тож суб'єктами надань ставали світські особи, які, обійнявили ту чи іншу церковну посаду, подеколи навіть не поспішали з прийняттям духовного сану. Патронат і пов'язане з ним право подавання дискредитували духовенство, що, зрештою, призвело до кризових явищ у житті православної церкви, які вповні виявилися наприкінці XVI ст.

Тоді ж виразно позначилися зміни у традиційній становій структурі: остаточно сформувався суспільний статус козацтва, появу якого на історичній арені вчені датують кінцем XV ст. Колискою козацтва стала Південна Україна, що відігравала роль буфера між Кримським ханатом та володіннями польських і литовських правителів, перебуваючи поза будь-яким політичним контролем і не маючи постійного населення.

Панівні кола Польщі й Литви розглядали діяльність козацтва як дестабілізаційний фактор внутрішньо- й зовнішньополітичних відносин; прагнучи приборкати козаків, вони водночас вважали за можливе спрямувати їхню енергію в річище загальнодержавних інтересів. Адже, по суті, на неспокійній «україні» стихійно сформувалася сила, потреба в якій відчувалася ще в XIV ст., — не випадково ж 1358 р. представники Ольгерда під час переговорів з прусськими лицарями наполягали, щоб «Орден перемістився в пустелі між татарами й русинами для захисту останніх від татарських нападів»<fnref n="123" />.

Першим, хто вказав на можливість використання прикордонних відчайдухів для «послуги и обороны», був Сигізмунд І. Він висловив ідею створення козацького війська, яке могло б успішно охороняти від татар дніпровські переправи; однак за його життя цей проєкт залишився нереалізованим.

<footnote n="122">¹²² Ревизия пущ и переходов звериных в бывшем великом княжестве Литовском. Вильна, 1867. Приложение. № 44. С. 252.</footnote>

<footnote n="123">¹²³ Про актуальність цієї ідеї у XVI ст. свідчить проєкт організації оборони українських земель, запропонований 1594 р. київським католицьким єпископом Й. Верещинським. За його задумом, на Задніпров'ї мав постати лицарський орден чисельністю 5—10 тис осіб, який водночас був би чимось на зразок військової школи для шляхетської молоді з усієї Речі Посполитої (див.: Сас П.М. Політична культура українського суспільства (кінець XVI — перша половина XVII ст.). Київ, 1998. С. 264—269).</footnote>
КУЛЬТУРА:
ТЕНДЕНЦІЇ
І ПАРАДОКСИ

Духовний клімат минулих століть доносять до нас пам'ятки культури — твори письменства й мистецтва. Серед перших чи не найбільшу вагу для істориків мають літописи, що фік-сують суспільні події та їх оцінку сучасниками. У цьому сенсі дослідники литовської доби перебувають у доволі скрутно-му становищі з огляду на переривання традицій літописання на Південному Заході Русі після монгольського нашестя. У Галицько-Волинському літописі виклад доведено до кінця XIII ст., а далі історики змушені покладатися лише на уривчас-ті дані, які різними манівцями потрапляли до північно-східно-го літописання (скажімо, відомості про київського князя Федо-ра з 1331 р. дійшли до нас лише тому, що він здійснив зухвалий напад на щойно висвяченого митрополитом Феогностом нов-городського архієпископа Василія).

Що ж до літописів, які постали на теренах ВКЛ, то най-
давніші з них сягають середини XV ст. Це так звані білорусь-
ко-литовські літописи першої (короткої) редакції, що сформу-
валися внаслідок об'єднання загальноруських звісток за період
від «начала земли Рустей» до 1446 р., похідних з кількох лі-
тописних зводів, і «Літописця великих князів литовських» —
оригінального історичного твору про події останньої чверті
XIV ст.: боротьбу Ягайла з Кейстутом і Вітовтом, а також про
діяльність останнього. Вітовту присвячена й спеціальна «По-
хвала», ретельно досліджена ще М. Грушевським, який заува-
жив її текстуальний зв'язок із записом 1428 р. у збірнику слів
Ісака Сиріна. Щоправда, він не помітив низку літературних па-
ралелей, які проливають світло на творчу «кухню» безіменно-
го автора «Похвали». Так, порівняння Вітовта з рікою вираз-
но перегукується з текстом «Слова» Данила Заточника (що
його пафос, як і пафос «Похвали», полягав у вихвалянні силь-
ної княжої влади); є тут і запозичення з «Александрії» — перекладного роману
про Александра Македонського, дуже популярного на Русі у добу середньовіччя
та в ранній новий час<fnref n="124" />.

Наступним етапом в історії білорусько-литовського літописання стало ство-
рення у XVI ст. літописів широкої редакції, в яких загальноруські відомості за-
ступила легендарна оповідь про початки Литви — від міфічного родоначальника
литовців римлянина Палемона до цілком історичного Гедиміна. Так далося взна-
ки тодішнє відсторонення від загальноруського культурно-історичного контек-
сту, що його апогеем стала «римська» теорія литовського етногенезу, до якої до-
клав рук і згаданий вище Михалон Литвин, вважаючи руську мову «чужою нам,
литовцям, тобто італійцям, які мають італійську кров»<fnref n="125" />.

Однак, навіть віддалячись від спадщини Давньої Русі, книжники ВКЛ за-
лишалися в межах загальнорусського культурного коду — зокрема, у процесі кон-
струювання своєї легендарної історії. За браком литовських історичних пам'яток
вони позичали з давньоруського літописання сюжети і фактаж. Характерним у
цьому сенсі є опис походу на Русь князя Гедиміна. Під час його створення було
використано Галицько-Волинський літопис, з якого запозичено імена всіх дійо-
вих осіб оповідання, за винятком самого Гедиміна й Ольгимонта Гольшанського.
Отже, невідомим нам книжником цілком історичних персонажів було перетво-
рено на Гедимінових сучасників і супротивників, а їхню родинну солідарність,
яка добре простежується за літописним матеріалом, — на співдії у боротьбі з ли-
товським князем.

Загалом білорусько-литовські літописи становлять спільне духовне надбання
народів, чиї терени впродовж тривалого часу входили до складу ВКЛ. Навряд чи
варто прагнути їх чіткої «паспортизації»: як слушно наголошують литовські на-
уковці, «під час поділу культурної спадщини ВКЛ на окремі національні складові
неминуче втрачаються процеси їхньої взаємодії та взаємовпливу, які й робили
цей складний літературно-мовний комплекс відносно єдиним цілим» <fnref n="126" />. Однак
безсумнівним є те, що до першої редакції білорусько-литовських літописів до-
клав рук киянин, який, за його словами, був «млад» у період недовгого пануван-
ня у Києві Скиргайла. Не менш очевидно й те, що до українського історієписання
ці пам'ятки увійшли лише завдяки польським хроністам і лише у XVII ст., коли
наступ католицизму на «руську» віру й ідентичність активізував самосвідомість
тогочасної людності та її інтерес до минувшини. Цей пошук власного історично-
го «я» привів українських книжників до некритичного (а подеколи — суто ме-
ханічного) засвоення доробку польської і воднораз московської історичної дум-

<footnote n="124">¹²⁴ Маємо на увазі насамперед фрагмент, де йдеться про спроби Александра Македонського «небесную высоту испытати и глубину морьскую» (див.: Русина О.В. Українські аспекти білорусько-литовського літописання: історія й історіографія. *Укр. іст. журн.* 2016. № 6. С. 128—133).</footnote>

<footnote n="125">¹²⁵ Михалон Литвин. *О нравах татар, литовцев и москвитян...* С. 85—86.</footnote>

<footnote n="126">¹²⁶ Морозова Н.А., Темчин С.Ю. Об изучении церковнославянской письменности Великого княжества Литовского. *Krakowsko-wileńskie studia slawistyczne*. Kraków, 1997. Т. 2. S. 7.</footnote>
ки; зрозуміло, що поєднання цих двох різних начал у компілятивних українських літописах XVII ст., які заклали підвалини національної історіографії, аж ніяк не сприяло формуванню цілісного історичного самоусвідомлення.

Паралельно з цим і далі панували вкрай невиразні уявлення про власну ми-
нувшину; тож коли Гійом Левассер де Боплан (французький військовий інженер,
який служив у коронному війську в Україні в 1630—1648 рр.) захотів «дослідити
історію русів, щоб дещо довідатися про давні часи цих місцевостей», то, «розпи-
тавши кількох найученіших з-поміж них», почув лише «давній переказ», згідно
з яким Чорне море «покривало колись усі ці рівнини» (й саме тому «всі руїни
старовинних замків і древніх міст... розташовані на підвищеннях та найвищих
горах і жодної — на рівнинному місці») <fnref n="127" />, згадку про цілковите знищення Ки-
єва (за винятком Софійського та Михайлівського соборів) «близько 900 років
тому»(!), а також нарікання на «великі й тривалі війни, які спустошували їхню
землю з краю до краю», спричинивши загибель бібліотек <fnref n="128" />. Топос утрачених
книжкових багатств трапляється також у Феодосія Софоновича («Киев долго з
монастрми опустелыми стоял, тогда ї писма погинули») та у його сучасників,
які, видаючи Києво-Печерський патерик, пояснювали у своїй передмові, що Жи-
тіє Антонія «через похищение ратное от нас удалися» <fnref n="129" />.

Утім, крім воєн і пожеж, був ще один фактор, під впливом якого порожніли
місцеві бібліотеки. З перенесенням митрополичого осередку на Північний Схід
Русі розгорнувся процес, який можна було б окреслити у сучасних категоріях як
«вивезення культурних цінностей». Практика, започаткована київським ми-
трополитом Максимом, що переїхав до Володимира «со всем своим житьем»,
знайшла продовження у діяльності його наступників, які, словами Вітовтового
окружного послання (1415), «всю честь церковную Киевское митропольи инде
относили». Немає сумніву, що значну частку цієї «чести», з огляду на високу
цінність рукописів, становили книжкові багатства. Ця традиція збереглася на-
віть після фактичної ліквідації загальноруської митрополії: у заключній редак-
ції Кормчої книги Вассіана Патрикеєва (1520-ті роки) міститься посилання на
«Правила» чернігово-брянського єпископа Євфимія, «что вывез их из Брянска

<footnote n="127">¹²⁷ Напевно, йдеться про усну традицію, зафіксовану в ХІХ ст. на Поліссі Ю. Крашевським, — уявлення про те, що в давнину Чорне море сягало Пінська й відступило (залишивши по собі болота) тільки тої, коли якийсь потужний київський князь розкопав гори (див.: Kraszewski J. *Wspomnienia Wolynia, Polesia i Litwy*. Warszawa, 1985. S. 107). Цей переказ, який вразив Крашевського, перегукується з аналогічною традицією, зафіксованою Трусевичем, — тільки у нього «все море спливло на низ», коли «св. Андрій прийшов до Києва і застромив хрест на горі, де тепер стойть Андріївська церква»; частина води, однак, залишилася під нею, і саме тому «в Андріївській церкві нема дзвонів: при першім ударі вода залила б не тільки Київ, а й усю Полтавську, Київську і Чернігівську губернію» (цит. за: Грушевський М. *Історія української літератури*. Т. 4. Кн. 2. Київ, 1994. С. 205).</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ Боплан Г.Л. *Опис України*. Київ; Кембридж (Масс.), 1990. С. 33—34.</footnote>

<footnote n="129">¹²⁹ Софонович Ф. Хроніка з літописців стародавніх. Київ, 1992. С. 260; Артамонов Ю.А. Проблема реконструкции древнейшего Жития Антония Печерского. *Средневековая Русь*. Вып. 3. Москва, 2001. С. 6.</footnote>
с собою» 1464 р., коли відмовився визнавати духовний авторитет проунійного
митрополита Григорія Болгарина і емігрував до Москвы.

Через інтенсивне розпорошення зосереджених у Києві книжкових багатств у XVI ст. склалася доволі парадоксальна ситуація: Київський літопис (використаний століттям раніше для обгрунтування митрополичих прав Григорія Цамблака) мав у своїй біблаіотеці канцлер ВКЛ Альбрехт Гаштольд <fnref n="130" />, тоді як у Печерському монастирі бракувало не лише давньоруських літописів, а й згаданого вище Житія його засновника Антонія. На його пошуки 1561 р. вирушив до Москви уродженець Кам'янця-Подільського іеродиякон Ісая — емісар віленських просвітницьких кіл, які планували друкувати книги, адресовані «народу рускому литовскому да и рускому московскому». Цей задум так і не було реалізовано: приїхавши до Московської держави «на малое время и на малый час», Ісая Кам'янчанин через низку обставин залишився там «на житие»; однак є підстави вважати, що його сподівання відшукати в Москві опріч інших книжок потрібне йому Житіє не були марними: в укладеному близько 1611 р. описі царської бібліотеки фігурувала «Книга в полдесть Житие Антония Печерскаго» <fnref n="131" />.

Збідніння наявного книжкового репертуару корелювало зі станом синхронного письменства. І тут стикаємося з черговим парадоксом: здавалося б, культурний плюралізм, властивий середньовічній Литовській державі, мав стимулювати розвиток місцевої східнослов'янської книжності. Натомість ми відзначаємо виразний занепад літературної творчості: кількість оригінальних пам'яток, які постали на теренах ВКЛ у XIV—XVI ст., є несумірною з кількістю тих, що були створені в той самий період на куди гомогеннініших у культурному сенсі великоруських землях.

Цей факт зауважив, зокрема, відомий славіст Д. Чижевський, назвавши кінець XIII — XV ст. «майже паузою в літературному розвитку», «пропащим часом» у житті українського народу. Не менш категоричним був і його попередник — М. Грушевський. У 1920-х роках, звернувшись у своїй «Історії української літератури» до творчого доробку книжників кінця XIV — першої половини XVI ст., він з щирим розпачем написав, що ці віки «стеляться перед очима дослідника такою порожньою, безплідною пустинею, що він збентежено стає, боячись пускатися в позбавлену всяких орієнтаційних знаків пусту просторінь... Ні одного місцевого літопису з цих часів! Ні одного ліричного викрику! Ні навіть релігійно-моралістичного роздумування над тими переворотами, які проходили в житті!» <fnref n="132" />

Пишучи ці рядки, учений був налаштований набагато песимістичніше, ніж
двома десятиріччями раніше, коли у своїй фундаментальній «Історії України

<footnote n="130">¹³⁰ Gudmantas K. Alberto Goštauto biblioteka ir Lietuvos metraščiai. *Knygotyra*. T. 41. Vilnius, 2003. P. 13, 20.</footnote>

<footnote n="131">¹³¹ Библиотека Ивана Грозного: Реконструкция и библиографическое описание. Ленинград, 1982. С. 37.</footnote>

<footnote n="132">¹³² Чижевський Д. Історія української літератури. Нью-Йорк, 1956. С. 219; Грушевський М. Історія української літератури. Т. 5. Кн. 1. Київ, 1995. С. 5.</footnote>
Руси» він-таки наголошував на тому, що «в сфері оригінального письменства ми, безперечно, розпоряджаємося далеко не повними відомостями... і студії над рукописним матеріалом, без сумніву, принесуть ще багато нового»<fnref n="133" />.

Проте цей песимізм виявився цілком виправданим: за час, що сплив після появи «Історії України-Руси», список оригінальних пам'яток українського письменства кінця XIV — першої половини XVI ст. (які, як слушно відзначав Грушевський, становлять «нероздільну власність книжності й письменства українського і білоруського») не лише не зріс, а й дещо скоротився: «[по]одиноке аскетичне писання — поучення печерського ігумена Досифея з початку XV в. (чи кінця XIV) про порядок відмовляння молитов», знане як «Правило Святої гори», яке науковець характеризував як «зовсім сухе, офіціальне» й позбавлене «всяких літературних прикрас», нині пов'язується не з київским Печерським монастирем, а атрибутується архімандритові нижегородського Вознесенського Печерського монастиря Досифею. Заразом хибним виявився й усталений в історіографії погляд, що засновник цього монастиря Діонісій Суздальський, ініціатор і можливий учасник створення Лаврентіївського літопису, походив із києво-печерської монастирської братії<fnref n="134" />.

Авторитетні сучасні дослідники також наголошують на бідності регіональної літературної традиції в окреслений період, зараховуючи до неї, крім білорусько-литовських літописів, праць, що вийшли із середовища західноруських митрополитів, та Касіянівських редакцій Києво-Печерського патерика, полемічне «Сказання про сходження Святого Духа», написане 1511 р. на прохання воєводи Стефана Якшича Василем Нікольським «от Дольняя Руси»<fnref n="135" />.

Цей твір, який дійшов до нас у кількох списках XVI—XVIII ст., відрізняється від решти тим, що постав не на теренах ВКЛ, а в Сербії, хоча його автор був нашим співвітчизником. Відомо, що Василь Нікольський служив у віленській великокняжій канцелярії. Його батько також був «господарським» писарем і навіть наклав головою на цій службі. Від нього Нікольський успадкував місце в канцелярії та маєтності у Слонімському повіті й на Чернігівщині (згодом, втравивши останні через литовсько-московську війну 1500—1503 рр., він отримав як компенсацію землі у Троцькому повіті).

Рід Нікольського походив з Чернігівщини, де він простежується з кінця XIV ст. До родових маєтностей належали, зокрема, Свибриж (сучасний Сибереж), Ргощ (сучасне с. Рогощі, колишнє давньоруське місто Оргощ) і Заболовісся (землі за р. Білоус). Не тільки батько Нікольського, а й інші члени цієї боярської родини осіли у Вільні й Троках, розчинившись у середовищі місцевої бюрократії.

<footnote n="133">¹³³ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 6. Київ, 1995. С. 351.</footnote>

<footnote n="134">¹³⁴ Булычев А.А. Дионисий Суздальский и его время. Ч. 1. *Архив русской истории*. Вып. 7. Москва, 2002. С. 7—33.</footnote>

<footnote n="135">¹³⁵ Турилов А.А. Переводы с латинского и западнославянских языков, выполненные украинско-белорусскими книжниками в XV — начале XVI в. Культурные связи России и Польши ХІ—ХХ вв. Москва, 1998. С. 58, 65.</footnote>
Нікольський вірно служив Казимиру та Олександру, однак знехтував інтересами їхнього наступника Сигізмунда І, приєднавшись до повстання Михайла Глинського (чий рід, до речі, також мав зв'язки з Черніговом). За словами самого Сигізмунда, він був одним із двох «зрадец» (зрадників), виряджених Глинським до Василя III, «жадаючи, абы ему своих воевод з людьми прислал и хотячи ему вси наши граничныі городы, добывши, подати». Але роль Нікольського у заколоті не обмежилася функціями посланця: збереглася звістка про те, що якийсь Курбака «держал» Чечерськ (містечко у комплексі так званих подніпровських волостей) «от зрадци Никольского».

Після поразки повстання, на зламі 1508—1509 рр., Нікольський разом із Глинськими емігрував до Москви. Згодом він опинився при дворі сербського воєводи Стефана Якшича, чия сестра Анна була дружиною Василя Глинського, який виїхав з ВКЛ разом із братами Іваном і Михайлом. Там 1511 р. Нікольський написав свій твір, адресований «некоему латинскому архиепискупу сопротивляються» й спрямований на захист догматів православ'я. «Сказання» демонструє добру обізнаність автора з текстом Біблії та працями отців церкви і заразом свідчить про творчий потенціал віленського писарського середовища <fnref n="136" />. Воно зайвий раз переконує у слушності зауваги М. Грушевського, що на теренах ВКЛ «не бракувало людей з теологічним і літературним приготованням, які при нагоді могли себе з цього боку показати не зле, — але поза чисто практичними потребами бракувало стимулів літературної творчості, бракувало того духовного руху, який стихійною силою твягає в себе людей та каже кожному смілійшому пробувати своїх сил на полі духовної творчості» <fnref n="137" />. Тож видається симптоматичним, що Василь Нікольський виявив свій полемічний і літературний хист поза межами батьківщини — там, де цього потребувало протистояння двох християнських конфесій.

Назад, у Литовську Русь, «Сказання» потрапило в середині XVI ст. через Супрасльський монастир, відомий своїми тісними зв'язками з Балканами, передовсім із Сербією (згодом ним скористався Василь Острозький у творі «Про єдину віру», виданому 1588 р.). У зв'язку з цим варто акцентувати уявлення про «південнослов'янський субстрат» як специфічну особливість книжності ВКЛ, яка відрізняє її від московської. Порівняно нещодавно ці традиційні погляди зазнали ревізії. Ретельний аналіз показав, що в Московській Русі в культурному обігу будо набагато більше пам'яток південнослов'янського походження, ніж у Литовській державі, попри територіальну близькість останньої до Балкан.

Причина цього парадоксу криється у характері книжково-літературних зв'язків східних і південних слов'ян у добу середньовіччя: «їхня головна особливість полягає в тому, що вони не були насалідком та супутником політичних і церковних зв'язків православних слов'янських держав між собою, а здійснювались у переважній більшості випадків через Константинополь та інтернаціональні

<footnote n="136">¹³⁶ Русина О.В. Політико-конфесійні орієнтири православних канцеляристів рубежу XV—XVI ст. Укр. іст. журн. 2017. № 5. С. 4—23.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 6... С. 353.</footnote>
православні чернечі центри (для XIV—XVI ст. це насамперед Афон). Водночас здебільшого вони мали неофіційний і напівофіційний характер, здійснювалися силами нижчого й середнього духівництва (переважно чорного), іноді за учас- ті єпископату. За таких умов фактор географічної близькості того чи іншого східнослов’янського регіону до Балкан (чи, навпаки, віддаленості від них) не ві- діграє істотної ролі в інтенсивності цих зв’язків і в їхній продуктивності»<fnref n="138" />.

Саме з Балкан свого часу прийшли на Русь культурні імпульси, знані як пер- ший і другий південнослов’янські впливи. Сутність першого з них полягала у знайомстві з давньоболгарською літературою після прийняття Руссю християн- ства, на зламі Х—ХІ ст. Другий, що припадає на XIV—XV ст., був пов’язаний із культурним розквітом Сербії та Болгарії у XIII—XIV ст. У 1390-х роках його обірвало турецьке загарбання, спричинивши одночасно масову еміграцію міс-цевих книжників. Значна їх частина знайшла собі притулок на Русі. Згодом до цих емігрантів приєдналися представники ортодоксально налаштованого духо- венства, які не підтримали курс болгарської і сербської православних церков на об’єднання з католицькою, що його увінчала Флорентійська унія 1439 р.

Фахівці вбачають вияви другого південнослов’янського впливу в українсько- му іконописі та фресковому живописі XIV—XV ст., в орнаментиці тогочасних рукописів, їхніх мовних рисах, орфографічних і палеографічних особливостях, у літературному репертуарі, який збагатився низкою візантійських, сербських і болгарських пам’яток. Серед останніх було чимало апокрифів, просякнутих ду- алістичними ідеями богомильства; паралельно поширювався ісихазм — релігій- но-містичне учення, яке в середині XIV ст. перетворилося на офіційну доктрину візантійської православної церкви.

З успіхами ісихазму було пов’язане піднесення духовного авторитету грецького Афонського монастиря. Пієтет щодо нього відчутний у новій, 1462 р. (так званій 2-й Касіянівській), редакції Києво-Печерського патерика, де підкреслено зв’язок Антонія Печерського зі «Святою Горою». Грушевський пов’язував з ісихазмом і саме «особливе заінтересування Печерським Патериком, яке помічаємо в XV в.», оскільки в Болгарії «під тими ж впливами і в аналогічних обставинах теж поміча- ється збільшений інтерес до патериків і всяких чуд, візій, демонологічних мотивів; з’являються кілька нових перекладів різних типів патериків ... і різні окремі пере- клади і новотвори на подібні теми. Очевидно, і у нас мусило зазначитися таке нове зацікавлення ними, тільки — на диво — це не виявилося в оригінальній творчості. Печерський Патерик пильно перероблявся, доповнювався різними писаннями, які мали якийсь зв’язок з описаними в ньому особами й подіями... різними мора- лістичними додатками, систематизувався, у зв’язку з чим скорочувався й доповню- вався, але нових оригінальних творів ми тут майже не зустрічаємо»; поява в пізні- ших, XVI ст., редакціях Патерика оповіді про «знамение» 1463 р., по суті, лише

<footnote n="138">¹³⁸ Турилов А.А. Южнославянские памятники в литературе и книжности Литовской и Московской Руси XV — первой половины XVI в.: парадоксы истории и географии культурных связей. Славянский альманах. 2000. Москва, 2001. С. 264.</footnote>
відтінює брак «агіографічної чи якоїсь взагалі самостійної літературної творчості в Печерському монастирі» в попередні століття <fnref n="139" />.

Учений мав на увазі історію, що відбиває традиційні уявлення про необхідність христосуватися на кладовищах із померлими. У 1463 р. «некто Дионисий, нарицаемый Щепа... прииде на Великдень в Печеру покадити телеса усопших... и, покадив, рече: “Отцы и братия, Христос воскрес! Сего дни есть Великдень”. И отвещали, яко гром тучен: “Воистину воскресе Христос!”» <fnref n="140" />.

Києво-Печерський монастир являв собою помітний центр ісихазму, який тут розглядали передусім як індивідуальну аскетично-подвижницьку практику. Найвизначнішими речниками цього вчення були митрополити Кипріян і Григорій Цамблак — послідовники основоположника болгарського ісихазму Феодосія Тирновського. Обидва відомі не лише як непересічні церковно-культурні діячі, а й як талановиті письменники. Особливо відзначився на літературній ниві Григорій Цамблак, створивши понад 40 проповідей, сказань, панегіричних, агиографічних і гімнографічних праць. Характерним є запис про його смерть у Никонівському літописі (1419): «Умре митрополит Григорий Цамблак на Киеве, родом болгарин, книжен зело, изучен книжной мудрости всякой из детства, и много писания, сотворив, оставил». Очевидно, що ця його діяльність не минуда безслідно для південноруської книжності. Свого часу Грушевський, вказавши на ймовірність «впливу Цамблакової творчості на наші письменські круги», поскаржився на «німоту» ХV ст., яке «не дає нам і тут ніякої вказівки». Сучасні ж дослідники хіба що не виключають можливості введення Цамблаком у літургійну практику на теренах ВКЛ так званого болгарського розспіву, розглядаючи це як специфічний прояв другого південнослов’янського впливу на музично-співацьке мистецтво України та Білорусі.

Щоправда, подеколи з творчістю Цамблака пов'язують ще й поширення в тому ж культурному ареалі емоційно-експресивного стилю письменства («пле-тения словес»), наявного вже в Цамблаковому «Надгробному слові Кипріяну», виголошеному в Києві у 1409—1410 рр. У річищі цього літературного стилю роз-глядаються, зокрема, такі пам'ятки, як «Похвала Вітовту», «Послання Мисаїла до папи Сікста IV», «Сказання про перемогу князя Костянтина Острозького під Оршею»; до того ж всі вони, як і твори Цамблака, зараховуються до культури Передвідродження.

Такий підхід до осмислення літературного процесу ХV — початку XVI ст. видається далеко не беззаперечним через сумнівність терміна «Передвідродження», запровадженого відомим російським дослідником Д. Лихачовим, який

<footnote n="139">¹³⁹ Грушевський М. Історія української літератури... Т. 5. Кн. 1. С. 29; Його ж. Історія України—Руси... Т. 6. С. 349.</footnote>

<footnote n="140">¹⁴⁰ Абрамович Д. Києво-Печерський Патерик. Київ, 1931. С. 193. Порівн.: Агапкина Т.А. Мифопозиціческие основы славянского народного календаря. Весенне-летний цикл. Москва, 2002. С. 279. Щодо походження цієї оповіді див.: Русина О. До питання про київське літо-писання XIV—XVII ст. Укр. іст. журн. 2023. № 2. С. 190—192.</footnote>
об'єднав ним увесь комплекс культурних явищ кінця XIV — першої половини XV ст.: «Це не Відродження, оскільки воно має ще значною мірою релігійний характер... Цей рух ще не протистоїть середньовіччю. Релігійне ще не відсувається на другий план, як це було в західноєвропейському Відродженні». На думку вчего, розвиваючись у рамках релігійної культури, східнослов'янське Передвідродження не реалізувало свій ренесансний потенціал: православний Схід (з Візантією та Балканами включно) не знав ані гуманізму, ані справжнього Відродження. З огляду на це чимало фахівців схиляється до думки, що не варто, за браком у Східній Європі ренесансних тенденцій, характеризувати як Передвідродження явища, які цілком вписуються у середньовічну культурну модель<fnref n="141" />.

Утім, подеколи термін «Відродження» потрактовують не в його загальноцивілізаційному сенсі, а лише як «культурно-національне піднесення українських земель». Дослідники, які сповідують такий підхід до цієї проблеми, вбачають ознаки Відродження й у відбудові Семеном Олельковичем Успенського собору, і в поширенні на теренах України середньовічних ворожильних книг (штибу «Лопаточника», за допомогою якого ворожили на баранячій лопатці, чи геомантичної «Рафлі»), і в появлі згаданих вище нових редакцій Києво-Печерського патерика, що їх «можна трактувати як замилування власною старовиною, чим і характерне Відродження у вузькому значенні цього слова» (природно, що сама ця «старовина» водночас тлумачиться як «власна античність, якою для України була Київська Русь»)<fnref n="142" />.

Повертаючись до літературних пам'яток, створених у стилістиці «плетения словес», варто зупинитися на посланні, адресованому 1476 р. Папі Римському Сіксту IV митрополитом Мисаїлом і групою його однодумців — архімандриатами Києво-Печерського й віленського Свято-Троїцького монастирів, князями Михайлом Олельковичем і Федором Бельським (знаними як організатори «змови князів» 1481 р.) та низкою інших світських достойників.

У літературі не раз наголошувалися «риторична віртуозність» цього твору, його панегіричний щодо Сікста IV характер, гіперболізм почуттів, висловлених на адресу папи. Проте таке пряме звернення православного митрополита до римського первосвященика було доволі екстраординарним явищем. Тож, зрештою, не дивно, що Мисаїлове послання не раз викликало сумніви щодо своєї автентичності — особливо з огляду на те, що першим, 1605 р., його оприлюднив, віднайшовши у Крево, апологет Берестейської церковної унії митрополит Іпатій Потій, маючи на меті переконати сучасників у одвічності унійних прагнень у Київській митрополії.

<footnote n="141">¹⁴¹ Докладніше див.: Лихачев Д.С. Обращение к «своей античности». Из истории русской культуры. Т. І: Древняя Русь. Москва, 2000. С. 725—731; Петров М.Т. Проблема Возрождения в советской науке: Спорные вопросы региональных Ренессансов. Ленинград, 1989. С. 183—205.</footnote>

<footnote n="142">¹⁴² Кашуба М. Проблема Ренесансу в українській духовній культурі. ЗНТШ. 1994. Т. 228. С. 361—362.</footnote>
Саме тому воно відразу стало об'єктом гострої критики з боку православних полемістів, що вдавалися й до суто філологічних аргументів, як, наприклад, автор «Перестороги», який писав: «Книги змышляют, пишучи под датою старою, письмом старым, якобы колись тая згода [церковна унія] трвати смела. Але присмотрися в письмо, в самую речь, и знайдеш, же ...реч все Потиева, як бы усты сам мовил. При том знайдеш там слова, века теперешнего людьми уживаемые, которых старые предки наши не уживали»<fnref n="143" />. Характерно, що ставлення до послання змінювалося разом із конфесійною орієнтацією: так, будучи православним, Мелетій Смотрицький порівнював його у своєму «Треносі» з «Костянтиновим даром», а перейшовши на бік уніатів, почав наголошувати на існуванні ще одного списку послання, нібито знайденого поблизу Острога.

З плином часу ця дискусія перемістилася у суто наукову площину. І якщо на її початку найгучніше лунали голоси тих, хто вважав послання сфабрикованим Потієм фальсифікатом, то у кінцевому підсумку взяли гору доводи їхніх опонентів, і шальки терезів хитнулися у протилежний бік. Порівняно нещодавно було віднайдено і найдоказовіші аргументи на користь автентичності цієї визначної літературно-богословської пам'ятки, тривалий час відомої лише за публікацією Потія та пізнішими копіями: Синодальний і Смоленський списки послання, які датуються першою половиною XVI ст.<fnref n="144" />

Варте уваги, що фактичними авторами Мисаїлового послання були світські особи. Йдеться про співпрацю «наивышшего писаря Великого князства Литовского» Якуба, «благоразумного в законе Божием», та «книголюбца» і знавця «божественных писаний» Івана Солтана. Певно, саме участь писаря Якуба у підготовці послання здатна пояснити деякі його лексичні особливості, зокрема, послідовне використання у тексті терміна «російський» замість «руський», що є нетиповим для тогочасних східнослов'янських теренів ВКЛ. Варто звернути увагу на те, що писар Якуб активно спілкувався з московськими «книголюбцами», свідченням чого є «Послання від друга до друга» — лист відомого московського архітектора-підрядника та книжника Василя Дмитровича Єрмоліна у відповідь на прохання Якуба придбати для нього декілька книжок (зокрема, Пролог, Октоїх і книгу з описом житій дванадцяти апостолів). Скаржачись на неможливість виконати це прохання, Єрмолін радив Якубу надіслати йому до Москви гроші й папір: «а яз многим доброписцем велю таковы книги сделать по твоему приказу с добрых списков, по твоему обычаю, как любит воля твоя... А наряжу ти, пане, все по твоей мысли и по твоей охоте, как любишь»<fnref n="145" />.

Ця добра обізнаність Єрмоліна з літературними смаками Якуба цілком виразно унаочнює інтенсивність їхніх контактів; можливо, Єрмолін мав також

<footnote n="143">¹⁴³ Акты ЗР. Т. 4. Санкт-Петербург, 1851. № 149. С. 229.</footnote>

<footnote n="144">¹⁴⁴ Русина О. Мисаїлове послання Сиксту IV за Синодальним списком. *Укр. археогр. щорічник*. Вип. 7. Київ; Нью-Йорк, 2002. С. 281—296; Заторський Н. «Послання Мисаїла» за Смоленським списком. *Укр. археогр. щорічник*. Вип. 18. Київ, 2013. С. 401—428.</footnote>

<footnote n="145">¹⁴⁵ Седельников А.Д. «Послание от друга к другу» и западнорусская книжность XV века. *Известия АН СССР*. Сер. VII. Отд. гуманит. наук. 1930. № 4. С. 223—238.</footnote>
зв'язки з київськими «книголюбцами» — адже його ім'я внесено до пом'яника Києво-Печерського монастиря. Єрмолін міг познайомитися з Якубом під час його візитів до Москви у 1450—1460-х роках, коли той намагався переконати Василя II прийняти митрополитом учня і ставленика уніата Ісидора — Григорія Болгарина. Тож, як бачимо, культурні орієнтири впливового «Якуба-писаря» мали двоїстий характер: у його духовні горизонти вписувалися і Рим, і Москва. Сприяючи справі церковної унії «словом і ділом», він водночас охоче спілкувався з московськими інтелектуалами, не схильними до вестернізації.

Загалом писарі віленської великокняжої канцелярії (серед яких безсумнівним письменницьким хистом були наділені, опріч Якуба, православний Василь Нікольський і католик Венцлав Миколайович, знаний як Михалон Литвин) мали високий інтелектуальний рівень та виразні духовні потреби. Знавці діловодного письма, вони виявляли активний інтерес до письменства непрагматичного — передусім релігійного та історичного (маємо на увазі гіпотезу про їхню участь у створенні білорусько-литовських літописів). І йшлося не лише про власні «проби пера» або поповнення особистих бібліотек. Згадаймо хоча б непрямий внесок у розвиток культури, який зробив хтось із великокняжих писарів, підтримавши починання Матвія Десятого — одного з найвидатніших православних книжників, які працювали на теренах Литовської держави.

Упродовж 1502—1507 рр. Десятий створив розкішно ілюмінований біблійний звід, який згодом дістав, за прізвиськом автора, назву «Десятоглав» <fnref n="146" />. У цьому його підтримав «вельможа», якому він служив, — «Феодор, писарем бывый в Великом княжестве Литовском»: звільнивши Матвія від виконання прямих обо-в'язків, він надав йому можливість «благополучно» працювати. Вважають, що цим «христолюбцем» був уродженець Волині Федір Янушкович (Янушевич), який працював у великокняжій канцелярії на зламі XV—XVI ст. Походячи, як і Нікольський, з писарської родини, він не тільки піднявся до рівня «найвищого» писаря, а й, зрештою, став старостою луцьким і маршалком Волинської землі (тобто першою особою в історії Литви, яка завдяки праці в канцелярії досягла рангу воєводи).

Гадаємо, що писарем — цього разу «приватним» — був і автор ще одного твору, який відносять до стилю «плетения словес». Маємо на увазі «Сказання про перемогу князя Костянтина Острозького під Оршею», що складається з опису битви й панегірика гетьману. Його автор знав церковну літературу і порівнював своїх персонажів із героями сербської «Александрії», яка з'явилася на Русі у XV ст. Однак загалом образно-метафоричний ряд «Сказання» не розкриває світогляд і суспільне становище його творця. На нашу думку, ним був писар князя Костянтина Острозького Данило Васильович Ходикін, який доводився родичем смоленському єпископу Варсонофію (1509—1514) <fnref n="147" />. Не маючи широ-

<footnote n="146">¹⁴⁶ Див. його факсимільне видання з науковим коментарем: *Библия Матфея Десятого 1507 г.* Т. 1—2. Санкт-Петербург, 2020.</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ Русина Е.В. Волынская краткая летопись: состав и проблема авторства. SHEO. Вып. 11. Минск, 2019. С. 162—167; Ії ж. Супрасльська обитель на перехресті культур: укра-</footnote>
кого літературного кругозору, він все ж таки намагався додати битві під Оршею
історичних масштабів, а також вписати її у тодішній культурний контекст, підніс-
ши до античних і біблійних аналогій.

Сам Костянтин Острозький був чи не наймогутнішим покровителем право-
слав'я у ВКЛ; до його очевидних заслуг пізня традиція додала заснування ним (та
ще й посмертно, у 1531 р.) «печатного дома» у Києво-Печерському монастирі <fnref n="148" />.
Натомість його син Василь-Костянтин у 1570-х роках і справді відкрив друкарню
в Острозі, перетворивши свої володіння на визначний науково-культурний осе-
редок. Учений гурток, хоч і менший за масштабами, існував, очевидно, і в Києві
за часів синів Олелька. Відомо, що у почті Михайла Олельковича, запрошеного
1470 р. до Новгорода на княжіння, приїхав «жидовин-єретик» Схарія <fnref n="149" />, якого
на початку XVI ст. Йосиф Волоцький називав «диаволовым сосудом», навченим
«чародейству и чернокнижию, звездозаконию и астрологии». Ідеї Схарії дали
поштовх появі так званої новгородсько-московської єресі, знаної також як єресь
«пожидовлених». По суті, на чужорідному грунті на єресь перетворилося те,
що в Києві було культурним рухом, спрямованим на ознайомлення з єврейсько-
арабською книжністю. Руською мовою було перекладено Псєвдо-Арістотелеву
«Таємницю таємниць» (арабський порадник VIII—ІХ ст.), «Логіку» Мойсея
Маймоніда, «Тенденції філософії» Мухаммеда аль-Газалі, «Шестокрила» Іма-
нуїла бен-Якова Бонфіса та деякі інші ворожильні, космографічні та біблійні кни-
ги. Тож для історика України зазначений рух цікавий не тільки й не стільки його
єретичним «відлунням», скільки активним інтересом тогочасних інтелектуалів
до надбань культури Сходу.

Зазначимо, що на теренах ВКЛ не було закладів вищої освіти аж до 1579 р.,
коли постав університет у Вільні. Тому за грунтовними знаннями місцеві меш-
канці, як і жителі Корони, вирушали до Кракова. Підраховано, що в XV—XVI ст.
приблизно 800 українців здобули освіту в тамтешньому університеті — навчаль-
ному закладі, заснованому 1364 р. Казимиром Великим і згодом реформованому
з волі королеви Ядвіги, яка заповіла йому всі свої багатства. На пожертви Ядвіги
було засновано і литовську колегію при Празькому університеті (1397), де, зрозу-
міло, також знаходилося місце для вихідців з України (подеколи вони діставали-
ся й Сорбонни, Падуї, Гейдельберга та Оксфорда). Однак для більшості молодих
інтелектуалів саме Краків став духовною Меккою.

<footnote>їнські аспекти (XVI ст.). Людина, суспільство, влада в давній та ранньомодерній Україні: контексти історичної презентації. Київ, 2020. С. 309—315.</footnote>

<footnote n="148">¹⁴⁸ Описи Київського намісництва 70—80 років XVIII ст. Київ, 1989. С. 25, 35.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ Зауважимо, що до недавнього часу особу Схарії нерідко потрактовували як літературний фантом авторства Йосифа Волоцького. На його історичності наголосив М. Таубе, водночас довіви, що саме Схарія переклав руською мовою праці з логіки Маймоніда та Аль-Газалі, які склали твір, відомий як «Логика сиречь словесница» (див.: Taube M. The Fifteenth-Century Ruthenian Translations from Hebrew and the Heresy of the Judaizers: Is There a Connection? *Speculum Slaviae Orientalis: Muscovy, Ruthenia and Lithuania in the Late Middle Ages* (= UCLA Slavic Studies. New Series. V. 4). Moscow, 2005. P. 196—198).</footnote>
Звідси, зрештою, прийшло в Україну друковане слово: наприкінці ХV ст. «мещанином краковским из немец» Швайпольтом Фіолем було видано чотири богослужебні книги: Октоїх (1491 р.), Часослов (1491 р.), Тріоді пісну й цвітну. Побутує гіпотеза, що ці перші східнослов’янські кирилічні друки були орієнтовані на потреби Київської митрополії. Проте в обставинах цієї події й досі залишається чимало нез’ясованого, і «краківська загадка» продовжує непокоїти науковців. З огляду на особливості мови Фіолевих першодруків, поширилася думка, що в роботі над ними брали участь наші співвітчизники. За гіпотезою Є. Немировського, редакторами чи коректорами цих книг могли бути найвизначніші з-поміж тодішніх інтелектуалів-русинів — Юрій з Дрогобича і Павло з Кросна, які вважаються першими представниками гуманістичної течії у вітчизняній культурі. Латиномовні письменники, вони виразно декларували власну «руськість» і водночас були інтегровані у західноєвропейський цивілізаційний контекст.

Щоправда, обидва символізували собою не стільки реальні здобутки української культури, скільки її нереалізований потенціал. Не слід забувати, що освіта західного зразка не була доступною для православних, які становили більшість населення ВКЛ; випадки, коли людина поєднувала з «руськістю» католицьке віровизнання, були дуже рідкісними. У цьому сенсі вартий уваги згаданий вище писар Якуб, чий син Адам здобув освіту в Ягеллонському університеті й став віленським каноніком. Початки його кар’єри пов’язані з великокняжою канцелярією, де він служив латинським писарем і високо цінувався за знання руської мови й письма; саме тому 1494 р. його відрядили до Москви з гарантіями для княжни Олени щодо збереження нею православ’я у шлюбі з великим князем Олександром <fnref n="150" />.

Звісно, потрібно визнати, що твори письменства XIV—XVI ст. не належать до царини «актуальної літератури» і цікавлять лише фахівців. Куди помітнішими у культурному просторі є створені тоді ж архітектурні пам’ятки. На жаль, основним будівельним матеріалом у ті часи залишалося дерево, хоча питома вага каміння і цегли невпинно зростала. З дерева зводили переважну більшість споруд: від простого житла до палаців і храмів. Зрозуміло, що такі пам’ятки не вціліли, і ми нотуємо тільки згадки про них у джерелах.

Подеколи архітектурно-конструктивні прийоми дерев’яного зодчества переносились у муровані споруди. З цього погляду вартий уваги мініатюрний однонефний храм св. Трійці у с. Зимне поблизу Володимира-Волинського (1465). Він належить до комплексу Успенського Святогірського монастиря, що постав у ХV ст. Тоді ж почав формуватися монастирський комплекс у с. Межиріч на Рівненщині, позначений виразним національним колоритом. Обидва ансамблі вважаються архітектурними перлинами Волинської землі.

<footnote n="150">¹⁵⁰ Pietkiewicz K. *Wielkie księstwo Litewskie pod rządami Aleksandra Jagiellończyka: Studia nad dziejami państwa i społeczeństwa na przełomie XV i XVI wieku*. Poznań, 1995. S. 26. Між іншим, Адам Якубович мав власну бібліотеку, успадковану, мабуть, від батька-бібліофіла; до нашого часу дійшов автобіографічний запис в одній з його книжок, зроблений руською мовою (див.: Wisłocki W. *Incunabula typographica bibliothecae Universitatis Jagellonicae Cracoviensis*. Cracoviae, 1900. P. 308, 568).</footnote>
Цілком зрозуміло, що храми зводили не лише православні, а й католики, мусульмани, іудеї та караїми. Під час їх спорудження будівничі нерідко керувалися не тільки міркуваннями естетики, а й потребами оборони. Це особливо помітно на Поділлі, яке постійно спустошували татари. Зокрема, у містечку Сатанів фортифікаційне значення мав не лише замок (зведений, як гадають, у XV ст.), а й збудована 1532 р. синагога. Таке поєднання культової й оборонної складових спостерігається у Покровській церкві-фортеці у с. Сутківці на Хмельниччині, пубудованій поруч із замком шляхтичами Сутківськими 1476 р. До числа оборонних споруд Гусятина, розташованого на високому березі р. Збруч, входили як замок, так і дві культові будівлі: Онуфриївська церква й синагога. Усі ці пам'ятки є архітектурними візитівками литовської доби, як і романтичні замки у Кременці, Луцьку та Острозі.

Прикметно, що мілітарний бік життя, виразно відчутний в архітектурі ХV—ХVI ст., практично не відбився у тодішньому мистецтві, представленому переважно іконописом, де панують гармонія і спокій. Його найкращим зразкам не поступаються твори мініатюристів ХVI ст. Тут передовсім слід згадати волинського майстра Андрійчину. Це поки що єдине в історії українського рукописного мистецтва ім'я художника, пов'язане з конкретними пам'ятками. Його праці належать до найвищих досягнень вітчизняної культури доби пізнього середньовіччя.

Це саме стосується й Пересопницького Євангелія, яке слушно вважають шедевром українського книжкового мистецтва (1556—1561). Кошти на його створення виділила княгиня Анастасія Гольшанська. Роботу над Євангелієм було розпочато у Троїцькому Дворецькому монастирі, а завершено у Пречистенському монастирі в Пересопниці. Цей пишно оздоблений фоліант є не лише мистецькою, а й фіологічною пам'яткою — хронологічно першим перекладом євангельських текстів з книжної церковнослов'янської на «просту мову» (близьку до розмовної староукраїнську). Потребу в такому перекладі зумовило те, що церковнослов'янська лексика ставала дедалі менш зрозумілою православному загалу. Тож переписувач Євангелія — син протопопа із Сянока Михайло Васильович — зауважив: «А іже єсть перекладаю тая то светоєвангеліа із язика болгарского на мову рускую, то для лепшого вирозумленія люді христианского посполитого»<fnref n="151" />.

Тривалий час Євангеліє перебувало у Переяславі як власність місцевого кафедрального собору, якому його подарував Іван Мазепа (1701). Нині воно зберігається у Києві, в Інституті рукописів Національної бібліотеки України ім. В.І. Вернадського. Набувши статусу національної святині, Пересопницьке Євангеліє було введено до церемонії інавгурації президентів України.

Загалом темпи культурного розвитку українських земель у XIV — першій половині XVI ст. корелювали з дещо сповільненим плином тодішнього суспільного життя. Однак навіть стислий його огляд виразно унаочнює різноманіття духовних імпульсів, під дією яких поставали оригінальні твори письменства, архітектури та мистецтва, впливаючи, зрештою, на психотип українця.

<footnote n="151">¹⁵¹ Запаско Я.П. Пам'ятки книжкового мистецтва: Українська рукописна книга. Львів, 1995. С. 358.</footnote>
<figure><img src="image_360.png" /></figure>
# МІЖ УГОРСЬКОЮ ТА ПОЛЬСЬКОЮ КОРОНАМИ: УКРАЇНСЬКІ ЗЕМЛІ У ЧАСИ УНІЙ ТА ПРОТИБОРСТВА
## РОЗДІЛ 29

- Політичні та соціальні трансформації

<figure><img src="image_361.png" /></figure>

## РОЗДІЛ 30

- Культура освіти та інтелектуали: пошуки свого на тлі перетворень
ПОЛІТИЧНІ
ТА СОЦІАЛЬНІ
ТРАНСФОРМАЦІЇ

Інтеграція закарпатських земель до складу Угорщини.

Зі сходженням з політичної мапи контитенту Давньоруської держави частина її території виявилась поділеною між Угорською та Польськими коронами. Від XIV ст. започатковується, зокрема, процес інтеграції закарпатських земель до складу Угорського королівства. Заселяючи закарпатські міста переважно німецькими колоністами (сасами), влада Анжуйської династії та їхні наступники дбали і про збільшення угорської людності на цій території. Першими угорськими поселенцями були замкові слуги, яких запрошували на землю. Угорські колоністи отримували переважно статус вільних господарів, їхні села очолювали солтиси. Зазвичай солтис одержував листа від власника домінії на право здійснювати осадження, приводив переселенців, які протягом шести—дванадцяти років не пластили жодних податей, а потім віддавали десятину і виконували певні повинності. Насамперед поселення колоністів почали з'являтися на півдні Ужанської, Березької та Угочанської жуп (угорських адміністративних округів) <fnref n="1" />. Ці компактні поселення відрізали слов'ян Ніршагу (Затисся) від Закарпаття і відріграли помітну роль у їхній асиміляції в подальшому. Подібним до угорських колоністів було становище госпітів — сільських переселенців із німецьких держав. Ці суспільні категорії могути вільно змінювати своїх власників і переходити від одних володінь до інших. Власники доміній, які були зацікавлені у збільшенні кількості представників тяглого населення, видавали також «кенезькі листи», щоби вербувати більшу кількість місцевого слов'янського населення — українців та словаків.

<footnote n="1">¹ Войтович Л. Берегове на україно-угорському пограниччі: міфи та історія. Угорсько-українське пограниччя: етнополітичні, мовні та релігійні критерії самоідентифікації населення. Львів, 2020. С. 27.</footnote>
Угорська шляхта осідала переважно довкола замків та у центрах комітатів. Ви-
хідці з дрібної руської шляхти («немеші» — «благородні», в перекладі з угор-
ської мови) володіли невеликими наділами, на яких працювало від двох до десяти
селянських родин, сплачуючи натуральні податки на користь власника <fnref n="2" />. Угорські
королі віддавна охоче брали на службу представників колишніх галицьких бояр, які
поповнювали ряди немешів, середньої шляхти — йобагіонів («кращих», у пере-
кладі з угорської) і навіть угорського баронства <fnref n="3" />. Категорія тогочасних вільних об-
щинників, які перестали брати участь в ополченнях, прозивалася «йобаді». Вони
залишалися вільними до 1514 р., сплачуючи тільки натуральну подать за користу-
вання «телеком» (земельним наділом). У домініях та на землях благородних осіб
працювали також удворники і серви, тобто колишні раби, бранці та їхні нащадки.
Відповідно до статусу вони мали більшу залежність від своїх господарів.

Землі підугорського Закарпаття були заселені вкрай нерівномірно. Поволі склад населення закарпатських комітатів ставав багатоетнічним, але слов'янські народності продовжували переважати. У містах головною етнічною групою ли- шалися німці. Підгірські землі, де традиційно переважало українське населення, володіли певним самоврядуванням, подібним до того, яким користувалися села на так званому волоському праві у Руському воєводстві в складі Польщі. Ці адмі- ністративні одиниці перебували під управлінням князів (власне, кенезів-суддів), влада яких ще з XIV ст. визнавалася спадковою. Декілька таких сіл об'єднувалися в «крайницький округ» на чолі з крайником. Кілька округів створювали «край- ну» (тобто «країну») на чолі з воєводою. Останнього з року в рік обирали край- ники і кенези, хоча їхній вибір обов'язково мав затверджуватися капітаном замку. Найбільша кількість відомостей збереглася з історії Березької крайни, до якої на- лежали села Арданово, Добробратово, Коропець, Лалово, Мідяниця, Завидово, Станово і Колодне. Так, королева Єлизавета, у власності якої перебувала Му- качівська домінія, у 1378 р. підтвердила вольності місцевим мешканцям — цей привілей, який засвідчував тяглість королівської влади, підтверджувався наступ- ними володарями аж до середини XVIII ст.

Кожне село Березької крайни виплачувало на користь урядників Мукачівського замку шість овець і один бузок (близько 75 кг) сиру. Якщо хтось умирав, не залишаючи спадкоємців, то його майно розподілялося між іншими членами громади, яка передавала з цього спадку на потреби урядників замку трирічного бичка. Громада та- кож організовувала обід або вечерю під час візиту замкового капітана. Крайнянські села могли приймати до себе підданих, які втікали з-під влади своїх власників <fnref n="4" />.

Мукачівську домінію та інші власності в жупі Берег отримала остання дру-
жина Карла Роберта — польська принцеса Єлизавета, дочка короля Владисла-

<footnote n="2">² Ісаевич Я. Немеші, немяші. *Енциклопедія історії України*. Т. 7. Київ, 2010. С. 363.</footnote>

<footnote n="3">³ Волощук М. Руські переселенці в Угорщині XII—XIV ст.: обов'язки та соціальне становище. *Укр. іст. журн.* 2012. № 4. С. 21—34.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Кондратович И. *История Подкарпатской Руси для народа*. Ужгород, 1924. С. 29—31, 39—41.</footnote>
ва Локетка, а по її смерті — їх син король Людовик Анжуйський. Наприкінці XIV ст. в Угорщині шукали пристановища та підтримки незадоволені політикою Владислава Ягайла і Вітовта литовсько-руські князі Федір Коріатович, Свидри-гайло Ольгердович та Федір Любартович. Федір Коріатович в обмін на свої права на Подільське князівство дістав жупи Берег і Шарош, а 1396 р. набув у довічне володіння Мукачівську і Маковицьку домінії. Столичним містом він зробив Му-качево, де звів замок Паланок та монастир, посприявши значному розвитку міс-та та довколишньої округи. Можливо, йому також вдалося домогтися створення окремої Мукачівської єпископії<fnref n="5" />.

У 1427 р. угорський король надав сербському деспоту Юрію Бранковичу (1427—1456) міста Лампертсас (Берегове), Мукачево, Токай, Бесермень, Бече, Вершец, Саланкемен. Взамін сербський князь передав Угорщині Белград. Бран-кович почав переселяти сербів-раців у жупу Берег, де вони отримували такі самі привілеї, як і немеші з інших слов’янських земель. Король Матяш Корвін повер-нув 1484 р. закарпатські володіння, надавши жупу Берег своєму позашлюбному синові Яношу, по смерті якого 1504 р. вона опинилася в королівському домені. В 1504 р. центр комітату Берег, місто Лампертсас, було перейменовано в Берегсас. Король Лайош II (1508—1526) зробив його своєю літнею резиденцією<fnref n="6" />.

У 1514 р. Закарпаття стало одним з головних осередків повстання під прово-дом Дердя Дожі, коли зібране ополчення «куруців» (хрестоносців) для хрестово-го походу проти Османської імперії не побажало здавати зброю після того, як похід було скасовано. Їхні загони загалом були сформовані з представників дрібної шлях-ти, городян і місцевого вільного сільського населення. Тож військо було етнічно строкатим: пліч-о-пліч у ньому воювали угорці та українці, серби-раци і мешканці Трансильванії. Після невдачі виступу та смерті ватажка закарпатські міста були по-збавлені прав і привілеїв, а городян прирівняли до статусу селян, унаслідок чого навіть колись вільні «йобаді» тепер стали залежною категорією населення.

Згідно з новим Уложенням, яке розробив Іштван Вербеці на початку XVI ст., кожен селянин був зобов’язаний щороку сплачувати власнику 1/9 частину вро-жаю (зерном або вином), відправляти кабана, двох гусей, курку, а також один фор-ринт грошової ренти кожного місяця. До того ж селянин не мав права переходу до інших землевласників і був зобов’язаний один день працювати на полі свого пана (фактично — відбувати панщину). Міське населення виплачувало по 1 фло-рину від двора і виконувало різні повинності: йдеться про обов’язковий ремонт міських укріплень, доріг, мостів, постачання вина, перевезення королівських вантажів і пошти тощо.

Життя короля Лайоша II обірвалось у битві під Мохачем 29 серпня 1526 р. Перемога мусульман розділила Угорщину на дві частини. Західноугорські ба-рони визнали своїм правителем австрійського імператора Фердинанда І, тоді як

<footnote n="5">⁵ Федака С. «Ми, Федір Коріатович, з ласки Божої, князь із Мункача...»: Історичний на-рис. Ужгород, 2017. 136 с.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Войтович Л. Берегове на україно-угорському пограниччі... С. 41.</footnote>
противник влади Габсбургів король Янош Запольяї, шукаючи надійних союзни-
ків, сам запросив до країни турків. У 1537 р. австрійці здобули штурмом замок
Мункач і розграбували округу Берегсаса. Султан захопив Будем і перетворив пів-
денну Угорщину на турецький пашалик. Неповнолітній син Яноша Запольяї та
Ізабелли, доньки польського монарха Сигізмунда Старого, — князь Жигмонт
Янош — отримав у спадщину Трансильванію, Затисянські землі і Закарпаття.

Упродовж 1530—1540-х років в угорських землях поширювалися впливи
кальвінізму. Від 1565 р. кальвіністи-реформати почали захоплювати католицькі
святині також на Закарпатті. Це протистояння додатково послабило місцевий
соціум. Населення розділилося на лабанців (західних християн, які підтримува-
ли владу австрійських Габсбургів) і куруців (хрестоносців, до яких доєдналися усі
ті, хто підтримував володарювання князів Трансильванії, які належали до право-
славних середовищ чи були прихильниками Реформації, за певною іронією слів,
не визнаючи поклоніння хрестам) 7. Ініціатива у збройній боротьбі перейшла до
рук гайдуків — озброєних порубіжних самочинних військових формувань, які
назагал були подібні до козаків. Так, вождя гайдуків Іштвана Бочкаї навіть обра-
ли князем Трансильванії. Він, відповідно до умов миру з Османською імперією,
зміг домогтися визнання своїх прав і незалежності Трансильванського князів-
ства, до якого додав також території угорських жуп Берегова, Угочі, Сотмара і
фортецю Токай. Іштван Бочкаї вигнав католиків зі своїх володінь і передав їхне
майно своїм гайдукам, які були прихильниками Реформації 8.

Ще один вождь гайдуків, Габор Бетлен, став князем Трансильванії 1613 р.,
поставивши собі за мету об'єднати інші угорські землі, які на той час уже розпо-
ділили Османська імперія й Австрія. Щоб підбурити угорське населення проти
австрійської влади, він вдався до радикального насадження ідей Реформації. Він
також заохочував до спільного виступу українців і словаків, які проживали у ме-
жах князівства. Габор Бетлен активно закликав до своїх володінь поляків, сло-
вацьких та українських підданців Польської Корони, вимагаючи лише підтвер-
дження щодо володіння ремісничою професією. Особливо цінувалися дипломи,
видані цехами зі Львова, Пряшева чи Кошиць. Чимало берегівчан із прізвищами
Товт і Орос, як вважається, походять саме з переселенців часів Г. Бетлена. Тоді ж
прихильники Реформації почали активно співпрацювати з православними 9.

Взявши активну участь у Тридцятилітній війні на боці протестантського та-
бору, Г. Бетлен «втягнув» до протистояння не лише прихильних йому закарпат-
ських українців, а й запорозьких козаків. Перемога біля Требішова на початку
вересня 1619 р. над лідером угорських католиків графом Дьєрдем Другетом-Го-
монаї дала змогу звільнити Кошиці і вигнати прибічників Риму через карпатські
перевали до Галичини. На чолі 20-тисячного угорського війська з контингентами

<footnote n="7">⁷ Там само. С. 48.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Зубанич Л. Життя і політична кар'єра Балінта Другета (1577—1609). Наук. вісник Ужгород. ун-ту. Сер. Історія. 2017. Вип. 2 (37). С. 49—51.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Войтович Л. Берегове на україно-угорському пограниччі... С. 43.</footnote>
інших народів князь Г. Бетлен дістався сучасної Братислави, а у листопаді 1619 р. підійшов до Відня. Внаслідок слабкого опору було здобуто літню резиденцію австрійських імператорів — Ебердорф. Однак барон Д. Другет-Гомонаї у Галичині провів перемовини з командиром «лісовчиків» (польських козаків) полковником Валентином Рогавським, який погодився стати під угорські знамена за щедрі виплати у 15 злотих за кожного з 5 тис. козаків, а також, що було не менш важливо, за умови залишення при собі повного обсягу воєнної здобичі. Хоча об'єднане католицьке військо зазнало поразки, до нього долучилося не менше ніж 6 тис. запорожців, які перейшли під командування В. Роговського<fnref n="10" />.

Прихильники Г. Бетлена проінформували свого лідера про те, що супротивники підготували потужне військо для відновлення війни в Угорщині, але той не послухав їх, вважаючи, що за такий короткий термін відновити боєздатність угорської католицької партії було неможливо. Ця безтурботність приспала пильність оборонців гірських перевалів і призвела до відчутних поразок. У листопаді 1619 р. біля с. Стрипсько під Гуменним козаки і лісовчики розбили семитисячне військо прихильників Г. Бетлена. Зважаючи на втрату майже третини армії, протестантські воєначальники вирішили «закритися» у добре укріпленій фортеці Макк, яку запорозькі козаки одразу ж узяли в облогу. Також запорожці разом із лісовчиками дійшли до Кошиць і сучасного Пряшева, проте у цих землях через репресії залишилося надто мало симпатиків Габсбургів, тому Д. Другет-Гомонаї не знайшов необхідної підтримки<fnref n="11" />. Ще більшою проблемою виявився брак коштів для виплат козакам, унаслідок чого майже 10 тис. військовиків утримувати стало неможливо, що спричинило відкритий бунт. Белзький хорунжий Адам Ліпський, який представляв польського короля під час цього походу, наголошував на тому, аби рушити під Відень і виступити безпосередньо проти Г. Бетлена. Д. Другет-Гомонаї прагнув надалі продовжувати боротися з противниками Габсбургів в Угорщині. Чимало козаків разом зі своїми керівниками займалися відвертим грабунком місцевого закарпатського населення, що, однак, було звичною практикою тогочасного життя. Щоб навести лад у військах, було ухвалено рішення замінити В. Роговського на королівського представника А. Ліпського<fnref n="12" />.

Дізнавшись про розгром свого ар'єргарду, Г. Бетлен вирішив повернутися з Австрії, уклавши перемир'я з Габсбургами. Втративши підтримку найманого козацького війська, Д. Другет-Гомонаї був розбитий і загинув у бою. Подальший наступ протестантського війська на чолі з Г. Бетленом призвів до того, що на підступах до карпатських перевалів було організовано нове польське військо, яке мало затримати угорців і не дати їм перетнути Карпатський хребет. Частина

<footnote n="10">¹⁰ Войтович Л., Голубко В. *Історія війн і військового мистецтва*. Харків, 2018. Т. 2. С. 143—144.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Баран О. Козаки на Закарпатті в 1619-ім році. *Український історик*. 1970. № 1—2 (37—38). С. 76—81.</footnote>

<footnote n="12">¹² Войтович Л. Проблеми участі українського козацтва у Тридцятилітній війні. *Військо-во-науковий вісник*. Львів, 2020. Вип. 34. С. 136—137.</footnote>
українських найманців (до 4 тис. осіб) перейшла на цісарську службу. Усіх тих, хто не забажав приєднуватися до цього війська і найматися на наступну війну, було розпущено. Наймане військо активно воювало у чеських землях — козацькі формування очолив полковник Станіслав Русиновський. Із джерел відомо про прибуття до лав цісарського війська 5 тис. козаків «з-над Чорного моря» на чолі з Тарасом Хасаном <fnref n="13" />, що робить цілком імовірною участь українців у знаменитій битві на Білій Горі 1620 р. Політична доля Закарпатського краю та війна в Угорщині виявилися, отже, тісно переплетеними з подіями європейської історії.

**Перехід українських земель до Корони Польської:** адміністрування та влада.

На початку XV ст. на спірних підкарпатських землях король Владислав Ягайло утворив окреме Жидачівське князівство з метою стримування спроб Сигізмунда Люксембурга та його васала Сцібора повернути втрачені володіння. Однак його історичне існування виявилося недовгим. У 1442 р. князівство було ліквідовано, а його територію приєднано до складу Руського воєводства <fnref n="14" />. Белзьке князівство 1388 р. було передано мазовецькому князю Земовиту Земовитовичу як платня за відмову від претензій на польську корону. Мазовецька династія правила тут до 1462 р., коли після смерті її останнього представника князівство було приєднано до Польщі і трансформовано у Белзьке воєводство <fnref n="15" />.

Руське воєводство, що об'єднувало як окремі територіально-адміністративні одиниці Львівську, Галицьку, Перемишльську, Сяноцьку та Холмську землі, поділялося на повіти. Львівська земля після ліквідації Жидачівського князівства складалася з Жидачівського і Львівського повітів. Галицьку землю утворювали Галицький, Теребовельський та Коломийський повіти; Перемишльська земля мала у своєму складі Перемишльський, Самбірський, Дрогобицький та Стрийський повіти, Холмська земля — Холмський та Красноставський повіти. Поза цією повітовою системою адміністрування залишалася лише Сяноцька земля.

Структурно кожна територіальна одиниця складалася з королівських ста-
роств, що постали у межах давніх князівських доменів (до Львівської землі, зо-
крема, належали Львівське та Жидачівське гродові, Дроговизьке, Городоцьке,
Яворівське та Куликівське), міст (urbis) і містечок (oppidum), переважна більшість
яких користувалася магдебурзьким правом, а також сіл та селищ, що входили до
складу староств або перебували у приватному володінні <fnref n="16" />. Поза межами міст із
магдебурзьким правом реальна влада належала місцевій шляхті, значна частина

<footnote n="13">¹³ Gayecky G., Baran A. *The Cossacks in the Thirty years war*. Roma, 1969. Vol. 1: 1619—1624. P. 75.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Войтович Л. Жидачівське князівство. Іван Виговський: Збірник статей наук. конф., присвяченої 350-літтю Конотопської битви. Львів, 2010. С. 40—44; Келембет С. Князь Федір (Федюшко) Любартович: володіння в коронній Русі та їх державно-правовий статус. *Укр. іст. журн.* 2020. № 4 (533). С. 4—20.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Grabowski J. Poczet książąt i księżnych kseżnych mazowieckich. Kraków, 2019. S. 157—166, 190—195, 218—222, 228—234, 257—262.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Dąbkowski P. Podział administracyjny wojewódstwa ruskiego i bełzkiego w XV wieku. Lwów, 1939. S. 310—320.</footnote>
якої продовжувала вважати себе русинами-українцями і залишалась православною. На 1629 р. у межах Руського воєводства проживало трохи менше мільйона людей. Центром воєводства був Львів — найбільше місто тогочасних українських земель із населенням на кінець XVII ст. у понад 25 тис. осіб. Загалом на території Львівської землі, починаючи з другої половини XVI ст., виникло 54 нових міста. З них 15 були засновані на «суворому» корені, 29 — на місці сіл, одне — на базі передмістя, походження ще дев’ятьох залишається дискусійним. Це свідчить про інтенсивний урбанізаційний процес порівняно, наприклад, із ситуацією в Белзькому воєводстві, де до 1500 р. існувало 13 міст, а у період між 1500 і 1630 рр. додалося лише 23 нові міські поселення<fnref n="17" />.

Подільське воєводство з центром у Кам'янці-Подільському мало три повіти: Кам'янецький, Летичівський та Червоногородський. На початку 1670-х років у ньому нараховували понад сотню міст і містечок <fnref n="18" />. Белзьке воєводство складалося з Белзького, Бузького, Городельського і Грабовецького повітів, Любачівський повіт, який існував у XV ст., надалі було скасовано і відновлено знову лише у XVIII ст. А у XV ст. також існували Сокальський і Лопатинський повіти <fnref n="19" />. На початку XVIII ст. у воєводстві було 52 міста й містечка та близько 500 селищ і сіл <fnref n="20" />.

Волинське воєводство з центром у Луцьку мало три повіти: Луцький, Володимирський і Кременецький. У 1629 р. у воєводстві було 114 міст і містечок та понад 2 тис. селищ і сіл <fnref n="21" />. Брацлавське воєводство мало три повіти: Брацлавський, Вінницький і Звенигородський. На середину XVII ст. тут нараховувалось більше сотні міст і містечок <fnref n="22" />.

Уряди у воєводства надавав король представникам шляхти (як католицької, так і православної) на пожиттєвій основі. Переміщення з одного уряду на інший відбувалось винятково завдяки підвищенню. Уряди воєвод і каштелянів (намісників міст — колишніх князівських столиць та центрів воєводств) вважалися дигнітарськими (від лат. dignitas — «достоїнство») і давали право засідати в сенаті (водночас місце кожного дигнітара було чітко визначено). Каштелян зобов'язувався мати володіння в межах воєводства чи повіту, на уряд в якому він претендував. Воєвода відповідав за збори ополчення на ввіреній йому території,

<footnote n="17">¹⁷ Смерека Б. *Описово-статистичні джерела про заселення та адміністративно-територіальний устрій Львівської землі Руського воєводства у XVI—XVIII ст.: дис. ... канд. іст. наук. Київ, 2016. С. 88.*</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Крикун М. Кількість і структура поселень Подільського воєводства в першій половині XVII століття. *Записки Наукового товариства імені Шевченка* (далі — ЗНТШ). Львів, 2002. Т. 243. С. 374—521.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Dąbkowski P. *Podział administracyjny...* S. 325—326.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Шиян Р. *Торгівля міст Руського і Белзького воєводств у XVI — першій половині XVII століть. ЗНТШ.* Львів, 1994. Т. 228. С. 123—159.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Атаманенко В. *Структура населення і типологія міст південно-східної Волині* (за інвентарями 1615 та 1629 рр.). *Студії і матеріали з історії Волині*. Кременець, 2009. С. 72—85.</footnote>

<footnote n="22">²² Боряк Г. Брацлавське воєводство впродовж своїх перших сорока років. *Документи Брацлавського воєводства 1566—1606 років* / упоряд. М. Крикун. Львів, 2008. С. 5—132.</footnote>
головував на елекційних сеймиках, які він скликав для обирання кандидатів на земські уряди, здійснював нагляд за цінами, вагами і мірами в королівських містах, розглядав судові позови щодо євреїв і до 1578 р. (коли було створено коронний трибунал) очолював так званий вічовий суд, який був апеляційною інстанцією щодо рішень земських і гродських судів воєводства.

Руський воєвода мав титул генерального (*palatinus generalis*) і посідав у сеймі 15-те місце серед 34 воєвод Речі Посполитої, волинський відповідно знаходився на 16-му, подільський — 17-му, белзький — 21-му, підляський — 34-му місцях. Каштелян (від *castellum* — «град», або «замок»), уряд якого, як правило, був прив'язаний до воєводського міста, після 1454 р., коли його судові функції перейшли до гродського суду, а управління королівськими землями — до старост, став заступником воєводи на час його відсутності. У сенаті 1569 р. серед 30 каштелянів великих міст львівський посідав 12-те місце, кам'янецький — 14-те, белзький — 18-те. Серед 47 каштелянів менших міст перемишльському належало 12-те місце, галицькому — 13-те, сяноцькому — 14-те, холмському — 15-те, жидачівському — 41-ше, любачівському — 45-те<fnref n="23" />.

Король надавав земські посади одному з чотирьох кандидатів, яких було висунуто шляхтою на сеймиках, на аналогічних умовах, що й претендентам на каштелянський уряд. До складу земських урядовців воєводств і повітів входили: підкоморій, староста гродський, староста негродський, хорунжий, судя, стольник, підчаший, підсудок, підстолій, чашник, ловчий, войський, писар, мечник і войський менший. Підкоморій відповідав за розмежування спірних шляхетських маєтків згідно з декретами земського суду, а також мав вирішальний голос в інших справах. У його підпорядкуванні перебували призначені ним коморник-заступник, мірники та копачі. Кількість підкоморіїв відповідала кількості каштелянів<fnref n="24" />.

Староста гродський відповідав за управління гродським замком у центрі воєводства або повіту і очолював гродський суд. У нього був заступник — підстароста. Гродські суди на своїх щорічних засіданнях розглядали кримінальні справи, такі як згвалтування, розбій, підпали, напади на чужі будинки тощо, що стосувалися шляхти та селян королівщини. Вони також виконували рішення інших судів, що діяли на цій території, якщо останні з якихось причин не спромоглися цього зробити. Якщо, на думку сторін, рішення гродського суду видавалося неправомірним, апеляцію можна було подавати до королівського суду, а з 1578 р. — до шляхетського Коронного трибуналу.

Староста негродський виступав як комендант королівського замку і формальний представник у негродських староствах, які були нижчими адміністравивними одиницями королівщин, тобто доменними володіннями. Фактично ця посада ставала синекурою для шляхетської еліти, а основні функції, що передба-

<footnote n="23">²³ Buczek K. Z badań nad organizacją grodową w Polsceültrosofodalnej. Problemy terytorialności grodów kasztelańskich. *Kwartalnik Historyczny.* 1970. R. 77, z. 1. S. 3—29.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Там само.</footnote>
чали збір податків з вільних королівських міст та іншого населення староства, на практиці здійснювали його заступники — підстарости<fnref n="25" />.

Суддя, підсудок і писар становили склад земського суду, який розглядав ці-
вільні справи, особливо земельні і майнові питання, що стосувалися шляхти та
селян королівщини, не виходячи за межі певних адміністративних територій.
Хорунжий виступав як помічник воєводи і каштеляна. Він ніс хоругву ополчення
своєї території під час військових походів і королівських урочистостей. Пізніше
на нього також покладався обов'язок брати участь у вічовому суді. Войський та
його помічник, войський менший, забезпечували громадський порядок на під-
леглій території під час походів ополчення, завжди перебуваючи у замку адміні-
стративного центру. Уряди стольника, підчашого, підстолія, чашника і ловчого
поступово перетворювались на гонорові титули для шляхти, що відображало
давні традиції. Ці посади, починаючи з воєводської, королівська влада викорис-
товувала на власний розсуд для винагородження шляхтичів за їхню службу <fnref n="26" />.

Головною апеляційною інстанцією для шляхетського стану був Коронний трибунал. З його заснуванням 1578 р. щороку у вересні відбувалися провінційні депутатські сеймики, де обирали представників до головної судової установи держави — по одному або два делегати від кожного воєводства. Крім світських осіб, у трибуналі засідали також представники католицького духовенства. Сесії (каденції) трибуналу, де розглядали судові справи з українських земель Речі Посполитої, проводилися наприкінці весни або на початку літа кожного року в Любліні. З часом трибунали формувалися і в межах окремих воєводств, наприклад, трибунал Київського воєводства було створено 1590 р.

Поряд з Коронним трибуналом діяв асесорський суд, який розглядав апеляції на вироки міських судів, суперечки між міськими громадами та магістратами, а також здійснював правове тлумачення королівських привілеїв, що стосувалися міст. Ще однією вищою судовою інституцією був референдарський суд, який розглядав питання, пов'язані з королівськими селами, та суперечки, що виникали під час розмежування королівських і приватних володінь. Контрольним органом для цих вищих судів був сеймовий суд під проводом короля, який засідав під час проведення сеймів. Загалом судова система Речі Посполитої відзначалася надзвичайною розгалуженістю, охоплюючи, крім названих вище, також духовну, комісарську, скарбову, маршалкову, міську, підкормську, пограничну, поточну, сільську, військову, обозну, шкільну, судові інстанції<fnref n="27" />.

Важливим елементом коронної державної системи були регіональні збори
шляхти, відомі як сеймики. Через них вища і середня шляхта реалізовувала своє
право на політичну участь, тим самим долучаčись до державного управління

<footnote n="25">²⁵ Чухліб Т. Державна влада Речі Посполитої на землях України-Руси. Історія державної служби в Україні: у 5 т. Київ, 2009. Т. 1. С. 111.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Крикун М. Земські уряди на українських землях у XV—XVIII століттях. ЗНТШ.
Львів, 1994. Т. 228. С. 65—112.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Чухліб Т. Державна влада Речі Посполитої... С. 107.</footnote>
та формування загальнодержавного політичного курсу. Після Люблінської унії 1569 р. такі сеймики скликалися в усіх воєводствах Речі Посполитої. Загальна їх кількість, як показують останні дослідження, наближалася до 70 (з них 24 були скликані у межах Великого князівства Литовського). Значна частина сеймиків мала акредитацію на українських землях, зокрема в Київському, Волинському, Брацлавському, Подільському, Руському, Белзькому та Чернігівському воєводствах.

Як правило, сеймики, проводилися за королівським наказом, передували скликанню головного сейму у Варшаві, а повне представництво місцевої шляхти на них вважалося обов'язковим. Посада маршалка сеймику, який головував на його засіданнях, належала до виборних. Головним завданням сеймикових зборів було висування делегатів на Варшавський сейм і напрацювання для них спеціальних інструкцій та вимог з урахуванням усіх потреб регіону, що мали бути заслухані на загальному сеймі. Ухвалена одноголосно земським сеймиком постанова (laudum terrestre) ставала частиною місцевого законодавства. Водночас правові норми різних воєводств часто мали свої особливості <fnref n="28" />.

Сеймики поділялися на кілька типів: генеральні, на яких обирали делегатів на Варшавський сейм і виробляли їхню спільну позицію з того чи іншого питання; елекційні, які ініціювали воєводи для висунення кандидатур до земських судових органів; каптурові, які скликалися під час безкоролів'я; депутатські, з обранців яких формували Коронний трибунал; реляційні, на яких заслуховували звіти сеймових послів перед своїми виборцями. Місцем проведення генерально-го сеймику на території Малопольщі вважався Корчин. Рішення сеймиків вносили до гродських книг, що, власне, легітимізувало їхню правову чинність. Земські сеймики (як і воєводська влада) мали значні повноваження. Наприклад, за правління Владислава IV саме за ухвалами цих місцевих «парламентів» відраховували кошти з так званого чопового податку до воєводських скарбниць <fnref n="29" />.

Тож система управління українськими землями у складі Речі Посполитої була уніфікованою відповідно до загальнодержавних стандартів. Вона мала свої переваги й недоліки. Зокрема, стихійний характер шляхетської демократії далеко не завжди позитивно позначався на консолідації всередині країни, водночас це був важливий інструмент впливу на королівську владу; рішення судів подекуди ігнорувалися (наприклад, зважаючи на впливовість магнатів, виконати судовий присуд проти них було вкрай проблематично), а усі сеймові засідання відбувались під патронатом лише католицького духовенства (православні і протестантські впливи виключалися). Однак такий державний механізм продемонстрував свою життездатність, принаймні до того часу, поки новосформовані «сусідські» імперії не домовилися щодо поділу Речі Посполитої.

**Особливості соціального розвитку українських земель.** Приєднання українських земель до складу Польського королівства найменше в соціальному плані позначилось на шляхетському стані, хіба що долучивши українську шляхту до ак-

<footnote n="28">²⁸ Там само. С. 107—108.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Там само.</footnote>
тивної участі у державних справах через воєводські сеймики. На цих зібраннях обговорювали проекти державних законів, а також обирали делегацію для участі у головному сеймі. Кожне воєводство висувало 5—6 представників, які були зобов'язані голосувати згідно з отриманими на сеймиках інструкціями. Шляхтичі мали свободу віросповідання і, як правило, підтримували у своїх володіннях ту релігійну конфесію, до якої вони особисто належали. З XVI ст., крім православ'я і католицизму, серед шляхти почали поширюватися протестантські віровчення, зокрема кальвінізм і лютеранство <fnref n="30" />, про що детальніше йдеться далі.

Поступово шляхта набула значного впливу і законодавчого закріплення в політичному житті Польської держави, але її конституційна боротьба призводила до послаблення державних інституцій. Початкові прояви цих тенденцій можна спостерігати від 1505 р., коли було прийнято Радомську конституцію (Nihil novi), за якою король позбавлявся права видавати закони без згоди сейму, а будь-які зміни до законодавчих норм потребували затвердження як ізбою (нижньою палатою сейму), так і сенатом.

У 1573 р. шляхта здобула право брати участь у виборах короля, що фактично перетворило Річ Посполиту на «шляхетську республіку». Принцип liberum veto, за яким усі рішення сейму могли бути блоковані будь-яким депутатом, давав шляхті можливість контролювати стратегію політики держави. Це набуло чинності одного з основних атрибутів шляхетської свободи, оскільки змушувало добовлятися з меншістю і досягати рішень шляхом консенсусу. Однак поступово liberum veto перетворилося на інструмент політичних маніпуляцій з боку магнатських груп, відкрило двері для зовнішнього втручання сусідніх держав і нарешті стало одним з основних факторів руйнування принципів «шляхетської демократії» та держави загалом. Магнати, які контролювали місцеві сеймики, легко маніпулювали делегаціями на загальнодержавних сеймах і могли блокувати невигідні для них рішення <fnref n="31" />. Із середини XVII ст. така практика продемонструвала серйозну кризу, в якій опинилася Річ Посполита.

Водночас руська шляхта у першому поколінні після унії мала відчутний вплив лише у сеймиках Волині, Київщини і Брацлавщини. Окремі позиції вдалося утримувати також у Подільському, Руському та Белзькому воєводствах, де представники аристократії усе ж таки згадували про окремішність та особливі права, «писані руською мовою» <fnref n="32" />. Однак у цих воєводствах «пропольські» сили були значно потужнішими.

Православна конфесія для української шляхти була не лише питанням совісті, а й важливою сферою політичного життя, де виявлялися її станові привілеї.

<footnote n="30">³⁰ Вінниченко О. Сеймики і з'їзди шляхти Львівської, Перемишльської і Сяноцької земель Руського воєводства в останній чверті XVI — першій половині XVII ст. Наук. зошити іст. ф-ту. Львів, 2000. Вип. 3. С. 41—47.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Котиченко А. Ідеологія сарматизму в повсякденні шляхти Речі Посполитої. Гуржіївські іст. читання. 2015. Вип. 9. С. 209.</footnote>

<footnote n="32">³² Літвін Г. З народу руського. Шляхта Київщини, Волині та Брацлавщини (1569—1648) / пер. з польс. Л. Лисенко. Київ, 2016. С. 65.</footnote>
Однією з особливих політичних прерогатив православної шляхти, закріпленою
давньою традицією, була участь шляхтичів у виборі церковних іерархів. З кінця
ХVI до середини XVII ст. питання релігії перебувало в центрі уваги повітових
сеймиків Волинського, Брацлавського та Київського воєводств. Це питання та-
кож обговорювали на земських сеймиках західноукраїнських земель. Політичні
позиції, які посідали галицький, перемишльський, вишенський, луцький та інші
шляхетські сейми українських воєводств Корони у справі захисту православ’я,
можуть слугувати прикладом того, як релігійні та культурно-історичні традиції
продовжували виконувати об’єднавчу функцію, попри втрату державності.

Якщо соціально українська шляхта відокремлювалася від основної маси на-
селення тогочасних українських земель («посполитого народу руського»), то
на ментальному рівні перехідної доби ототожнення себе з руссю (зокрема і для
шляхетського середовища) ставало важливим маркером самоідентифікації. Воно
було притаманне православним і уніатам українських земель, які відчували свою
пов’язаність з культурною, мовною та історичною спадщиною Русі. Цих людей
називали «русинами», або «руським народом». У тогочасних документах вони
виступали особливою спільністю, поряд, наприклад, з італійцями, поляками,
французами, московитами. Залежно від контексту термін «русь» використову-
вався для позначення народу, культури, релігії, а також території <fnref n="33" />.

Водночас і для католицької, і для православної шляхти у повсякденності
особливе значення мало родинне життя. Ментальність шляхетських сімей ві-
дображала перешкоди і перипетії людської долі, взаємини серед «смертних»
шляхетського стану, а також часом емоційну атмосферу. За традиційними уявлен-
нями того часу, родина, яку очолював батько-шляхтич, була носієм усіх чеснот.
Тому саме батько визначав долю своїх дітей, навіть якщо вони досягли вже до-
рослого віку. Турбота про дітей, особливо про синів, була зрозумілою, оскільки
вони успадковували маєтність і знатність роду, а їхнє походження зобов’язувало
продовжувати родинні традиції. З цієї причини знання про минуле було обов’яз-
ковим для шляхтича, і це вважалося не лише ознакою його моральності чи благо-
родства. У цьому відкривався практичний бік — апелювання до діянь предків
надавало можливість обґрунтувати власне благородне походження. Навіть якщо
дії або образи предків були відомі лише з легенд, важливою ставала сама давність
роду, що асоціювалася з «воєнними подіями та зброєю». Складання родоводів
набувало практичного значення для збереження пам’яті про давність роду, навіть
якщо це мало простежувалося за документами <fnref n="34" />.

Яскравим прикладом щодо розуміння важливості історичної тяглості були
князі Острозькі, які від другої половини XVI ст. (насамперед — зусиллями Кос-
тянтина Острозького) намагались утвердитися як спадкоемці Рюриковичів.
Завдяки їхньому впливу на тогочасне інтелектуальне життя у роботах Захарії

<footnote n="33">³³ Sysyn F. *Between Poland and the Ukraine: The dilemma of Adam Kysil. 1600—1653*. Cambridge, 1985. P. 28.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Літвін Г. З *народу руського...* С. 210.</footnote>
Копистинського, наприклад, вказувалось на початки цього роду від галицько-
волинських Романовичів, спадкоємців Володимира Святого. Про походження
Острозьких від Рюриковичів писали навіть тогочасні польські хроністи <fnref n="35" />, до-
тримуються такої версії і сучасні науковці <fnref n="36" />, хоча загалом це питання залишаєть-
ся в дискусійному полі.

Більшість міст (вільні королівські, церковні і приватні) отримали магдебурзь-
ке право, що надавало місцевим мешканцям статус вільних громадян. У Польщі
магдебургія мала свої особливості. Зокрема, війта — голову міського суду і ко-
мандира міського ополчення — здебільшого міське населення не обирало, його
призначали королівською грамотою за рекомендацією шляхти. Однак міщани
знайшли спосіб обійти цю колізію. Вони перетворили цю найвищу в міському
адмініструванні посаду на таку, що набула суто презентаційного характеру, регу-
лярно виплачуючи її обіймачам грошову компенсацію за їх представницьку роль,
а саму функціональну владу передали обраним лентвійтам. Міщани підлягали
магдебурзьким судам, які розглядали також шляхетські претензії. Арбітражним
судом у таких випадках виступав асесорський трибунал у Любліні. У приватних
містах власники могли призначати частину членів міської ради і лави та наклада-
ти інші обмеження на права міщанського стану. У магдебурзьких привілеях і ста-
тутах ремісничих цехів часто встановлювалися певні переваги для католиків на
тлі упослідження прихильників інших віросповідань. Доступ євреїв до цих прав
був узагалі закритий.

Як можна простежити на прикладі Львівської землі, більшість поселень місь-
кого типу перебували під контролем шляхти. Однак поступово частка шляхет-
ських родів з таким видом власності зменшується. Це стосувалося як місцевих
шляхтичів — Висоцьких, Лагодовських, Клюсів, так і прибульців, наприклад, Гер-
буртів, Корняктів, Мелецьких, Сенінських. Фактично лише дідичам Бережанської
маєтності, зокрема Сенявським, вдалося зберегти контроль над цими територія-
ми до початку XVIII ст. і навіть додати до своїх володінь значну кількість інших
маєтків. У перехідну добу магнатські родини (Собеські, Конецпольські, Потоцькі,
Цетнери, Яблоновські) та середня шляхта (Озги) зосередили у своїх руках маєт-
кові комплекси, такі як Бродівський, Жовківський, Золочівський, Комарнівський,
Топорівський та ін. Представники родин Потоцьких, Сенявських, Собеських,
Жолкевських також обіймали важливі уряди старост у Львівській землі.

Упродовж того самого часу частка власності дрібної шляхти зменшилася
вдвічі. У середині XVI ст. вона становила 23,3 % усіх приватних і частково при-
ватних міст та сіл Львівської землі (90 поселень та їхніх частин), і ця тенденція
до скорочення лише зберігалась. Натомість тоді ж одна родина — Собеські —
володіла 154 поселеннями Львівської землі (12 міст і 142 села). Концентрація

<footnote n="35">³⁵ Кралюк П. Питання про протопласт роду князів Острозьких. *Острозький краєзнавчий збірник*. 2008. Вип. 3. С. 3.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Войтович Л. Князі Роман Данилович і Василько Романович — протопласта князів Острозьких. *Острозька давнина*. 2013. Вип. 2. С. 11—25.</footnote>
земельної власності в руках могутніх шляхетських родин стала одним із факторів
зменшення ролі дрібного володіння <fnref n="37" />.

Великі торговельні міста залишалися поліетнічними і поліконфесійними. Наприклад, у Львові існували католицька німецько-польська, православна українсько-грецька, вірменська та іудейська громади. Хоча уряд офіційно заявляв про рівність громад, насправді він віддавав перевагу католикам. Зокрема, львівська католицька громада, здобувши панівне становище, поступово прагнула витісни-ти український елемент не лише з міських урядів, а й із цехів. Утім, у менших міс-тах і містечках українське населення домінувало і повністю користувалось пере-вагами магдебурзького права <fnref n="38" />.

Досить тривалий час основним економічним потенціалом міст виступали цехи, діяльність яких регулювалась окремими статутами. Звичними для західно-українського міста того періоду були ковальський, бондарський, гончарський, ткацький, або полотняний, кравецький, кушнірський, шевський, різницький, воловий цехи. Непоодинокими були практики об'єднання єдиною цеховою кор-порацією представників відразу кількох ремісничих професій. Так, до коваль-ського цеху належали ковалі, слюсарі, золотарі, котлярі, а також поворозники та шмукліри (позументники). До бондарського цеху, крім бондарів, часто входили ще столяри та інші деревообробники. Бондарі, столяри, стельмахи і колодії були об'єднані в один цех і в більших містах (у Львові — до початку, у Кам'янці — до кінця XVII ст.) <fnref n="39" />, але там провідне місце належало столярам. Як результат — кіль-кість цехових ремесел була значно більшою за кількість цехів. Крім того, пред-ставники деяких фахів узагалі залишалися поза цеховою організацією.

Цехові статути більшості середніх і малих міст України ніколи не регламен-тували характер і якість виробів такою мірою, як це було властиво цехам вели-ких міст. Регламентації технологічного процесу трапляються в них дуже рідко. Основну увагу приділяли таким питанням: порядок запису і визволення учнів та прийняття до цеху, обов'язки цехмістрів та інших цехових керівних осіб, пока-рання за провини ремісників супроти цеху тощо. Традиційно цеховою організа-цією охоплювалися майстри, які були самостійними ремісниками, підмайстри та учні. Хоча порядок переходу від нижчої категорії до вищої визначався статутами, на практиці спостерігалися різного роду відхилення від узаконених норм. Завдя-ки цьому традиції ремісничого виробництва демонстрували гнучкість щодо вра-хування нових технологічних досягнень та вимог.

Села, залежно від типу осадництва та форми землеволодіння (королівщина, приватна або церковна власність), функціонували на основі польського, русько-го, волоського чи німецького права. Ними управляли виборні або призначені

<footnote n="37">³⁷ Смерека Б. *Описово-статистичні джерела...* С. 213.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Войтович Л. Рання історія міста Миколаєва над Дністром (1570—1772). *Крізь століття. Студії на пошуану Миколи Крикуна з нагоди 80-річчя*. Львів, 2012. С. 323—346.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ Charewiczowa L. *Lwoskie organizacje zawodowe za czasów Polski przedrozbiorowej*. Lwów, 1929. S. 115.</footnote>
осадникі, осадчі, тіуни, отамани чи солтиси. Деякі з новооснованих сіл упродовж певного періоду мали статус слобід, що передбачало часткове або повне звільнення їхніх мешканців від виконання обов'язків на визначений термін. Селяни-піддані підлягали юрисдикції своїх землевласників, інші — судовим рішенням громади, а також місцевим судовим установам у королівщинах. Зберігалася можливість звернутися до панського суду через референдарський судовий орган, але на практиці цей механізм мало використовувався.

На цьому тлі можна заперечити поширену думку про встановлення кріпосного права ще на початковому етапі приєднання українських земель до складу Польського королівства, коли селянин фактично перетворився на юридично і матеріально залежну від землевласника особу. Як відомо, ще у XII ст. польський князь Казимир Справедливий, який був сюзереном над усіма Пястами, зібрав чотирьох князів, вісьмох єпископів під проводом гнєзненського архієпископа Здіслава, а також представників аристократичної верхівки. Серед важливих рішень, ухвалених на цьому з'їзді, була заборона шляхті кривдити селян власними маєтностями під загрозою церковного прокляття. У 1347 р. було прийнято Віслицький статут для Малопольщі, яка була соціально близькою до Руського королівства. Цей статут, виданий за правління Казимира III, передбачав обмеження переходу з одного села в інше, за винятком встановленої дати на Різдво, а також випадків, коли державець насильно ображав жінок, привласнював майно селян або перебував під церковним відлученням. Також у статуті містилася заборона державцям привласнювати працю та надмірно обтяжувати селян. У XV ст. статут було перекладено старо-українською мовою, і він застосовувався в Галичині та на Поділлі<fnref n="40" />.

Кошицьким привілеєм від 17 вересня 1374 р., виданим королем Угорщини, Хорватії, Польщі, Галичини і Володимирії Людовиком Анжуйським, встановлювались податкові ставки для селян-підданих з метою захисту та в інтересах шляхти. Згідно з привілеєм селяни повинні були сплачувати 2 гроші до державного скарбу та 10 грошів державцю землі. Фактично систему панщини, тобто обов'язкового відпрацювання на панській землі, було встановлено лише на Ленчицькому з'їзді 1421 р.: селян зобов'язували відпрацьовувати один день на тиждень від лану панської землі та пів дня від лану селянської землі. Також на з'їзді було обмежено залучення освічених кліриків низького походження на посаду єпископів. На Пйотрковському сеймі 1496 р., який відбувся за правління короля Яна Ольбрахта, цю практику обмежень було продовжено забороною містам приймати селян-утікачів, а селянським синам ставати каноніками або пробстами. Лише один син з родини селянина, з дозволу державця, міг здобути освіту в місті, але його майбутній шлях залежав від того самого дозволу<fnref n="41" />.

Наступні сейми продовжували обмежувати права селян, водночас розширюючи права шляхти. Наприклад, на Радомському сеймі було заборонено королям

<footnote n="40">⁴⁰ Uruszczak W. Zwyczaje ziemskie w Statutach Kazimierza Wielkiego. *Studia z Dziejów Państwa i Prawa Polskiego*. Warszawa, 1999. T. 4. S. 177—187.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Wojciehowscy M. Polska Piastów. Polska Jagiełonów. Poznań, 1946. S. 356—357.</footnote>
ухвалювати нові закони без згоди шляхти і скасовано право селян на вільний ви-
хід. Бидгощьський сейм 1511 р. заборонив селянським синам здобувати освіту, а
Торунський сейм 1519 р. зобов'язав міста полювати на селян-утікачів, а також
змінив режим праці для тих, хто раніше мусив працювати на власника чотири дні
на рік, — тепер вони мали відпрацьовувати один день на тиждень. Бидгощьський
сейм 1520 р. зобов'язав тих селян, які до цього лише сплачували панщину, також
перейти на відробіток одного панщинного дня на тиждень <fnref n="42" />.

У 1551 р. селян було позбавлено можливості шукати захисту в старостин-
ському (замковому чи гродському) суді, і вони ставали під суд державця. Після
Люблінської унії шляхта домоглася повного юридичного контролю над селяна-
ми, наділивши себе правом вигнання їх із землі та будинку, продажу, калічення і
навіть покарання на смерть (1573). З того часу можна вважати, що кріпосництво
набуло фактичного закріплення на території Речі Посполитої (хоча не дійшло до
таких крайнощів, як продаж людей з вивезенням та розірвання сімей).

Причини такого прагнення поставити під контроль селянство полягали
у тому, що земля була основним способом отримання прибутків. Як відомо, до
кінця XVI ст. Волинь і Прикарпаття переживали економічне піднесення, що
було спричинене збільшенням попиту на продукти харчування та лісоматеріали
в Європі, де ціни на них постійно зростали. Це призвело до появи спеціальних
панських господарств, відомих як фільварки (від німецького *vorwerk* — «хутір»,
«ферма»), призначених для виробництва зерна, меду та інших сільськогоспо-
дарських продуктів і їх подальшої переробки. Фільварки спочатку з'явилися в
Руському воєводстві, а потім поширилися на інші території.

На початку експлуатації фільварків для забезпечення їхньої максимальної при-
бутковості використовували безопасатну працю підданих. Згідно зі «Статутом на
волоки» (1557) кожен підданий зобов'язаний був працювати два дні на тиждень
на одній волоці землі (розмір волоки коливався від 16,8 до 21,8 гектарів залежно
від якості грунту), яка належала приватній особі або громадськості. З плином часу
власники фільварків почали переважно використовувати найману працю, за умови
сплати певних коштів, які також отримувала й адміністрація. Це давало можли-
вість безземельним і малоземельним підданим забезпечити собі мінімальний заро-
біток. Водночас зростання попиту на сільськогосподарську продукцію збільшува-
ло можливості для її реалізації серед середнього селянства і зумовлювало перехід
до використання змішаної форми відробіткової та грошової ренти в земельних від-
носинах. Постійно вдосконалювались методи управління фільварками, з'явились
спроби створення спеціалізованих родинних ферм (вирощування свиней, гусей
або качок), де залучені до праці селяни отримували часткову оплату <fnref n="43" />.

Попит на європейських ринках також призвів до інтенсивного вирубування
лісів і збільшення обсягів заготівель напівфабрикатів з деревини, поташу та попе-

<footnote n="42">⁴² Зашкільняк Л., Крикун М. *Історія Польщі*. Львів, 2002. С. 108.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Кучерук М. Фільваркове господарство: історіографічний аспект. Україна у світовій історії. 2014. № 4 (53). С. 147—148.</footnote>
лу. Зросла зацікавленість виробництвом пряжі з льону та конопель. Проте з часом надмірна інтенсифікація сільського господарства почала негативно впливати на становище підданих. Власники намагалися посилити тиск на виробників через ре- гламентацію і внесення змін до інвентарних описів та інших маєткових документів.

Щоб забезпечити регулярність надходжень від податків, розповсюдженою ста- ла практика спонукання з боку скарбу до заснування нових міст із магдебурзьким правом і отримання відповідних привілеїв. Розвиток водних і сухопутних шляхів, сільськогосподарських округ та експортного виробництва сприяв збуту продукції міст зі старими й новоствореними промисловими підприємствами, а право на про- ведення торгів і збір мита, передбачене привілеями, забезпечувало зростання дохо- дів. Містам надавали дозвіл на щотижневі торги, які обслуговували сільську округу, а також проведення від одного до п'яти ярмарків на рік, тривалість яких становила кілька днів або кілька тижнів. Ярмарки стали місцем міжміського обміну товарами, а деякі з них перетворилися на масштабні міжнародні торги.

**Унійні ідеї та їх український вимір.** Національний і культурний розвиток українських земель на етапі другої половини XVI — першої половини XVII ст. відзначений унійними подіями. Зокрема, 1569 р. відбулась Люблінська унія, яка призвела до приєднання основної їх частини до складу шляхетської Речі Поспо- литої. У 1596 р. у Бересті було укладено церковну унію, яка сформувала окрему християнську церкву, надалі відому як греко-католицька. Між тим, 1648 р. по- чалася активна фаза українсько-польського протистояння, супроводжуваного соціально-політичним рухом, який на першому його етапі призвів до створення Української козацької держави. Уже з цього короткого опису помітно, що домо- витися щодо мирного співіснування в межах одного державного організму було надзвичайно складно — усі унійні спроби виявились тимчасовими і не спинили загальної конфронтації.

Польський уряд з метою реалізації ідеї об'єднання використовував як інстру- мент бажання литовської, української та білорусської шляхти Великого князівства Литовського отримати ті самі привілеї, якими користувалась польська шляхта. Тиск з боку шляхти і невдачі литовців у війні з Московією змусили погодитися на цей політичний проєкт навіть тих великих українських князів, які спочатку усіляко відкидали таку можливість. Незважаючи на опір впливових магнатів з Великого князівства Литовського, зокрема з його українських земель, об'єднання Польської і Литовської держав було оголошено на Люблінському сеймі 1569 р.

За умовами унії, Велике князівство Литовське та Польське королівство об'єдналися у федеративну державу, відому як Річ Посполита, під спільним монар- хом — королем польським та великим князем литовським. Хоча була декларова- на рівність обох частин Речі Посполитої, насправді Велике князівство Литовське опинилося у підпорядкованому становищі, і на об'єднаних сеймах його представ- ляло лише близько третини загальної кількості голосів. Литовське князівство зберігало деякі ознаки державності, такі як власне законодавство, суди, окремі вищі адміністративні посади, фінансова система та військо, проте його територія
зменшилась наполовину. Напередодні Люблінської унії воєводства Підляське, Волинське, Брацлавське і Київське було відібрано від Великого князівства Ли-
товського і приєднано до Корони, польської частини Речі Посполитої <fnref n="44" />.

Українська шляхта на цьому етапі відчувала свою належність до шляхетської єдності Речі Посполитої і була представницькою групою, що втілювала єдину політичну культуру. Вона приділяла значну увагу тим традиціям і цінностям, які були характерні для цього соціального середовища. Шляхта виявляла елітарність і солідарність, патріотизм і любов до своєї «політичної» батьківщини, а також відданість чинній політичній системі. Це чітко відображалось у системі цінніс-них принципів української аристократії, основною спрямованістю яких були по-няття волі, свободи та рівності, чому приділялась велика увага. Шляхетське ста-новище як концепт мало пріоритетне значення, і шляхта вважала за необхідне захищати та сприяти цим цінностям.

Цей процес так званої шляхетської консолідації започаткувався задовго до
перших спроб реалізації унійної ідеї. Криза православ'я, що настала після захоп-
лення Константинополя турками 1453 р., вплив Ренесансу на польські та західно-
українські землі, а також змішані шлюби спричинили масовий перехід більшості
представників князівських родин з династій Рюриковичів і Гедиміновичів до за-
хіднохристиянської конфесії. Укладення Люблінської унії 1569 р. лише помітно
увиразнило і прискорило ці тенденції. Також стали поширенішими випадки пе-
реходу удільних князів Чернігівської та інших східних земель під московський
протекторат після Віленського привілею 1492 р., що обмежив їх володарські пре-
рогативи і практично зрівняв зі шляхтою.

У таких умовах елітарне керівництво міст посіло тверду позицію, трансфор-
мувавши релігійні братства в культурно-політичні структури, які відіграли роль
захисту прав українського (руського) етносу і створення умов для розвитку осві-
ти та інших сфер. Ці братства набували статусу ставропігійних і звільнялися від
церковного контролю <fnref n="45" />.

Неоднозначним залишалося становище православного духовенства. У
1461 р. московський князь, проігнорувавши патріаршу благодать, затвердив ми-
трополита Феодосія в Києві, тоді як митрополит Григорій ІІ, призначений патрі-
архом Григорієм III Маммою, залишився в Москві. З переходом князівської елі-
ти, яка раніше підтримувала православну церкву, до католицизму та посиленням
контрреформації зросла ініціатива міських братств щодо отримання автокефалії.

<footnote n="44">⁴⁴ Ісаевич Я. Загальна характеристика періоду. Історія української культури: у 5 т. Т. 2: Українська культура XIII — першої половини XVII століть. Київ, 2002. С. 479—480.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Тимошенко Л. Ставропігія церковних братств у контексті Берестейської унії. Історіографічний аспект. Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. 2006—2007. Т. 15. С. 250—267; Тимошенко Л. Документи до історії церкви та братства св. Юрія в Дрогобичі (друга половина XVII — початок XVIII ст.). Дрогобицький краєзнавчий збірник. 2014. Вип. 17—18. С. 467—475; Тимошенко Л. Мирянські організації Перемишльської єпархії в XVI — на початку XVII ст.: ставропігійні чи єпископські братства? Unia Brzeska i jej konserwencje. W 420-rocznice synodu unijnego. Warszawa, 2017. S. 21—34.</footnote>
Відповідно відбулася ініціація унійної ідеї з метою збереження грецьких обрядів і офіційного визнання становища православних. Ідею унії підтримали також у Римі, і 1596 р. її було реалізовано на соборі у Бересті. Однак православна шляхта, її лідер князь В. Острозький і козацтво не прийняли унію, так само як і Львівська та Перемишльська єпархії.

Унійні змагання — як духовний та інтелектуальний виклики — призвели до зростання внутрішньої напруги та протистояння між різними групами українського населення. Так само тогочасна польська влада не була задоволена унією, оскільки вона гальмувала процес полонізації, і це особливо сильно відчувалось на західноукраїнських землях. Спроби підкорення Київської митрополії московським патріархам, постійне втручання московських дипломатів у релігійні конфлікти у Руському та інших воєводствах, а також ліквідація патріархії Петром І та підпорядкування церкви державним структурам під керівництвом генерал-прокурора прискорили прийняття унії. Рішення Замойського синоду 1720 р. відіграли у цьому вирішальну роль.

Водночас ставлення до генези та реалізації унії варто звільнити від стереотипного сприйняття. Очевидно, що йшлося про складний комплекс внутрішніх процесів розвитку українсько-білоруського православ'я другої половини XVI ст., які були складовою частиною важливих подій європейської тогочасної християнської історії. Серед стереотипів, які тепер заперечені при оцінці унійних подій, — думка про релігійне об'єднання як винятковий продукт польських чи єзуїтських інтриг та егоїзму православного єпископату. Натомість слід враховувати прагнення частини тогочасних українців приєднатися до католицької віри, соціальні аспекти зрівняння духовенства різних конфесій тощо. Вплив києво-руської християнської традиції не зменшився, що продемонструвала хоча б активна діяльність митрополита Петра Могили. Проте на іншому полюсі утворилась нова християнська церква, що розвивалася поруч із оновленим Могилянським релігійним організмом.

Важливими, однак, стали зрушення у галузі політичної рефлексії над питаннями генезису і долі українства — ідею соціальної та релігійної спільності буде підхоплено під час виступу Богдана Хмельницького у середині XVII ст. Релігійна унія, пов'язані з нею полемічна література та філософські пошуки сформували бачення окремого, яке на таі співжиття в єдиній Речі Посполитій усе ж таки стало очевидним. Потужності горизонтальних соціальних зв'язків у середовищах міських братств, формування освітніх осередків нового типу також посприяли культурному розвиткові, який підніс ідеї православ'я на дещо вищий щабель. З цієї причини культурний перелам, який відбувся в українському суспільстві упродовж цього часу, є не менш актуальним за проблеми політики чи суспільного розвитку. Можливо, саме культурний фактор став причиною того, що місцеве суспільство «виховувало» не тільки противників поширення католицизму, а й умілих військових лідерів зі сталими ідеями, час яких настане у XVII ст.
КУЛЬТУРА ОСВІТИ
ТА ІНТЕЛЕКТУАЛИ:
ПОШУКИ СВОГО
НА ТЛІ ПЕРЕТВОРЕНЬ

Нові освітні обрії. Культурні трансформації українських земель, пов'язані з новими політико-релігійними реаліями Люблінської та Берестейської уній, стали відчутним поштовехом до переосмислення тодішніх парадигм мислення та самоусвідомлення у середовищі духовних і світських еліт. Власне, ідеться про можливості нового розуміння філософії, яке ґрунтувалося на поступовому введенні до дискурсу не лише візантійської спадщини та її слов'янських рефлексій, а й вагомого європейського набутку, який кількома шляхами просочувався до кола галицьких, волинських, подільських мислителів та їхніх патронів. Насамперед це книги — як джерела пізнання людини і Бога на тлі розгортання людської думки, філософських поглядів, що були уже досить розповсюджені у тодішньому інтелектуальному середовищі. Відкритим джерелом знань стали студії не лише у братських школах Литви чи Польщі, але так само і поза річпосполитськими кордонами — в університетських центрах тогочасної Європи. Нові ідеї поєднувалися з навяними в межах кумулятивного сприйняття (як би ми назвали цей процес у наші часи). Водночас пошук спільного, дотичного та окремого формував нові підходи та особливості світобачення, що потребують і потребуватимуть ґрунтовного аналізу.

Вказані тенденції доцільно розглядати також під кутом зору відродження освітніх традицій, які тривалий час у староукраїнському соціумі XV—XVI ст. перебували на другорядних ролях. Саме тоді формування нових потужних центрів навчання (братських шкіл і академій, серед яких, безперечно, найважливіше місце посідає Острозька, заснована 1576 р.) відіграло важливу роль для розвитку освіти як важливої складової тощасного суспільного життя. Активізація цієї галузі, поруч із філософськими пошуками, також засвідчила зацікавлення
європейськими моделями розвитку, які активно побутували на той час, але для східних земель новоствореної Речі Посполитої усе ще залишалися новими, поступово проникаючи до місцевого вжитку.

М. Грушевський вважав, що духовний і суспільно-культурний рух у Польщі XVI ст. мав чимале значення для розвитку аналогічних тенденцій в українських землях, проте значення насамперед негативне<fnref n="46" />. Свої думки він підкріплював досить заперечливим ставленням до культурного поступу українського населення, щоправда, також зауважуючи, що у цій галузі Польща залишалася «задвірком Західної Європи» не тільки без усякої тіні самостійності, а й без будь-якого активного руху в зазначеній сфері. Навіть навпаки, домінування латинської мови у польській літературі робило її малозрозумілою для ширших суспільних верств, тоді як народна література, зразки якої уціліли, була досить нечисленною — на цьому тлі староукраїнські книжники мали значно краще підґрунтя (візантійську літературу)<fnref n="47" />. Скептицизм ученого, з одного боку, досить обґрунтований, проте, напевно, також спричинений негативним ставленням до тогочасної еліти, насамперед православної, що не шукала кращої долі для українства як такого.

Водночас православна шляхта усе ж знаходила можливості для формування нових культурних осередків, принаймні найвідоміші успіхи освітнього середовища пов'язані з іменами кількох світських осіб. Один з них — князь Василь Костянтин Острозький (1526—1608). Завдяки його старанням в Острозі, яке для його роду було містом особливим, було сформувано друкарню й інтелектуальний гурток (відома Острозька академія). Відповідного авторитету цьому осередкові надавало те, що княжий двір тоді був центром руського (староукраїнського) політичного життя. Дослідники вважали, що взірцем для створення нового освітнього центру були протестантські навчальні заклади (наприклад, гімназія в Бжегу чи школа в Ів'є<fnref n="48" />), вагомим був вплив гуртка князя Андрія Курбського у Миляновичах, утікача з Московії<fnref n="49" />. Імовірно також, що князь Василь Острозький був добре поінформований про діяльність Пінчувської гуманістичної школи (у Сандомирському воєводстві), яку у своїх приватних володіннях заснував близько 1550 р. магнат Миколай Олесницький. Важливим завданням цього осередку були підголовка і видання перекладу Святого письма польською мовою (що було здійснено 1563 р., коли у Бересті вийшла друком «Берестейська Біблія»)<fnref n="50" />.

Видання перекладу Біблії церковнослов'янською мовою також було серед актуальних завдань Острозької академії. З цієї причини діяльність острозького осередку пов'язана також із постаттю Івана Федоровича, який відзначився друком книги «Апостол» у Московії в 1564 р. За сучасними уявленнями, ця праця

<footnote n="46">⁴⁶ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 6. Київ, 1995. С. 412.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Там само. С. 412—413.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ Kempa T. *Akademia i drukarnia Ostrogska.* Biały Dunajec, Ostróg, 2006. S. 12.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Мицько І. Осередки культури при магнатських і шляхетських дворах. Острозька академія. Історія української культури... Т. 2. С. 531—536.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Тимошенко А. Генеза та ідея Острозької академії у світлі історіографії та нових гіпо-тез. Острозька давнина. 2014. Вип. 3. С. 181—190.</footnote>
не була першою книгою, виданою з використанням кириличного шрифту. Зокрема, перші кириличні тексти опублікував 1491 р. Швайпольт Фіоль у Кракові. Певний час вважалося, що він також заснував друкарню у Грушівському монастирі на Закарпатті, проте подібні уявлення засновані на переказах, підтвердити автентичність яких неможливо <fnref n="51" />.

Водночас поява Івана Федоровича в українських землях також стала подією. Після віднайдення нового осідку у Львові він досить швидко видав друком «Апостол» і «Буквар» — перші відомі кириличні книги на українських теренах. Л. Тимошенко звернув увагу на післямову Івана Федоровича до видання «Апостола» (Львів, 1574 р.), надзвичайно релігійну за своєю суттю. Ішлося не стільки про розповсюдження друкарства на староукраїнських землях, скільки про утвердження православного суспільства у вірі шляхом тиражування релігійних текстів <fnref n="52" />. Тож друкарство розглядалося не як елемент суспільного про гресу та запровадження сучасних для XVI ст. технологій поширення інформації, а як інструмент, кінцевою метою якого було закорінення релігії. Власне, йшлося про досить своєрідне поєднання європейських досягнень із «грецькими» практиками.

Першим острозьким виданням (спільним проєктом І. Федоровича та острозького інтелектуального гуртка) у червні 1578 р. стала грецько-церковнослов'янська «Азбука» (Буквар). Книжка складалася з грецької абетки, паралельно друкованих молитов грецькою і церковнослов'янською мовами, передруку «Букваря» і трактату чорноризця Храбра «Про письмена». Останнє, можливо, було реверрансом у бік князя-покровителя — у пам'ятці прославлялися діяння просвітителя слов'ян Костянтина-філософа, що мало звеличити освітню роботу Василя Костянтина Острозького.

Проте найвідомішим друкованим виданням в Острозі була «Острозька Біблія», що вийшла 1581 р. і стала справжнім шедевром друкарської майстерності. Над підготовкою цього видання поруч із друкарем Іваном Федоровичем працювали українські книжники Герасим Смотрицький, Тимофій Михайлович та інші, а також греки Діонісій Раллі-Палеолог і Євстафій Нафанаїл. Для підготовки церковнослов'янського перекладу використовували грецькі, латинські, чеські релігійні тексти <fnref n="53" />.

Реалізація такого проєкту мала і певні ідеологічні цілі. Так, православні тогочасні українці, зокрема Г. Смотрицький, наголошували на зв'язку князя Острозького не лише з київською князівською династією, а й зі святим Володимиром, хрестителем Русі. Очевидно, вони розраховували на подальшу підтримку володарем православної церкви. До того ж вони створили віртуальний простір для поль-

<footnote n="51">⁵¹ Ісаєвич Я. Фіоль Швайпольт. *Енциклопедія історії України*: Т. 10: Т—Я. Київ, 2013. С. 305.</footnote>

<footnote n="52">⁵² Тимошенко Л. Генеза та ідея Острозької академії... С. 168.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ Ісаєвич Я. Виникнення та розвиток друкарства в Україні. *Історія української культури...* Т. 2. С. 608—615.</footnote>
сько-литовської Русі в центрі *Slavia Orthodoxa* — конгломерату слов'яномовних православних країн. Поряд з українським народом ця ширша цілість була адреса-
том Острозької Біблії<fnref n="54" />. Крім ідеологічного спрямування видавничої діяльності,
Острозька академія стала важливим практичним осередком навчання.

Архів академії, на жаль, не зберігся до нашого часу, тож її внутрішній устрій
і предмети можна досліджувати досить схематично. Основою функціонально-
го призначення освітнього закладу було традиційне для середньовічної Європи
вивчення семи «вільних наук». Однак острозький осередок мав певні особли-
вості. Насамперед посилену увагу було приділено здобуткам греко-візантійської
культурної спадщини. Також традиційна для Європи гуманістична ідея про
«тримовний ліцей» (гебрейсько-греко-латинський) перетворилася внаслідок
українських реалій XVI ст. на церковнослов'янсько-греко-латинський. Власне,
вивчення церковнослов'янської мови стало важливою відмінною ознакою — в
Острозькій академії уперше серед тогочасних українських шкіл викладання вело-
ся цією мовою.

Серед дослідників побутують різні уявлення про статус цього освітнього за-
кладу. Зокрема, в окремих джерелах згадується про «колегіум»<fnref n="55" />, хоча від 1583 р.
Острозьку школу сучасники уже називали «академією»: так про неї згадували
меценатка Гальшка Острозька, ректор Г. Смотрицький, деякі тогочасні хроніс-
ти<fnref n="56" />. Водночас вона залишалася середнім освітнім закладом, хоча тут викладали-
ся також дисципліни академічного рівня.

Насправді навіть увесь вплив князя Василя Острозького не змусив би поль-
ського короля надати православному освітньому осередку університетський ста-
тус (для цього потрібна була згода сейму і Папської курії). До того ж інші вищі
школи пильно стежили за можливими конкурентами й прагнули усунути їх. Від-
сутність формального визнання, однак, не спростовувала значення Острозької
академії (у тогочасній Європі відомі випадки, коли престижні навчальні установи
не мали відповідних «дозвільних документів»). Можливо, це навіть було пере-
вагою: відсутність чіткого статусу та належність закладу до категорії приватних
дали змогу секуляризувати освіту, чи не вперше в українській історії здолати мо-
нополію церкви на навчання<fnref n="57" />. Водночас до викладання залучали православних
греків і українців, протестантів та уніатів.

На чолі Острозької академії перебував ректор. Префект був першим по-
мічником з навчальної роботи, тоді як суперінтендант стежив за умовами життя
учнів. Навчальний рік поділявся на триместри, між якими учні мали рекреації.
Новоприбулих могли зараховувати впродовж усього року, що вирішувалось на
підставі їхньої співбесіди з префектом. Хоча триместри завершувались екзаме-

<footnote n="54">⁵⁴ Plohy S. *Origins of the Slavic Nations: Premodern Identities in Russia, Ukraine, and Belarus.* Cambridge, 2006. P. 180.</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Kempa T. *Akademia i drukarnia Ostrogska...* S. 20—21.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ Мицько І. Осередки культури... С. 540—542.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ Там само.</footnote>
нами, оцінювання знань було досить гнучким. З академії не виганяли — учні за власним бажанням могли залишатися у класі стільки, скільки було потрібно. Інколи навіть для підтвердження знань з певного предмета вони поверталися у молодші класи. Здобуття завершеної освіти також було явищем рідкісним, хоча рівень отриманих випускниками закладу знань був високим <fnref n="58" />.

М. Грушевський був скептично налаштований щодо результатів діяльності Острозької школи, звертаючи увагу на брак підготовки фахівців з різних наук: навіть серед знавців грецької мови він відзначав лише архідиякона Кипріана, пе- рекладача та поета. Водночас учений визнав, що в біографіях тогочасних відомих осіб вказувалося про здобуття освіти в Острозі, а українське суспільство заціка- вилося загалом ідеею організації греко-слов'янських шкіл <fnref n="59" />. На підставі цього можна стверджувати, що інтерес до освіти набув нового, вищого розвитку, який поширився по тогочасних західноукраїнських землях.

Наприкінці 1585 р. українські городяни з центральної частини Львова сфор- мували Успенське братство, яке уже незабаром через підпорядкування східним патріархам дістало назву Ставропігійського. Лідерами братського руху, першими керівниками та фундаторами цієї організації стали відомі міщани: брати Юрій та Іван Рогатинці, Іван і Дмитро Красовські, Хома Бабич та інші. Ім були близькі ідеали гуманізму, а завдяки творчій енергії та відданості громадській справі вони змогли налагодити продуктивну роботу. Напевно, найавторитетнішими серед них були відомий ремісник і винахідник Юрій Рогатинець, якого шанували та- кож за літературну творчість, та заможний крамар Іван Красовський, чиї меце- натські зусилля відновили діяльність друкарні у Львові.

Першість Ставропігійського братства визнавали не тільки інші львівські структури, а й ті організації, які наприкінці XVI — на початку XVII ст. утво- рилися в інших землях Галичини і Волині. Наприклад, від 1589 р. функціону- вало братство в Рогатині, через кілька років такі організації виникли у Бересті, Городку і Комарні. Лаврентій Древинський, Ігнатій з Острога, Васько з Гологір перебували серед засновників братства при парафії св. Миколая у Буську. На- віть у Більську та Любліні, де громада українців була не такою численною, від 1594 р. також сформувалося декілька братств. На початку XVII ст. масовий рух формування таких структур тривав. Зокрема, зародилися Галицьке, Дрогобиць- ке, Перемишльське, Бережанське та інші братства (окремі структури почали формуватися також у селах). Братський рух поступово проникав «на Схід», охоплюючи інші староукраїнські землі: близько 1617 р. утворилося Чеснохрест- ске братство в Луцьку, а ще кількома роками раніше відомо про Богоявленське братство у Києві. Окремі братські осередки почали формуватися також у містах Лівобережної України, хоча тут їхні завдання не були настільки вагомими, зва-

<footnote n="58">⁵⁸ Харлампович К. Острожская православная школа. Киевская старина. 1897. Т. 7. Июнь. С. 375.</footnote>

<footnote n="59">⁵⁹ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 6... С. 487—488.</footnote>
жаючи на те, що освітня й благочинна сфери перебували під прямим впливом місцевих громад<fnref n="60" />.

Важливим завданням братського руху стала робота з підвищення рівня освіти серед місцевого православного населення. Зокрема, Львівське братство заснувало школу, яка вже незабаром за своїм рівнем перевищила усі інші українські освітні установи, поступаючись лише Острозькій академії. Напевно, варто погодитися із зауваженням дослідників про те, що саме цей острозький осередок став зразком для організації діяльності братської школи у місті Лева<fnref n="61" />. Однак не варто залишати поза увагою і те, що в Острозі також було чимало львів'ян (як серед учнів, так і серед викладачів), які брали активну участь у формуванні та роботі місцевої «слов'яно-греко-латинської» школи. З цієї причини можна говорити про концепт православного освітнього закладу, яким жили тогочасні західно-українські інтелектуали і який вдалося дещо швидше організувати в Острозі, ніж у Львові. Відомо, наприклад, про перші спроби реалізувати такий задум у межах міста від початку 1570-х років, коли львів'яни домоглися королівського привілею, що давав змогу їм та їхнім дітям здобувати освіту у Львові та інших містах, навчаючись «вільних мистецтв». Водночас, як це часто траплялося у Речі Полюсполитій, навіть дозвіл такого рівня не гарантував реалізації закладеної в ньому ідеї — як видно з наступних королівських актів, міський магістрат надалі чинив утиски для православного населення міста<fnref n="62" />.

Протидією такій офіційній позиції залишалась активність Львівського братства, яке викупило друкарню Івана Федоровича й домоглося благословіння на свою діяльність від православного патріарха Юакима, який у грамоті 1585 р. особливо наголошував на прагненні братчиків навчати дітей християнських з усіх прошарків населення Святого Письма грецькою і слов'янською мовами. Очевидно, що при цьому підкреслювався зв'язок між друкарською справою та навчальним процесом, адже друкування книг давало змогу використовувати їх з освітньою метою. До того ж друкарня, як це відбулося в Острозі, ставала справжнім науковим осередком, який об'єднував багатьох освічених осіб. Подібні процеси були характерні також для тогочасної Західної Європи, де викладачі гуманістичних осередків одночасно працювали у друкарнях. Братчики прагнули започаткувати таку традицію у Львові і досягли в цьому значних успіхів.

Дбаючи про навчальний процес, члени Ставропігійського братства забезпечували учнів навчальною літературою. Так, 1609 р. у друкарні братства вийшла книга «О воспитанії чад» («Про виховання дітей»), імовірним упорядником якої міг бути Йов Борецький. Видання ґрунтувалося на перекладах повчань отців церкви, особлива увага за цих обставин належала спадщині Юана Златоуста. У книзі, друкованій староукраїнською мовою, наголошувалось на важливості науки

<footnote n="60">⁶⁰ Ісаєвич Я. Братства та їхні школи. Шкільництво уніатів. Історія української культури. Т. 2. С. 552.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 6... С. 488.</footnote>

<footnote n="62">⁶² Ісаєвич Я. Братства та їхні школи... С. 554.</footnote>
і освіти, які були основою усього сущого. До того ж акцентувалося на важливості шкіл, що визнавалось навіть актуальнішим за зведення церков. Трохи давніше подібні міркування були висловлені у «Пересторозі», імовірним автором якої міг бути Ю. Рогатинець<fnref n="63" />.

Основним опікуном братської школи призначили Стефана Зизанія, який користувався повагою серед львів'ян і загалом мав чималий вплив на становлення цього освітнього осередку. Йому допомагав єпископ Еласона Арсеній, який, однак, невдовзі покинув Львів через слабке знання місцевих слов'янських мов і традицій. У забезпеченні освіти активну участь брали також інші члени Ставропігійського братства, які насамперед звертали увагу на матеріальну підтримку молодої школи. Попри те, що за навчання бралась певна плата, братська школа орієнтувалася на вихідців з усіх станів, тому кошти збиралися відповідно до можливостей учнів та їхніх батьків. Подібна практика, запозичена зі Львова, стала важливою особливістю братського шкільництва загалом.

Напевно, з цієї причини у перших реєстрах учнів, які збереглися до нашого часу у фрагментарному вигляді, згадуються не тільки городяни, а також і мешканці сільської округи Львова (Любінь, Городок, Яворів, Сихів) — діти священників, сироти, напівсироти, вихідці з родин ремісників. Тож серед них були «паври» — звільнені від сплати за навчання вихідці з убогих сімей. Братська школа давала їм можливість мешкати при навчальному закладі лише за допомогу в організації навчальної роботи. «Павпри» виконували різноманітні доручення інших членів братства, зокрема копіювали та перекладали документи, виконували функції посильних, чорноробів тощо.

Учні братських шкіл, як видно з видавничої діяльності братської друкарні у Львові, зазвичай опановували рідну («просту») мову. Процес викладання намагалися довести до зразкового рівня, водночас звертаючи увагу насамперед на українські студії. Навіть після запровадження вивчення латини братська школа залишила за собою назву греко-слов'янської. Важливість вивчення мови наголосувалась особливо — діячі Успенського братства вважали мову основним засобом збереження народу та зміцнення контактів з іншими слов'янськими спільностями.

Навчання мови відбувалось у такий спосіб: для початку учні вивчали окремі літери та склади, далі вчилися правильно читати, опановували основи граматики та займалися церковним співом. Зазвичай під час комунікації заборонялося використовувати «просту» мову, натомість уживали грецьку чи іншу слов'янську з певною метою: один здобувач запитував іншого грецькою, тоді як відповідати належало слов'янською. Так само слов'янською читалися лекції — викладачі вважали, що не всі терміни можна було адекватно перекласти староукраїнською. Тому укладалися спеціальні букварі — зокрема, таку книгу написав Л. Зизаній. Використання староукраїнської мови у навчальному процесі можна вважати цілком прогресивним

<footnote n="63">⁶³ Там само. С. 556.</footnote>
явищем для реалій XVI ст.<fnref n="64" /> Подібні парадигми викладання, крім братської школи у Львові, мали поширення також в інших навчальних осередках.

З королівських привілеїв відомо, що основу навчання становили також «вільні мистецтва», які вважалися базовими для середньовічного шкільного викладання: «тривіум» (граматика, риторика, діалектика) та «квадривіум» (арифметика, геометрія, музика, астрономія). Інша назва братської школи — «гімназіон», або гімназія — відома з передмови до Октоїха (1630). Очевидно, поява такої термінології не була випадковою і продемонструвала розвиток шкільної ідеї, поступовий перехід до вищих форм організації навчання, які активно застосовувалися в Італії, а також у протестантських школах та єзуїтських колегіумах.

У греко-слов'янській граматиці «Аделфотес», що з'явилася друком зусиллями Ставропігійського братства, особливо наголошувалось на важливості граматики, яка є ключем до розуміння письма, від якого відкриваються можливості для опанування усіх інших наук, зокрема філософії, медицини і навіть богослов'я. Тож було сформовано своєрідну траєкторію навчання, яка полягала у вивченні граматики як основи наукового пізнання та пізнішому переході через сім вільних наук до університетських предметів — філософії, медицини і теології<fnref n="65" />.

Чимала увага надавалась естетичному вихованню. У Львівській братській школі важливими були уроки музики, які зазвичай організовували щосуботи. Учні школи співали в хорі, особливо під час богослужінь та відзначення великих церковних свят, за що одержували певні грошові виплати, одяг і продукти харчування. Керівники братства заохочували діяльність хористів, підтримуючи їх матеріально. Водночас інтерес до естетичного виховання виявлявся і в інших братських освітніх осередках. Зокрема, помітне зацікавлення викладачів і учнів у музиці простежується на прикладі статуту Луцької греко-латино-слов'янської школи. В одному з пунктів зауважено, що співи — це окраса церковної відправи, проте заборонялося приносити до школи чи використовувати якісь музичні інструменти, крім тих, які були шкільною власністю. Звернення до музики можна вважати засвоєнням тогочасних європейських тенденцій, спрямованих на виховання культурної людини<fnref n="66" />.

Фундатори братської школи у Львові водночас намагалися надати пріоритетності викладанню філософської науки. Уже на початковій стадії формування цієї освітньої інституції до викладачів висували вимогу щодо грунтовного знання творів філософів і поетів, а також уміння доступно роз'ясновати закладений у них зміст, використовуючи при цьому посібники, які були перекладені слов'янською мовою і мали поширення у Львові. Також важливим стало рішення константинопольського патріарха Єремії II Траноса щодо надання дозволу братській друкарні

<footnote n="64">⁶⁴ Вдович С. Освіта і виховання у братських школах України. *Педагогіка і психологія професійної освіти*. 2016. № 2. С. 142.</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ Ісаевич Я. Братства та їхні школи... С. 557—559.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Тайнель Е. Підготовка майбутніх педагогів-музикантів (історичний аспект). *Молодь і ринок*. 2012. № 9. С. 52—55.</footnote>
видавати не лише релігійно-церковну літературу, а й навчальні курси (йшлося про підручники з граматики, поетики, риторики, філософії)<fnref n="67" />. Завдяки цьому учні братської школи отримали доступ не тільки до початкової освіти, а й до вищих її ступенів. «Спудеї», або студенти, навчалися самі і водночас ставали вчителями для молодших «школярів», часто викладали слов'янські, грецьку та латинську мови, що потребувало високого рівня теоретичної підготовки. Деякі старші учні ставали братськими проповідниками. Хоча Ставропігійське братство отримало окремі привілеї на монопольне право навчання, братчики не перешкоджали іншим школам, розташованим на передмісті, і часто допомагали їм друком навчальної літератури та підготовкою вчителів.

Організаційну модель Львівської братської школи активно запозичували інші навчальні установи. Наприклад, 1617 р. з'явилося Луцьке братство, яке також заснувало власну школу і навіть ініціювало спорудження окремого мурованого будинку, призначеного для освітніх потреб. До нашого часу збереглися окремі документи 1624 р., які встановлювали засади функціонування освітнього закладу: місцевий «Порядок шкільний» був фактично копією львівського. Водночас високими були вимоги до моральності педагогів і учнів, їхніх знань та добровісності, за чим луцькі братчики стежили особливо. У документах наголошувалося на тому, що учительську увагу слід однаково приділяти як вихідцям із заможних родин, так і біднякам, які просили шматок хліба на вулиці. Навчати ж потрібно було усіх — зважаючи на їхні здібності, а не походження.

Важливо, що члени братства вимагали від батьків відповідного нагляду за дітьми: учні повинні були і вдома триматися належно, демонструвати шляхетну поведінку перед усіма, навіть особами незнатного стану. Якщо ж наводилися докази недбальства у вихованні (зокрема й з боку викладачів), безладдя чи недостойної поведінки, то винних належало покарати. Учнів також залучали до наглядання за пристойністю. В одній зі «статей» зауважено: «Двох або чотирьох хлопчиків, кожного тижня інших по порядку треба призначати для нагляду: від чого жоден не може відмовлятись, коли до нього дійде черга. Ділом їх буде: раніше прийти до школи, підмести школу, розпалити печі і сидіти біля дверей: і знати про всіх, хто виходить і заходить; вони повинні записувати і доповідати про тих, які б не вчилися, пустували або в церкві безчинно стояли, або додому йдучи не поводили б себе пристойно»<fnref n="68" />. Тож братські школи значно відрізнялися за своїм рівнем від тих, що діяли раніше. Наявність викладачів високого фаху давала змогу ефективніше навчати, а відчутний прогрес в організації навчання сприяв налагодженню освітнього процесу.

Можливо, зацікавлення освітою було наслідком появи якісних відмінностей у сприйнятті довколишнього світу. Йдеться не лише про поширення протестантських ідей, які спричинилися до формування власних освітніх осередків на укра-

<footnote n="67">⁶⁷ Ісаєвич Я. Братства та їхні школи... С. 558.</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ Другий статут Луцької школи (близько 1624 р.). *Хрестоматія з історії вітчизняної педагогіки* / за заг. ред. С.А. Литвинова. Київ, 1961. С. 25—26.</footnote>
їнських землях. Пошук пояснювальних моделей та обґрунтування тих чи інших процесів реальності потребували також інтелектуальних зусиль. Частково цього вдалося досягти через розвиток викладацьких середовищ, проте варто відзначити світоглядні зрушення, які активно обговорювалися інтелектуалами-філософами.

Поле філософсько-літературних змагань. Зацікавлення у новому осмисленні Бога, природи і людини охопило одночасно католицькі та православні середовища. «Східні» книжники акцентували увагу на подальшому переписуванні православних (візантійських) релігійних і філософських текстів. Зокрема, віддомо про нові «повчальні» рукописи Єфрема Сирійця, Ніла Синайського, Юана Листвичника (Синайського) тощо <fnref n="69" />. Наприклад, уже на початку XVII ст. з'явився новий список «Листвиці» — знаменитої роботи останнього, яка прославляла духовну користь чернечої аскези. Приблизно у той самий час давньоукраїнською мовою наново переклали «Цвітник духовний» та «Об осми помислах» Ніла Синайського. Упродовж другої половини XVI ст. зростала популярність Псевдодіонісія Ареопагіта, твори якого шанувалися у православних братських та духовних середовищах. «Ареопагітики» слугували не тільки інтелектуальною втіхою читання, а й своєрідним підґрунтям для протистояння впливам католицтва, актуальним для релігійного життя епохи. Окремо друкувалися також книжні версії робіт візантійських мислителів. Зокрема, 1594 р. в Острозі видали трактат Василія Великого, присвячений проблемам посту в духовному розвитку людини, а львівські братчики власними зусиллями переклали й 1614 р. опублікували твір «Про священство», написаний Юаном Златоустом <fnref n="70" />. Хоча книжність і книжна культура у ті часи були радше набутком переважно нечисленного елітарного кола, поява перших друків мала свій вплив на формування та поширення знань, демонструючи у такий спосіб кілька особливостей.

Варто звернути увагу на специфіку переходу до ренесансної і барокової текстової традиції. Зокрема, тогочасні тексти були частиною чутливої тканини соціального життя, мали власне прагматичне наповнення, окреслене коло адресатів, могли бути прив'язаними до певних конкретних соціально-політичних ситуацій, слугували для реалізації комунікативної мети. Відповідно книги продукували окремі елементи для суспільного дискурсу, проте також зазнавали впливу інтересів і зацікавлень соціуму. Для доведення своєї позиції автори використовували посилання на вищі авторитети, які можна було вважати істиною в останній інстанції (насамперед покликалися на престиж Святого Письма, ідеї Отців церкви, окремі канонічні постанови чи агіографічну літературу тощо) <fnref n="71" />. Цікавість і оригінальність такого структурування творів полягала в тому, що Біблія та інша ре-

<footnote n="69">⁶⁹ Розов М. Маловідомі джерела з української мови. Рукописи греко-українського капітулу м. Перемишля. Питання історії української мови. Київ, 1970. С. 176.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Паславський І. Гисихія і раціо. Філософський світ української культури середніх віків і ранньомодерного часу. Львів, 2015. С. 270—271.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Наєнко Г. Граматики Лаврентія Зизанія та Мелетія Смотрицького в контексті наукового текстотворення середньоукраїнського періоду. Українська мова. 2019. № 4. С. 72.</footnote>
лігійна література сповнені символами і дають змогу трактувати реальність інак-
ше, що у XVI ст. довели протестантські мислителі. З цієї причини утвердження
різних думок та відмінних поглядів становили відчутну особливість українського
літературного життя того часу.

До того ж в українських землях наприкінці XVI — на початку XVII ст. лише
почало формуватися розуміння важливості авторства релігійних і художніх тво-
рів. Такому поворотові, напевно, передусім сприяв розвиток полемічної літера-
тури. Адже в попередній традиції вказування власного авторства над текстом
вважалося не зовсім етичним — такий акт навіть міг розцінюватися як прояв
гордині. З цієї причини звичною справою були численні літературні фальсифіка-
ти, коли автор або автори умисно приписували свої роботи іншим авторитетним
особам, відомим книжникам минулого 72. Для тогочасної європейської літерату-
ри подібні «середньовічні» практики або вже не використовувалися зовсім, або
вживалися вкрай рідко.

Прикметною ознакою інтелектуального життя другої половини XVI — пер-
шої третини XVII ст. стало активне запозичення духовних категорій західного
християнського світу, що значно доповнювало уявлення, почерпнуті з візантій-
ської традиції. Із європейських країн почали проникати відомості про філософію
Аристотеля і Платона (почерпнуті з оригінальних творів) та філософсько-духов-
ні конструкти середньовічних коментаторів (наприклад, визначного релігійного
діяча Томи Аквінського). Цей процес досить докладно простежується на основі
книжкових фондів найбільших освітніх осередків західноукраїнських земель.

Зокрема, ще станом на середину XVI ст. бібліотека Супральського монасти-
ря, наскільки можна узагальнити, складалася винятково з праць візантійського
культурного кола, тоді як книгозбірня Острозької академії наприкінці того само-
го століття уже містила чималий відсоток книг виразного західноєвропейського
походження (серед них були й твори Аристотеля, Цицерона, Франческо Петрар-
ки та ін.). На підставі сказаного актуальною є заувага про першість Острозької
академії у поширенні надбань європейської філософсько-літературної думки на
тогочасних українських теренах, що також знайшло своє вираження у відповідній
організації навчального процесу. Окремі випускники та викладачі цього осеред-
ку свідчили, що вивчали «Органон» Аристотеля, «Сентенції» Петра Ломбард-
ського, роботи Ансельма Кентерберійського, Томи Аквінського та інших авторів
з популярного на той час у західноєвропейських країнах книжкового репертуа-
ру 73. Своєрідний синкретизм культур однозначно збагатив православні середо-
вища на тлі ідеологічного протистояння з католицьким світом. Щоправда, нові
аргументи на користь своєї правоти знаходили також і апологети останнього.

<footnote n="72">72 Кралюк П. Мелетій Смотрицький і українське духовно-культурне відродження кінця XVI — початку XVII ст. Острог, 2007. С. 57.</footnote>

<footnote n="73">73 Ісаєвич Я. З історії викладання філософії на Україні (XVI—XVIII ст.). Від Вишенського до Сковороди (З історії філософської думки на Україні XVI—XVIII ст.). Київ, 1972. С. 26; Паславський І. Гисихія і раціо... С. 273—274.</footnote>
Із Заходу на український світоглядний «ґрунт» потрапляли ідеї стоїцизму, при-
чому як оригінальні (почерпнуті з римських творів Цицерона і Сенеки), так і допо-
внені ранньомодерними трактуваннями Гуто Гроція та інших західноєвропейських
мислителів. Вони мали вплив не лише на формування світоглядної картини здобу-
вачів освіти, а й на цілком практичні галузі. У створеній 1594 р. Замойській академії
відчутними у вивченні права були ідеї Цицерона, особистим «фанатом» якого вва-
жався засновник цього закладу — великий коронний гетьман Ян Замойський. Зва-
жаючи на те, що чимало відомих ранньомодерних українських мислителів (Касіян
Сакович, Інокентій Гізель, Сильвестр Косов та інші) здобували освіту у Замойській
академії, ідеї стоїцизму поширилися також не тільки серед польської еліти.

Характерно, що у закладі діяли суворі, але як для свого часу цілком прийнят-
ні порядки. Для того, щоб мотивувати професорів до якісного проведення за-
нять, було встановлено розгалужену систему штрафів. Якщо професор дозволяв
собі пропустити заняття чи не з'явитися на суботню репетицію, то мав сплатити
суму у 15 грошів (або сім — коли ішлося про відповідне порушення викладача
для нижчих класів). Коли ж під час викладання допускалися довільні, що вихо-
дили за передбачувані програмою межі, трактування Цицерона (з творів якого
починалося вивчення юриспруденції), то з платні знімалася частина коштів, яку
сплачували учні під час переходу до вищих класів. Порушенням клятви вважала-
ся відмова професорів від читання передбачених лекцій — за такий проступок
могли виключити з академії; не менш важливими були покарання за пияцтво чи
інші негідні вчинки <fnref n="74" />.

На переламі XVI—XVII ст. на українські землі проникають також гуманіс-
тичні та протестантські погляди, які швидко поширюються і знаходять своїх
прихильників. Йдеться не лише про представників еліти, а й про звичайних го-
родян. Наприклад, у книгозбірнях львівських міщан того часу виокремлюються
видання творів Франческо Петрарки, Марсіліо Фічіно, Піко дельли Мірандоли.
Так, звичайний служник 1574 р. мав у своєму розпорядженні декілька примірни-
ків протестантської літератури. Однак особливо популярними твори Еразма Ро-
тердамського, Миколая Кузанського, Лоренцо Валли, Енео Сильвіо Пікколоміні
були у тогочасних українських полемістів: імена вказаних та багатьох інших літе-
раторів і філософів час від часу з'являються в їх полемічному письменстві як основа та ідеологічне підґрунтя протиставлення католицтву. На основі цього утво-
рилося дві течії філософсько-гуманістичного напряму: аскетично-споглядальна та гуманістично-ренесансна <fnref n="75" />. Обидві вони одночасно підкреслили й посилили проникнення в Україну європейських ідей світобачення, які у своєрідний спосіб поєдналися з тутешніми уврівненнями.

Представники аскетично-споглядального середовища (Іван Вишенський, Ві-
талій із Дубна, Ісая Копинський) свої погляди грунтували традиціями руської

<footnote n="74">⁷⁴ Бондарук В. Розвиток юридичної науки і освіти в Замойській академії (1594—1784 рр.): дис. ... канд. юрид. наук. Київ, 2016. С. 90, 111—112.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ Паславський І. Гисихія і раціо... С. 277—279.</footnote>
культури, пов'язаної з грецьким світом середньовічного Константинополя. Людина у цих поглядах була слабкою і немічною, гріховною істотою. З цієї причини представники цього напряму вважали духовне начало абсолютним: у земному житті люди повинні були гартувати свій дух, щоб після смерті злитися з Богом. Цінність здобутків матеріального світу і тілесні почуття заперечувалися. Наприклад, І. Вишенський пропагував повне самозречення й відчуження від світу, вважаючи найвищим благом єднання з Господом. Навіть фізична праця для нього виступає марнотратною — суть життя зводиться до аскетичного подвигу. Відповідно чернецтво перетворюється на найважливішу частину суспільства, яка своїми трудами «утримує» інших<fnref n="76" />.

Подібних думок дотримувався випускник Острозької академії Йов Княгиницький, який був особистим другом І. Вишенського і також віддавав перевагу споглядальному, аскетичному життю. Й. Княгиницький заснував відомий у сучасній Україні Скит Манявський, де вирішив займатися духовними подвигами в «пустелі», відректися від життєвих спокус і пройти тривале духовне самоочищення.

Йов Почаївський, ігумен Почаївського монастиря, написав відому «Бчолу Почаївську» — своєрідну збірку моральних повчань та порад щодо суспільної поведінки. Як і інші, він визнає ідеали чернецтва найвищими, особливо наголосуючи на аспекті бідності та відмови від земних благ. У своїх думках автор задовідить настільки далеко, що пропонує усьому тодішньому соціуму наслідувати чернечий спосіб життя: єдине, чим мирянин може собі дозволити відрізнятися від представників духовенства, — це можливістю одружитися і відповідно продовжити рід. В усьому іншому і монах, і світська людина повинні бути абсолютно однаковими та рівними.

Ісая Копинський у роботі «Алфавіт духовний» захоплювався ідеями І. Листичника — в оригіналі назва його праці звучить як «Лѣствица духовного по Бозѣ иноческого жительства». Він підкреслював важливість самовдосконалення через сувору аскезу, просвітлення та самозаглиблення. Істина доступна, на його думку, не від фізичної чи розумової діяльності, а лише від споглядання<fnref n="77" />.

Наслідування І. Вишенського та поглядів середньовічних візантійських теологів і мислителів мало як свої плюси, так і мінуси. Пошук філософських основ світу і світосприйняття був усе ж важливою сторінкою інтелектуального життя та відповідного проповідування ідей свого часу (навіть якщо вони спиралися на погляди з минулого й характеризувалися винятковим ідеалізмом). Водночас індивідуалістичне спрямування такого філософського вчення, яке грунтувалося на ранньосередньовічних візантійських ідеалах, для XVI—XVII ст. здавалось певним анахронізмом. На тлі динамічної европейської католицької культури і протестантизму занурення у себе та поширення споглядального світогляду, заперечення науки і розвитку мало небагато корисного з погляду суспільних потреб.

<footnote n="76">⁷⁶ Франко І. Іван Вишенський і його твори. *Зібрання творів*: у 50 т. Т. 30. Київ, 1981. С. 206.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Паславський І. *Гисихія і раціо...* С. 284—285.</footnote>