ності («Рсь», *Ruthenia* тощо), містять у собі способи позначення та розуміння цього політичного утворення. Безперечно, стан сучасних джерел не дає можливості поставити крапку в термінологічних визначеннях, і дискусія триватиме надалі. Проте, чи не обговорення є шляхом до істини?

**Суспільство: іерархія, етнос, релігійність.** Один із розділів «Саксонського Зерцала», збірки саксонського побутового права, щодо структури суспільства стверджує таке: «Феодальні ступені були створені за подобою шести епох світу. Король на першому ступені; єпископи, настоятелі та настоятельки на другому; світські князі на третьому; ...вільні сеньйори на четвертому; чоловіки, які змогли стати скибинами (судовими засідателями), і васали сеньйорів на п'ятому; їхні васали на шостому»<fnref n="153" />. Наскільки в реаліях Галицько-Волинського князівства існував такий чіткий поділ, сказати складно. Соціальна структура держави Романовичів має чимало відмінного в тому, що торкається досить специфічної сфери — середньовічного суспільства, яке вже в ХІІІ ст. грунтувалось на ідеалах лицарства та відповідному етикеті. Відносини земельної власності у тогочасному європейському суспільстві засновані на зв'язках сюзерена із васалом, в основі яких — самперед воєнні потреби та військова сила. Аналогічні уявлення не були чужими також у середовищі галицько-волинської еліти, яка географічно проживала на прикордонні з лицарським світом. Однак, попри християнську цивілізаційну єдність, категорії та структури ментальності воїнів князя і короля Данила Романовича були дещо іншими, ніж у відомих літературно-історичних пам'ятках епохи. Тож говорити про прямі аналогії із західноєвропейською елітою слід дуже обережно<fnref n="154" />. Напевно, також варто відкинути ідеї «особливих шляхів» розвитку Русі, які надзвичайно популярні у середовищі агресивних північних сусідів.

З генетично-історичної проєкції галицько-волинська (і загалом руська) військова ідеологія уявлється як поєднання різноманітних елементів, що охоплюють низку норманських і постнорманських виявів (йдеться про генезу княжих дружин, «дружинну державу»<fnref n="155" />, а також певні ритуали і категорії поведінки і світогляду), візантійських (пояснення війни у руслі середньовічного християнства), місцевих слов'янських традицій, поєднаних з окремими номадичними впливами, взятими від половців і монголів. До того ж відчутними були впливи руско-польських і русько-германських зв'язків, що загалом характерно для усього східноєвропейського цивілізаційного простору<fnref n="156" /> та накладало свій відбиток на категорії влади, війни, іерархії.

Ці зауваження важливі уже для трактування королівського титулу Данила Романовича. Один із небагатьох збережених прикладів його використання — угода

<footnote n="153">¹⁵³ Цит. за: Альбертоні Д. Феодалізм. Історія європейської цивілізації. Середньовіччя. Собори. Лицарі. Міста / пер. з італ. О. Сминтини та ін. Харків, 2018. С. 150.</footnote>

<footnote n="154">¹⁵⁴ Голик Р. Війна і Русь: єволюція уявлень про збройні конфлікти у середньовічній й ранньомодерній культурі та їх рецепція у модерній Галичині. Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. 2011. Вип. 20. С. 222.</footnote>

<footnote n="155">¹⁵⁵ Котляр М., Ричка В. Княжий двір Південної Русі Х—ХІІІ ст. Київ, 2008. С. 5.</footnote>

<footnote n="156">¹⁵⁶ Голик Р. Війна і Русь... С. 222.</footnote>
з Тевтонським орденом та мазовецьким князем у Рацьонжі 1254 р. Занотований титул старшого Романовича (Danieli primo Regis Ruthenorum), до речі, в українській історіографії дістав не так багато уваги. Наскільки сам король Данило ним послуговувався — невідомо. На думку Я. Ісаєвича, слово reх використовували відразу в кількох значеннях: широкому — як загальний титул потужних володарів (і звертання до них) та вужчому — як юридично визначений титул легітимних, належно коронованих осіб <fnref n="157" />. Дослідник вважав, що правителі Угорщини додавали до свого титулу Галицьке князівство і Волинь, але не зважилися на той час найменувати себе королями Русі. Зокрема, їм було відомо, що на королівство Русь (regnum Russiae) має законне право саме династія Рюриковичів <fnref n="158" />. Невідомо, однак, наскільки угорські Арпади зважали на права Романовичів чи інших князів. Зокрема, хоча Коломан володів короною і титулом короля Галичини, в одному з документів він використовував також титул «короля Русі». Так, до речі, між Руссю та Галицьким князівством було визнано тотожність, що слід брати до уваги під час вивчення складних питань уявлень про кордони Русі <fnref n="159" />. З іншого боку, хибно було б читати цей титул, як «Данилові І, королю Русі» <fnref n="160" />. Напевно, йдеться не тільки про те, що традиція «нумерувати» володарів з'явилася пізніше. У короля Данила Романовича не було іншого попередника — лише один сучасник, який мав таке саме ім'я (князь Данило Ярославич із Залісся). За таких обставин розуміти латинське Danieli primo як «Данилові І» не доводиться.

О. Головко вважає, що в тексті угоди наголошувалось на вищості Данила Романовича серед інших «королів» Русі, які «однозначно, на офіційному рівні не були такими» <fnref n="161" />. Отже, угода в Рацьонжі 1254 р., на його думку, не стала «свідочством проведення коронації Данила Романовича» <fnref n="162" />. Щодо останньої тези дослідника можна сперечатися, тому що, крім літописних вказівок на подію, збереглися інші повідомлення. Ніколо де Кальві († 1273), францисканець і особистий духівник та сповідник Папи Інокентія IV, у складеному ним житії цього понтифіка недвозначно записав відомості про коронацію старшого Романовича <fnref n="163" />. Тож сумніватися у її проведенні 1253 р. в Дорогичині не варто.

Водночас версія О. Головка про «першість» Данила серед інших Рюриковичів потребує подальшого аналізу. Тож князівський титул для руської еліти тривалий час був найвищим у соціальній ієрархії. Часто в літописі титул «король» використовували без якихось конкретних етнічних вказівок, бо в уяві літописця

<footnote n="157">¹⁵⁷ Ісаєвич Я. До історії титулатури володарів... С. 10.</footnote>

<footnote n="158">¹⁵⁸ Там само.</footnote>

<footnote n="159">¹⁵⁹ Див.: Войтович Л. Кордони Галицько-Волинської держави: продовження дискусії. Археол. дослідження Львів. ун-ту. 2015. Вип. 19. С. 43—104.</footnote>

<footnote n="160">¹⁶⁰ Див.: Головченко В., Матвієнко В. Дипломатична історія України: підручник. Київ, 2018. С. 127, пок. 28.</footnote>

<footnote n="161">¹⁶¹ Головко О. Некороновані і короновані королі Південно-Західної Русі. Княжа доба: історія і культура. 2015. Вип. 9: Король Данило Романович 1264—2014. С. 207.</footnote>

<footnote n="162">¹⁶² Там само.</footnote>

<footnote n="163">¹⁶³ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 48—52.</footnote>
(насправді також усіх тогочасних сусідніх країн) зазвичай існував лише один роль — угорський. Видається, Рюриковичі не переймалися тим, що в європейському соціумі особи з королівським титулом уособлювали всю повноту влади, а князі були зазвичай їхніми васалами з нижчим іерархічним рангом. Європейські (зокрема німецькі та австрійські) хроністи титулували руських володарів reges, тобто королями, але за ближчих контактів уживався значно автентичніший термін — *herzoge*. Тут, на нашу думку, можна простежити впливи історіографії римського часу, коли вождів численніших германських племен іменували reges. Імовірно, що у разі використання *Danieli primo regi Ruthenorum* наголошувалося саме на першості Данила Романовича (подібно до «великого князя»), а не тільки на його королівському титулі. Принаймні латинське primo дає змогу припускати таке трактування. Для внутрішнього вжитку титулу князя було цілком достатньо — у руських реаліях його носій уособлював верховенство влади і не потребував над собою додаткового управління (з такого підходу монгольська залежність не могла бути прийнятною для князя і короля Данила), хоча Романовичі пам'ятали про свого предка Романа Мстиславича, «самодержця» Русі. Можливо, із цим пов'язана боротьба за Київ, а також окремі вказівки на великокнязівський титул Лева Даниловича<fnref n="164" /> чи королівський титул його нашадка Юрія Львовича, відомий із печатки.

Були певні розбіжності у розумінні боярської ідеології. Руські князі роздавали кормління, які за певних обставин можна ототожнити з європейськими середньовічними бенефіціями. За цією традицією, земельні наділи із залежним населенням передавалися лише на час служби: якщо князь вирушав на інше місце, то і бояри рухалися за ним. Їхній добробут залежав від сюзерена, чим можна пояснити прихильність великих бояр князя Романа Мстиславича до малих Данила і Василька, його спадкоємців, без яких вони ризикували втратити усі статки.

Інші звичаї, схоже, панували у Галицькій землі, де князі не дробили свого уділу і місцеве боярство «вросло» у свої володіння, тримаючи «отчини», що їх теоретично можна визначити як феоди. Багатства Підкарпаття (особливо — сіль) сприяли зростанню їхньої заможності, тоді як сусіднє володимирське боярство, крім служби, сподівалося хіба на воєнну здобич. Близькими для галичан були контакти з угорським баронством, яке сприймало короля як першого серед рівних <fnref n="165" />. Прихильні князям Данилу і Васильку літописці звинувачували галицьких бояр у постійних зрадах (князь Роман Мстиславич їх відверто винищував), тоді як прикарпатська еліта хотіла повернути свій вплив, яким він був за Ростиславичів. Романовичі, зі свого боку, шанували своїх бояр — окремі з них (наприклад, воєвода Тит) заслужили коротку літописну посмертну характеристику, показовим також є спізод, у якому князь Данило уполював диких вепрів і розділив свою здобич із найближчим оточенням <fnref n="166" />. Привертає увагу феномен

<footnote n="164">¹⁶⁴ Там само. С. 249.</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ Войтович Л. *Галич у політичному житті Європи...* С. 27.</footnote>

<footnote n="166">¹⁶⁶ *Галицько-Волинський літопис...* С. 117.</footnote>
грамот князя Лева Даниловича. Численні підробки його документів (як загалом і автентичні тексти, прийняті канцелярією польських володарів пізніших століть) свідчать про способи налагодження співпраці з галицькими боярами: надання їм необхідних привілеїв через «дипломи», як це відбувалося у сусідній Угорщині. Чи не була така стратегія способом боротьби з галицькими боярами?

Водночас права на престол визнавалися за представниками династії Рюриковичів. Відомо про боярина Володислава Кормильчика, який сам «вокняжився» у Галичі під час боротьби за цю землю, проте дуже скоро був усунутий угорським королем і провів решту життя в Угорщині <fnref n="167" />. Напевно, «вокняжіння» супроводжували необхідні для цього ритуали. Наприклад, літописець сповістив, що молодого князя Данила вперше посадили на «престол його отця, великого князя Романа» у кафедральному соборі Галича. Коли спадкоємець князя Романа здобув місто 1238 р., то знову прийшов до собору Успіння Богородиці і прийняв княжий престол удруге <fnref n="168" />. Напевно, існували також інші звичаєві обряди та церемонії. Коли князь Пересопниці Мстислав Німий намагався посісти Галич, то бояри його не впустили до міста, а Ілько Щепанович насміхався, говорячи: коли князь посидів на Галицькій могилі, то це все одно, що правив у Галичі <fnref n="169" />.

Важливими були також інші вияви придворного життя, які пов'язували князів та еліту. Йдеться насамперед про розваги, зокрема бенкети та лови. Бенкети слугували неформальними майданчиками для переговорів і єднання між представниками влади <fnref n="170" />, тоді як полювання, подібно до європейських зразків, відточувало також навики управління. Володимирський літопис рясніє описами сцен ловецтва. Навіть характеристика важкохворого князя Володимира Васильковича, який страждав від смертельної недуги тривалий час, вказує, що він сміливо ходив на диких кабанів та ведмедів, не чекаючи допомоги своїх слуг. І хоча ці літописні слова можуть бути літературним наслідуванням князю Володимиру Мономаху <fnref n="171" />, усе ж вони демонструють зразки ідеального правителя.

Вияви побожності підкреслювали сакральний характер княжої влади. Численні згадки про молитви, звертання та довіру Божій волі неодмінно супроводжували Романовичів. Окремо привертає увагу те, що суворі й жорстокі руські князі плакали, коли довідувалися про кончину чи хворобу родичів. Сльози у середньовічному світі наближали людину до Бога, тож такі вияви (навіть враховуючи їхне літературне походження) так само наголошують на релігійній ревності <fnref n="172" />, тому бачимо їх на очах Романовичів.

<footnote n="167">¹⁶⁷ Волощук М. «Русь» в Угорському королівстві (ХІ — друга половина XIV ст.). Івано-Франківськ, 2014. С. 145, 159—169.</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ Галицько-Волинський літопис... С. 80, 99.</footnote>

<footnote n="169">¹⁶⁹ Там само. С. 79.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ Ричка В. «Веселие Руси...»: Пияцтво як суспільний феномен Давньоруської держави. Укр. іст. журн. 2020. Ч. 2. С. 46—59.</footnote>

<footnote n="171">¹⁷¹ Галицько-Волинський літопис. Текстологія... С. 630—640.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² Patton K. «Howl, Weep and Moan, and Bring It Back to God»: Holy Tears in Eastern Christianity. *Holy Tears: Weeping in the Religious Imagination*. Princeton; Oxford, 2005. P. 262.</footnote>
Діяли певні ритуали спілкування з простим населенням. Зокрема, літописець обурювався, що після монгольського нашестя окремі смерди отримали значні лени у володіння <fnref n="173" />, що було неприйнятним. А воювання сіл та челяді було досить цивілізованим (про що також далі у тексті) — існувала навіть домовленість із поляками щодо того, аби не полонити челядників <fnref n="174" />, однак реалізація такої угоди проблемна.

Романовичі, орієнтуючись на засновника династії, з повагою ставились до городян, за що ті відплачували їм за можливості. Саме мешканці Галича 1238 р. вдруге запросили князя Данила і відкрили перед ним міську браму. Однак дослідники схильні розрізняти мешканців передмість і городян. Між цими групами виникали розбіжності, коли частина передмістян бажали перейти до іншого князя, а городяни їх стримували <fnref n="175" />. В етнічному складі населення домінували насамперед руси. Однак серед міських жителів літописці згадували євреїв і німців: наприклад, під час прощання з князем Володимиром Васильковичем євреї плакали, наче їх вдруге вели у єгипетський полон <fnref n="176" />. Напевно, німецька громада міста Володимира мала окремі права ще від XIII ст.: згаданий у літописі німець Марколт, як вважають, міг бути міським війтом <fnref n="177" />. Впливи німецької громади міста можна продемонструвати на прикладі того, що Юанн із Володимира став капеланом при дворі силезького князя Генріха VI Доброго <fnref n="178" />, тобто вихідці з волинського міста знаходили себе ближче до «батьківських» земель. Проте не збереглося документів щодо надання магдебурзького права Володимиру. Натомість точно встановлено дату передання такого привілею для Сянока, що 1339 р. здійснив князь Юрій-Болеслав Тройденович.

Багатоетнічними містами були також Холм і Львів. Зведення Холма належить до важливих здобутків князя Данила Романовича у містобудівній політиці. Літописець не шкодував барвистого опису для місцевих храмів, збудованих за велінням його патрона. Хоча сьогодні роблять спроби визначити «літературність» багатьох замальовок <fnref n="179" />, інші дослідження демонструють реальні будівельні масштаби виконаної роботи <fnref n="180" />. Багате оздоблення столиці короля Данила ще потребуватиме додаткових досліджень, насамперед археологічних. У місті (так само, як і в інших населених пунктах) розвивалося ремесло, сюди переселялися

<footnote n="173">¹⁷³ Галицько-Волинський літопис... С. 103.</footnote>

<footnote n="174">¹⁷⁴ Там само. С. 92.</footnote>

<footnote n="175">¹⁷⁵ Галицько-Волинський літопис. Текстологія... С. 626—629.</footnote>

<footnote n="176">¹⁷⁶ Галицько-Волинський літопис... С. 149.</footnote>

<footnote n="177">¹⁷⁷ Галицько-Волинський літопис. Текстологія... С. 629.</footnote>

<footnote n="178">¹⁷⁸ Волощук М., Паршин I. Johann de Ladimiria: до проблеми етнічного походження капелана сілезького князя Генріха VI Доброго. Галичина. Науковий і культурно-просвітній часопис. 2018. Вип. 31. С. 50—63.</footnote>

<footnote n="179">¹⁷⁹ Галицько-Волинський літопис. Текстологія... С. 526—554.</footnote>

<footnote n="180">¹⁸⁰ Od cerkwi katedralnej króla Daniela Romanowicza do bazyliki Pw. Narodzenia NMP w Chełmie. Wyniki badań interdyscyplinarnych sezonu 2013–2014. Chełm, 2016; Александрович В., Войтович Л. Король Данило Романович... С. 163–202.</footnote>
руси та іноземці. Загалом монгольська навала на Русь навіть допомогла Романовичам: чимала кількість біженців осідала у межах їхніх володінь, що давало змогу відновлювати економічне життя після ординського завоювання.

У Львові, який заснував князь Лев Данилович, населення також було етнічно строкатим. Неспростовним є існування у місті принаймні двох потужних громад: православної та католицької. Водночас, коли 1356 р. король Казимир III підтвердив Львову магдебурзьке право, перелік міських «націй» дістав дещо неочікуване розширення. Король, крім німців та поляків, юридично утвердив перебування у місті вірменів, іudeїв, мусульман, татар, русів та «будь-яких інших» (в оригіналі — *naciones Ormenorum, Iudeorum, Saracenorum, Thartarorum, Ruthenorum et aliorum quarumcutque*). Перелічені *naciones* мали змогу вибрати, чи будуть вони підпорядковуватися місцевому війту, чи судитимуться за власним правом, але у його присутності. Новіша літературна традиція засвідчує оселення східних народів у місті ще від давніших часів. Наприклад, Бартоломей Зиморович вказав на присутність окремої мусульманської громади у Львові. Він написав, що після смерті князя Лева розгорнулась боротьба за владу у Русі. Литовці атакували Волинські землі, тоді як поляки почали захоплювати Галичину. Лише Львів зберіг вірність справжньому наступнику померлого володаря князю Юрію-Болеславу, і 1327 р. городяни відкрили перед ним міську браму. За це новий руський володар дав їм певні привілеї<fnref n="181" />. Хоча робота Б. Зиморовича належить більше до літературних пам'яток, окремі його історичні огляди заслуговують на довіру.

Поліетнічність галицько-волинських міст ґрунтувалася також на політиці Романовичів. Князі і королі одружувалися з представницями західнохристиянського світу, так само як і руські княгині виходили заміж за католиків. Наприклад, чималий вплив на свого чоловіка мала краківська княгиня Кунігунда. У її житії вказано, що вона підтримувала контакти із сестрою Констанцією, яку видали заміж за князя Лева Даниловича. Констанція також чинила релігійні дива у Львові <fnref n="182" />, про що у літописах, на жаль, не збереглося інформації. Водночас вище духовенство мало відчутний вплив на політику Романовичів. Були випадки, коли єпископи очолювали «коромоли» проти влади, але загалом, крім своїх прямих обов'язків, духовенство відігравало чималу роль у дипломатичних практиках.

Можливо, віротерпімість Романовичів призвела до того, що вони так і не змогли здобути міцної влади над митрополитами. Навіть коли було сформовано окрему Галицьку митрополію, її функціонування завжди було утрудненим і перебувало під тиском підвладних Півночі київських митрополитів. Однак таку ситуацію можна пояснити політикою візантійських імператорів, які шукали контактів з Ордою, з якою у Романовичів зв'язки не складалися.

Загалом питання суспільного життя у володіннях Романовичів потребуватимуть докладнішого розгляду, зокрема додаткових археологічних студій. Розу-

<footnote n="181">¹⁸¹ Parshyn I., Mereniuk K. The Muslims in Medieval Lviv: linguistic, historical contexts. *Journal of Narrative and Language Studies*. 2022. No. 10 (19). P. 145.</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² Войтович Л. Галич у політичному житті Європи... С. 212.</footnote>
міння соціуму Галицько-Волинської держави як своєрідної контактної сфери між
різними етносами, суспільними практиками і релігійністю, звідки походили різ-
норідні впливи, напевно, буде найкращим визначенням.

«Вершники Апокаліпсиса» і галицько-волинське суспільство. Для середньо-
вічних мешканців Галицько-Волинської держави війна (чи принаймні збройні
конфлікти), голов і хвороби були звичною реальністю, якою сповнювалося по-
всякдення. Постійна боротьба із цими «вершниками Апокаліпсиса», однак, не-
рівномірно відображена у джерелах.

Сам концепт війни відігравав надзвичайно важливу роль в історичній уяві літописців, що легко можна перевірити на прикладі укладених ними текстів, які почасти нагадують військовий щоденник, почасти — героїчну повість. Насправді війна — як середньовічний феномен — настільки докладно характеризується не лише у Володимирському літописі, та й загалом не лише у руській історичній традиції. Вона є визначальним явищем для світу Medium Aevum, в якому має, безперечно, більше значення для підняття владного авторитету, ніж встановлення миру. За деякими оцінками, літописний мир вживається з негативними конотаціями, оскільки означає також поразку. Тож у літописних текстах зацікавлення воєнними діями нерідко переважає над іншими сюжетами <fnref n="183" />. Це перегукується з европейськими парадигмами, у яких звичність війни лише зрідка переривається мирними угодами, паузами у традиційному життєвому ритмі лицаря <fnref n="184" />. Манера такого викладу подій передбачає демонстрацію війни першочерговою.

Волинські літописці були прихильними до Романовичів. Тож, звертаючи
увагу на численні раті, бої, битви, заколоти тощо, автори чи редактори літопису
мали на меті також сформувати певні усталені образи серед потенційних читачів.
Основний вектор цих спроб помітний уже під час огляду анотації чи епіграфа до
початку життєпису князя Данила Романовича — книжники кілька разів підкрес-
люють важливість діяльності володаря крізь призму воєнних конфліктів. На-
приклад, ідеться про участь у незчисленних походах, війнах, крамолах, повстан-
нях — багатьох випробуваннях, яких він зазнав уже від дитячого віку, і на цьому
наголошувалося не один раз. Іншим прикладом, що демонструє трансформацію
війни в ідеальний труд князя, можна вважати воєнні промови чи заклики для
підтримки бойового духу серед своїх воїнів, які літописці вписували прямою мо-
вою. Переважна більшість із таких звертань належать Романовичам (особливо —
князю і королю Данилу). Насамперед вони акцентують на заохоченні до участі
у битві, пропагуванні хоробрості, бажанні слави. Зазвичай володар самостійно
веде свое військо у битві, на власному прикладі демонструючи ідеал прагнення до
бою <fnref n="185" />. Декілька разів вказується також на славетних володарів давнини: навіть
після не надто успішного походу в Опавську землю літописець не без гордості
підкреслював, що настільки далеко не заходили з дружинниками ані Святослав

<footnote n="183">¹⁸³ Голик Р. Війна і Русь... С. 212.</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ Кардини Ф. *Истоки средневекового рыцарства*. Москва, 1987. С. 145.</footnote>

<footnote n="185">¹⁸⁵ Голик Р. Війна і Русь... С. 213.</footnote>
Хоробрий, ані Володимир Святий. Подібні зауваження, між іншим, також свідчать про формування певного різновиду родової пам'яті Романовичів <fnref n="186" />, історичного порівняння з досягненнями предків.

Загалом літописці розрізняють війни між християнськими володарями та між християнами і язичниками (особливо з ординцями). Війни першого типу — це протистояння із ситуативними ворогами. Умовно до супротивників Романовичів входили як інші руські князі, так і сусідні володарі з польських князівств чи Угорського королівства. Різновид «християнської» війни — досить цивілізований. Наприклад, польські воїни часто грабують челядь, проте не винищують звичайних людей. Так само й Романовичі у походах беруть полон і товар (важливі індикатори успішної виправи), але не вирізають мешканців міст і сіл. Описи спалення населених пунктів під час такої війни досить рідкісні, хоча й трапляються. Окремі сюжети демонструють жорстокість ворогів. Показовими є злочини угорців, особливо під час спроб утвердитися в Галичі. Кровожерливість супротивників демонструє опис принесення маленькому галицькому королю Коломану голови боярина Михалка Скули, з тіла якого додатково зняли три золоті ланцюжки <fnref n="187" />. Водночас такі особливі випадки радше вказують на гріховність спроб оволодіти спадщиною Романовичів і гріховних осіб, які їх здійснювали.

Приклади війни з язичниками найкраще продемонстровані в описах конфліктування з литовцями, ятвягами та іншими балтійськими народами. Для Романовичів усі вони виступають своєрідними аналогами варварів, що не потребують особливого помилування. Спалення їхніх жител та інші відверто репресивні заходи вважаються закономірними. «Ой Романе, Романе, худим живеш — Литвою ореш», — говорить історична пам'ять про походи князя Романа Мстиславича <fnref n="188" />. Прибалти — язичники, тож навіть їхню військову справу руські літописці окреслювали як поганську. У свідомості галицько-волинської еліти протистояння із цими етносами набувають певних ознак сакральності, «Божої війни», що має на меті навернути поган у праведну віру. Подібні елементи загалом притаманні середньовічному християнству, що частково трансформувалось у воєнну ідеологію <fnref n="189" />. Вияви справедливої війни із язичниками зафіксовано також в актових документах. Найповніше — в угоді 1254 р., складеній у Рацьонжі між мазовецьким князем Земовитом І, віцемагістром Тевтонського ордену та «першим королем русів» Данилом Романовичем (Danieli primo regi Ruthenorum) <fnref n="190" />. За умовами цього договору, три сторони розподіляли між собою землі ятвягів, які ще потрібно було завоювати. Руський і мазовецький володарі повинні були й надалі допомагати Ордену в боротьбі з прусськими язичниками.

Водночас язичники у літописних повідомленнях постають також як гідні супротивники, що заслуговують на певну повагу. Відзначаються навіть їхні окремі

<footnote n="186">¹⁸⁶ Галицько-Волинський літопис... С. 116.</footnote>

<footnote n="187">¹⁸⁷ Голик Р. Війна і Русь... С. 215.</footnote>

<footnote n="188">¹⁸⁸ Грушевський М. *Історія української літератури*: в 6 т. Київ, 1993—1996.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ Голик Р. Війна і Русь... С. 216.</footnote>

<footnote n="190">¹⁹⁰ *Codex diplomaticus Poloniae* / wyd. J. Bałtoszewicz. Varsaviae, 1858. T. 3. No. 30.</footnote>
критичні твердження, наприклад, коли ятвязький князь зауважує непорядність способу ведення війни галицько-волинськими вершниками проти його піших воїнів. Інша справа — війна з ординцями, які в літописному викладі стали синонімом абсолютної жорстокості, підступності та нещирості. Кожний сюжет, у якому згадані «окаянні», демонструє їхню надзвичайну чисельність і військову вправність. Завдяки цим факторам монголи досягали своєї мети, рідко стикаючись із гідними опонентами.

Однак війна була лише одним руйнівним явищем, яке мало безпосередній вплив на тодішній соціум. Варто зазначити, що інші соціальні кризи (мор і голод) кардинально не впливали на воєнні дії. Руйнівні пандемії також не зупиняли і не стримували воюючі сторони — середньовічна еліта не жертвувала своїми інтересами навіть у найскладніші часи, лише тоді вдаючись до відступу від своїх планів, коли наслідки лютування пандемії і справді були критичними. Розглянувши свідчення доступних джерел, можна підсумувати, що причини зіткнень між сусідніми середньовічними державами мали різне коріння, але не були пов'язані з бажанням «добити ослабленого». Усі кампанії, які розпочиналися в голодні роки, були спровоковані іншими чинниками, а не голодом. Є свідчення, що під час соціальних криз відбувалися зіткнення за ресурси, тож така практика, що водночас більше нагадує звичайне грабіжництво, допустима.

Недоїдання та епідемії перманентно супроводжували середньовічну людину. У дослідницьких колах навіть припускалося, що потужні пандемії (наприклад, «Чорна смерть», яка вразила Європу упродовж 1340—1350-х років) поклали край, власне, епосі *Medium Aevum*, оскільки оновленому соціуму, який формувався на уламках розбитих чумою середньовічних суспільних «організмів», притаманні були вже модерніші ознаки <fnref n="191" />. Але проблему поширення голоду та хвороб у землях Романовичів майже не репрезентовано у джерелах. Опрацьовуючи Володимирський літопис, нескладно визначити, що його записи присвяченні насамперед подіям політичної історії. Його текст насичений і перенасичений описами битв та воєнних кампаній, виявами дипломатичних контактів Романовичів з іншими — близькими та віддаленими — правителями, характеристиками боярських змов, релігійним благочестям галицько-волинських володарів, грунтовними подробицями їхніх біографій та життя тогочасних вірних і невірних їм еліт. Натомість значно менше уваги приділено мешканцям-простолюдинам, чий добробут чи навіть елементарне виживання нерідко залежали саме від волі їхнього сюзерена. Такі описи — звичне явище для всього тогочасного європейського історієписання, у якому актуальні для сучасного історика питання опинилися на маргінесі. Загалом звістки про кризи, спричинені хворобами та природними явищами, що відбулися у Галицько-Волинській державі, можна умовно розподілити на декілька видів. Один із них — це відомості про лиха, на які натрапили ворожі війська під час вторгнення до Русі. Другий — повідомлення про мор і голод,

<footnote n="191">¹⁹¹ Benedictow O. *The Black Death, 1346—1353: The Complete History*. Woodbridge, 2004. P. 387—394.</footnote>
від яких володіння Романовичів страждали досить регулярно, хоча, порівняно з іншими європейськими середньовічними країнами, не дуже часто.

Відповідно до літописних повідомлень, ворожі війська двічі потерпіли під час переходу через Карпати: одного разу — від пошесті, вдруге — від голову. Наприклад, літописець сповістив про велику повінь на Дністрі 1230 р., яка стала на заваді угорським військам і не дала змоги швидко переправитися через річку. Тодішній королевич Бела (що згодом стане королем Белою IV) для того, аби дійти до Галича, змушений був відводити своїх лицарів уздовж ріки — до броду в літописному Василеві <fnref n="192" />. Похід завершився невдало через те, що, за словами літописців, вищі сили в особі архангела Михаїла заступилися за Романовичів, отворили «хлябі небесні» й наслали на нападників невідому виразку <fnref n="193" />. Спалах цієї хвороби тоді не дав можливості угорським воїнам вигнати з Галича князя Данила Романовича. Використання біблійних мотивів у літописі, згадки про небесне заступництво, справедливе Боже покарання <fnref n="194" /> — загалом звичні для європейського хронікарства літературно-историчні способи зобразити крах ворожих армій.

Вищі сили також покарали монгольське військо хана Телебуги, коли він у 1284—1285 рр. напав на Угорщину разом із причорноморським улусбеком Ногаєм та руськими князями, що були у «неволі татарській» (ідеться про князів Лева і Мстислава Даниловичів, Володимира Васильковича, Юрія Львовича). Ідучи назад через Карпати, його війська з невідомих причин заблукали й рушили уздовж гір <fnref n="195" />. Цей провальний похід обернувся для кочовиків численними втратами. Загалом, як вважається, монголи некомфортно почувалися на вузьких гірських дорогах.

Однак провина за невдалий похід хана Телебуги належить не тільки «небесній волі». Цілком імовірно, що до невдачі верховного володаря доклався улусбек Ногай, який перебував у конфронтації з ним. Принаймні війська руських князів та Ногая подолали гірські перевали без очевидних труднощів, тоді як основні монгольські сили сильно потерпіли від браку провізії <fnref n="196" />. Можливо, раптовий голод завдав кочовикам значно більших втрат, ніж війна з угорськими силами.

Відомості про інші стихійні лиха та спалахи інфекційних хвороб містяться як у літописі, так і в європейських джерелах. Хоча вони виступають як своєрідні доповнення до опису політичної історії, все ж таки засвідчують певні соціальні кризи в минулому Русі XIII—XIV ст. Чи не вперше брак провізії на теренах Галицького князівства і Волині зафіксовано у 1219—1220 рр. Князь Данило Романович тоді зазнав невдачі під час спроби утвердитися у Галичі й відступав уздовж

<footnote n="192">¹⁹² Крип'якевич І. Повені на Підкарпатті XII—XVIII в. Вісник природознавства. 1928. № 2 (лютий). С. 111.</footnote>

<footnote n="193">¹⁹³ Паршин І. Голод та епідемії у Галицько-Волинській державі: нотатки на полях політичної історії Русі. Вісник Львів. ун-ту. Сер. іст. 2016. Вип. 51. С. 58.</footnote>

<footnote n="194">¹⁹⁴ Вілкуп Т. Біблія у Галицько-Волинському літописі. Княжа доба: історія і культура. 2015. Вип. 9: Король Данило Романович 1264—2014. С. 234—235.</footnote>

<footnote n="195">¹⁹⁵ Паршин І. Голод та епідемії... С. 59.</footnote>

<footnote n="196">¹⁹⁶ Войтович Л. Галич у політичному житті Європи... С. 222—223.</footnote>
Дністра. Очевидно, на той час припав голодний рік («гладъ великъ»), і лише за-
ступництво св. Дмитра допомогло Романовичу: біля городища Плав'є він та його
воїни зустріли вози з товарами, що не дало їм померти. Наслідки суспільного
лиха, яке могло мати більші масштаби, літописець згадувати не став. Не виключе-
но, що причиною загального господарського занепаду стали постійні воєнні дії,
які супроводжували боротьбу за галицьку спадщину в той час. Однак у деяких
європейських джерелах згадувалося про масовий мор свійських тварин (овець,
корів, свиней) чи не у всіх країнах — падіж худоби прокотився від Чорного моря
до Марселя <fnref n="197" />. Тож лаконічний запис укладачів третьої частини Іпатіївського зве-
дення про відсутність провізії на Русі гіпотетично свідчить про значно глибшу
продовольчу кризу, що вразила середньовічну Європу в 1220-х роках.

Лаконічне повідомлення про голод у польських «Анналах Красинських» занотовано під 1257 р. Нестача продовольства, якщо вірити джерелу, охопила польські, богемські, угорські, руські землі. Підтвердити такі повідомлення неможливо: літописці не залишили згадок про цю кризу, немає також відомостей латиномовних джерел. На користь правдивості такого факту може свідчити хіба що загальна ерудованість укладачів цієї пам'ятки, які зберегли інформацію про коронацію Данила Романовича (про яку в європейських джерелах доступно не так багато), побут литовського князя Войшелка у руському монастирі тощо. За таких обставин відомості про голод 1257 р. також можуть бути правдивими, принаймні причини для фальсифікації неочевидні.

Володимирський літописець повернувся до згадок про стихійні лиха лише 1279 р., коли зауважив брак продовольства у Русі, Польщі, Ятвязьких землях. Основний мотив такого раптового спогаду — демонстрація доброчесності князя Володимира Васильковича. Князь, бажаючи допомогти ятвягам, відправив їм кораблі з єстівними припасами (житом), які, однак, пограбували люди мазовецького правителя. Хоча ятвяги обіцяли розрахуватися за постачання, очевидною є спроба відзначити християньске благочестя володимирського князя, його бажання допомогти нужденним і покарати винних у грабунку середньовічного «гуманітарного вантажу». Водночас діяння князя Володимира не скасовують брак продуктів у його володіннях.

Докладніші відомості збереглися про потужну епідемію, яка вразила окремі території Галицько-Волинської держави у 1280-х роках. Літописець повідомляв, що близько 1286—1287 рр. у Русі, Орді та польських землях через мор загинула худоба <fnref n="198" />. Причина такого явища — Божий гнів та відплата за гріхи, що можна вважати звичними для середніх віків обґрунтуваннями <fnref n="199" />. У той самий час лютувала страшна епідемія, що забрала чимало життів. Досить оригінально причини її спалаху описав польський хроніст Ян Длугош: «Небезпечна, смертельна хвороба у багатьох руських землях з'явившись, чимало людей обох статей забрала; котра

<footnote n="197">¹⁹⁷ Паршин І. Голод та епідемії... С. 59—60.</footnote>

<footnote n="198">¹⁹⁸ Див.: *Галицько-Волинський літопис...* С. 140.</footnote>

<footnote n="199">¹⁹⁹ Голик Р. Війна і Русь... С. 219.</footnote>
не Божим гнівом і не моровим вітром занесена [була], але з води, отруєної татарами, яким руси минулого року у сплюндруванні Польських земель допомагали, до них приєдналися, зараженої [з'явилася], що є повелінням Божим, вищою справедливістю, яку руси собі за допомогу татарам в нищенні поляків очевидному отримали відплатою, за народу вбивство підготовлене, які проти католиків [допомагали ординцям], як і ті католики помирали, тепер [руси] страждали. Татари, після поділу награбованого й різноетнічного люду продажу з польських полоненних обох статей, землі руські покидаючи, воліючи русів знищити підступно, не зважаючи на заборону своїх князів, [вирішили] їхні річки наступним чином зазарити. Серця вийняті тих християн-поляків з полонених числа, яких для передбачення, пророцтва, чаклунства й ворожіння ритуалів, які тим народом шановані є, для того понад сто схоплених [поляків ординці] убили, трупним смертельним екстрактом, потужною отрутою насичують й інфікують, і у проточні чи стоячі води, змочивши слиною і обплювавши їх, надовго на дно занурюють: і та вода заражена [потрапляла] до русів, які щойно до води тої торкалися, отрутою та хворобами уражалися, враз слабшаючи, жодних [не маючи] ліків, що дарують полегшення, помирали. Тільки коли й багато [людей] від виснаження отруйного в тілі [загинули], таємне зло виявлене було, але й надалі води смертоносні та згубні русами з огидою [для пиття використовувалися]»<fnref n="200" />. Колоритна розповідь, однак, видається вигаданою. Першоджерел такого опису не встановлено<fnref n="201" />, мотиви підступного вчинку монголів також дискусійні. Романовичі, як і інші тогочасні руські князі, перебували у безпосередньому монгольському підпорядкуванні<fnref n="202" />. Тож складно уявити, щоб степовики дійсно мали на меті винищити усіх своїх ленників із використанням такого витонченого методу.

Монголи володіли секретами приготування смертельної отрути. Відомо, що вони використовували й певні аналоги «біологічної зброї», коли 1346 р. обстрілювали тілами загиблих від чуми кримську Кафу<fnref n="203" />. Так само з джерел знаємо про випадки канібалізму<fnref n="204" />. Отже, хоча рецепти приготування отрути із сердець християн-поляків є фантастичними, польський автор міг скомбінувати його на основі загального поголосу про звичаї ординців.

Водночас сили рослинної чи тваринної отрути було б замало, аби зробити воду небезпечною для використання. Очевидно, епідемія розпочалася через присутність чималої кількості іноземних вояків, які принесли відповідні хвороби до меж Русі. Проте хвороба, що вразила Галичо-Волинь, могла бути спричинена потраплянням до рік чи озер трупної отрути, що й справді здатна зробити водойму

<footnote n="200">²⁰⁰ Паршин І. Голод та епідемії... С. 61—62.</footnote>

<footnote n="201">²⁰¹ Semkowicz A. *Krytyczny rozbiór Dziejów Polskich Jana Długosza (do roku 1384)*. Kraków, 1887. S. 309.</footnote>

<footnote n="202">²⁰² Галицько-Волинський літопис... С. 139.</footnote>

<footnote n="203">²⁰³ Wheelis M. *Biological Warfare at the 1346 Siege of Caffa*. URL: http://wwwnc.cdc.gov/eid/article/8/9/01-0536_article</footnote>

<footnote n="204">²⁰⁴ Див.: Козин С. *Сокровенное сказание. Монгольская хроника 1240 г.*. Москва; Ленинград, 1941. Т. 1: Введение в изучение памятника. Перевод, тексты, глоссарий. С. 149.</footnote>
осередком інфекційної небезпеки, а значні військові руйнування та втрати у людях лише посприяли цьому <fnref n="205" />. До того ж ординці перебували тут тривалий час, уміло використовуючи протиборство у таборі Романовичів.

Зокрема, упродовж 1286—1287 рр. йшлося не тільки про похід ординців на Польщу, а й про внутрішню імперську боротьбу: хан Телебуга намагався будь-що послабити впливи могутнього Ногая, тому повівся з володіннями Романовичів, його підданих, украї жорстоко. Руські князі стали заручниками цього протистояння. Прихильно верховний монгольський правитель поставився, схоже, лише до луцького володаря Мстислава Даниловича, який першим зустрів кочове військо «с питьем и з дары» й унаслідок вірної служби після походу став офіційним спадкоємцем свого двоюрідного брата, князя Володимира Васильковича, отримавши відповідну грамоту, як зауважено у літописі, «при царѣхъ и при его радцахъ» укладену <fnref n="206" />.

Перед вправою на Польщу хан Телебуга перебував біля Володимира — столичне волинське місто, якщо вірити словам руського книжника, було понищене степовиками, які били та грабували всіх містян, що виходили за міські мури <fnref n="207" />. Можливо, у такий спосіб верховний володар монголів покарав Володимира Васильковича за переговори з Ногаєм. Дещо пізніше так само було розтерзано Львів і Львівську землю — усіх упійманих за укріпленнями мешканців виганяли оголеними на лютий мороз, де нещасні помирали від переохолодження <fnref n="208" />. Лише від цієї облоги князь Лев Данилович, активний союзник Ногая, втратив 13 тис. осіб (за середньовічними правилами рахували, напевно, лише повнолітніх чоловіків <fnref n="209" />). Припускають, що вказівка на точну чисельність загиблих є свідченням про проведення перепису населення, здійсненого начебто за наказом монголів і для того, щоби руський володар не сплачував зайвої данини; на підставі цього зроблено висновок про різні ступені залежності Галицької землі і Волині від хана <fnref n="210" />. Імовірність такого кроку не виключена, зважаючи на інші повідомлення про виплату данини монголам. Однак у той самий час ординці здійснили похід на польські терени, де забрали щонайменше 31 тис. осіб у полон <fnref n="211" />. Давніше, в описі поразки біля Калки, літописці вказували на 10 тис. загиблих лише киян (воїнів з Київської землі)<fnref n="212" />. Очевидно, такі цифри засвідчували лише реальні втрати, які вражали уяву сучасників.

Після 1292 р., коли Володимирський літопис урвався, окремі знання про соціальні кризи доступні лише з європейських джерел, створених зазвичай у сусідніх країнах. Наприклад, регулярними є повідомлення про голод і повені у сусідніх польських землях (1300, 1310, 1316, 1319, 1363 рр.), проте наскільки ці

<footnote n="205">²⁰⁵ Паршин І. Голод та спідемії... С. 64—65.</footnote>

<footnote n="206">²⁰⁶ Там само. С. 63.</footnote>

<footnote n="207">²⁰⁷ Войтович Л. Галич у політичному житті Європи... С. 345—348.</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸ Галицько-Волинський літопис... С. 139.</footnote>

<footnote n="209">²⁰⁹ Войтович Л. Галич у політичному житті Європи... С. 349.</footnote>

<footnote n="210">²¹⁰ Галицько-Волинський літопис. Текстологія... С. 621—622.</footnote>

<footnote n="211">²¹¹ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 240.</footnote>

<footnote n="212">²¹² Головко О. Князь Мстислав Мстиславович «Удатний» та його доба... С. 154.</footnote>
катаклізми вразили володіння Романовичів, невідомо<fnref n="213" />. Так само проблемними є спроби пов'язати нашестя сарани у Польщі, Чехії, Австрії 1335 р. із Галичо-Волинню — подібні версії слід розглядати як припущення<fnref n="214" />. З коротких нотаток європейських середньовічних авторів відомо про випадок голоду 1315 р., який охопив землі Лівонії, Литви та Русі. Ця згадка могла бути реальною для володінь Романовичів. Принаймні, як можна припустити, вона мала також певний вплив на політичну історію. Близько того часу до галицько-волинських володарів звернувся бунтівний угорський нобіль Петро Петуня, який закликав їх поновити боротьбу за спадщину Арпадів. Допомоги від Романовичів він тоді не отримав, що можна пояснити складним суспільним становищем. Однак подібні аспекти ніколи не зупиняли війну, до того ж нотатки хроністів територіально можуть бути прив'язані до Новгорода чи Пскова.

Важливо, що Галицьку землю та Волинь майже не зачепило головне лихо XIV ст. — пандемія бубонної чуми. «Чорна смерть» упродовж 1346—1353 рр. виницила десятки мільйонів мешканців середньовічної Європи: у середньому загинуло приблизно 55—60 % населення тогочасних країн, хоча такі підрахунки надто узагальнені і не відображують повністю масштабів катастрофи (для порівняння, наприклад, Скандинавія знелюдніла на 90—95 %)<fnref n="215" />. Відомості про поширення цієї смертельної і невиліковної тоді хвороби містяться у багатьох північних літописах: чума вразила Псков, Смоленськ, Київ, Чернігів, а в Глухові не залишилося жодної людини <fnref n="216" />. Коротким записом про певні прояви цього захворювання серед волинян є нотатка Івана, переписувача з церкви св. Катерини, який 4 серпня 1384 р. завершив у Луцьку роботу над «Псалтирем». Проте і його вказівка на «смерті напрасні» надто загальна, щоби визначити масштаби чи особливості пандемії. Про загальний господарський занепад Галицько-Волинської держави зазначав анонімний францисканець, автор опису походу угорського короля Людовика І Анжуйського на Белз 1352 р.: брак продовольства, напад ординців, загальна непевність становища стали звичними картинами цього барвистого, проте не завжди історичного наративу<fnref n="217" />. Абстрагуючись від полеміки довкола його автентичності, необхідно визнати господарський занепад Галицької землі в середині XIV ст. та можливу продовольчу кризу, спричинену активними воєнними діями за спадщину Романовичів.

До викликів війни і голову варто додати також непрості природні умови, в яких доводилося жити тогочасному суспільству. Дослідження цієї проблеми дискусійне, адже у писемній традиції Галицько-Волинської держави зафіксовано на-

<footnote n="213">²¹³ Паршин І. Голод та епідемії... С. 64.</footnote>

<footnote n="214">²¹⁴ Крип'якевич І. Саранча на Україні в ХІ—XVIII століттях. Вісник природознавства. 1928. № 3—4 (березень—квітень). С. 184.</footnote>

<footnote n="215">²¹⁵ Benedictow O. *The Black Death*... P. 380—386.</footnote>

<footnote n="216">²¹⁶ Паршин І. Голод та епідемії... С. 66.</footnote>

<footnote n="217">²¹⁷ Войтович Л. Прикарпаття у середині XIV століття: яким шляхом везли у 1352 р. пораненого під Белзом угорського короля Людовика Анжуйського? «Фортеця»: Збірник заповідника «Тустань». 2022. Кн. 5. С. 260—273.</footnote>
самперед ті випадки, які здалися тогочасним книжникам аномальними. Ця теза
актуальна також для хронікарства тогочасної Європи, де записи про природне се-
редовище відображені стереотипно, без додаткових подробиць. На підставі цього
реконструювати образ природи в уявленні тогочасних літописців складно. Вони
кілька разів вказували на «снѣгъ», «лѣдъ» і «морозѣ велицѣ», а проте «знои
великъ» фігурує лише одного разу — в описі досить віддалених від Русі подій
політичної історії. Так, на Пресбурзькому (Пресбург — сучасна Братислава) з'ізді
1248 чи 1249 р. під час обговорення питань успадкування австрійського престо-
лу князь Данило Романович з'явився у розкішному вбранні зі східною зброєю.
Вражений угорський король Бела IV особисто допоміг старшому Романовичу
перевдягнутися у відповідніший до погоди одяг 218. Однак арифметичні переваги
вказівок на холод, напевно, не відображують загального зниження температурних
показників у Галицькій і Волинській землях. Навпаки, можна припустити, що
згадки про сніг і холод також були винятками з правил у разі переважання помір-
ного клімату з характерними для нього теплим літом і сніжними зимами.

Для періоду ХІІ — другої половини ХІІІ ст. була характерна висока вулканіч-
на активність, через яку зимові температурні показники підвищилися у всій Єв-
ропі 219. Прикметно, що літописці кілька разів повідомляють про неможливість у
цей час перейти замерзлі річки через занадто тонку кригу. Вулканічна активність
також спричинила зрушення у тектоніці: орієнтовно 1230 р. відомо про земле-
труси у Києві, Переяславі та інших містах, однак таких глобальних катаклізмів
у Галичо-Волині не помічено. Загалом ХІІІ ст. для розвитку господарства було
досить сприятливим часом, що навіть відобразилося у деяких західних джерелах.
Наприклад, анонімний укладач «Опису Східної Європи» зазначав, що Русь
(у його розумінні — країна, в якій править князь Лев) мала такі самі природні
умови, що й Болгарія. Болгарію ж він описав дуже прихильно: просторі і родючі
ґрунти, що омиваються багатьма ріками, прекрасні ліси і поля із зерном, чимало
худоби, риби, золота і сріbla, воску та шовку 220. Очевидно, що екстраполювання
цього опису на володіння Романовичів виглядають занадто ідеалістичними. Од-
нак на тлі повідомлень XIV ст. це породжує певний оптимізм.

Останні дослідження показали, що середня температура Центральноєвропейської рівнини почала знижуватися з другої половини XIII ст. і досягла свого мінімуму в період між 1330-ми та 1350-ми роками. Після цього почалася повільна стабілізація, і лише у 1400 р. температурні показники повернулися до значень минулих років. Цей процес мав деструктивні наслідки для господарства, оскільки навіть незначні зміни клімату можуть призвести до серйозних змін температур і кількості опадів. Європейські історики називають цей період початком

<footnote n="218">218 Паршин І. Клімат і погода Галицько-Волинської держави у писемній традиції XIII—XV століть. Княжа доба: історія і культура. 2018. Вип. 12. С. 114—115.</footnote>

<footnote n="219">219 Bradley R., Hughes M., Diaz H. Climate in Medieval Time. *Science*. 2003. No. 302. P. 405.</footnote>

<footnote n="220">220 *Anonymi Descriptio Europae Orientalis* = Анонимов Опис источне Європе. Београд, 2013. P. 129.</footnote>
Малого льодовикового періоду, який тривав понад п'ять століть. Основні його характеристики: зниження температури, уповільнення дозрівання злаків, збільшення льодового покриву, опускання на 200 м площ можливого вирощування сільськогосподарських культур і плодових дерев у горах, що значно вплинуло на раціон місцевого населення <fnref n="221" />. Моря, зокрема біля німецького узбережжя, та- кож стали дуже небезпечними — кількість кораблетрощ у Балтійському значно зросла <fnref n="222" />. Можливо, жертвами таких кліматичних трансформацій стали брати Бертрам і Микола Русини, володимирські купці, які близько 1324 р. втратили біля Штральзунда вантаж фландрських тканин, — радники та громада міста Володимира зверталася до своїх німецьких «колег» із проханням повернути цінний товар <fnref n="223" />.

Докладніше негативні зміни клімату можна підтвердити, звернувшись до нотаток сера Джона Мандевілля, літературного персонажа XIV ст. Описуючи свої мандри, він рекомендував прочанам безпечні шляхи для паломництва до Єруса-лима. Говорячи про Русь, зауважував, що не рекомендує рухатися до Святої землі через ці краї, оскільки взимку Чорне море занадто небезпечне, а суходолом про- йти неможливо через морози, сніги і кригу, яка вкриває землю <fnref n="224" />. Неприваблива картина вказує на суворість кліматичних умов, які стали додатковим викликом місцевим мешканцям.

Отже, війна, голод, епідемії неодноразово перетворювалися із «вершників Апокаліпсиса» на цілком реальні обставини життя суспільства Галицько-Волин-ської держави. Хоча літописці оповіли не так багато про шляхи подолання цих кризових явищ, все ж із ними впоралися.

Очевидно, життя людей у володіннях Романовичів мало чим відрізнялось від повсякдення в інших середньовічних країнах. Смерть, мор та хвороби були його звичними явищами, що долалися завзяттям, військовим умінням, вдачею, тяж- кою працею і сподіванням на Божу волю.

<footnote n="221">²²¹ Aberth J. *An environmental History of the Middle Ages. The Crucible of Nature*. London; New York, 2013. P. 49—50.</footnote>

<footnote n="222">²²² Паршин І. Клімат і погода... С. 117.</footnote>

<footnote n="223">²²³ Купчинський О. Акти та документи Галицько-Волинського князівства... С. 162—166.</footnote>

<footnote n="224">²²⁴ *The Travels of Sir John Mandeville. The version of Cotton Manuscript in modern spelling.* London, 1900. P. 87—88.</footnote>
ЗУСТРІЧ
УКРАЇНИ
І ЛИТВИ
РОЗДІЛ 23

Початки литовського
володарювання

<figure><img src="image_355.png" /></figure>

РОЗДІЛ 24

Бурхливе ХV століття

<figure><img src="image_356.png" /></figure>

РОЗДІЛ 25

Українські землі
між Вільном і Москвою

<figure><img src="image_357.png" /></figure>

РОЗДІЛ 26

Доба Сигізмунда-Августа

<figure><img src="image_358.png" /></figure>

РОЗДІЛ 27

Економіка і суспільство

<figure><img src="image_359.png" /></figure>

РОЗДІЛ 28

Культура:
тенденції і парадокси
ПОЧАТКИ
ЛИТОВСЬКОГО
ВОЛОДАРЮВАННЯ

Українські терени і процес формування Великого князів-ства Литовського. Початок добі литовської політичної зверхності над Південно-Західною Руссю було покладено 1340 р., коли після смерті Юрія-Болеслава син литовського князя Гедиміна Любарт завдяки своїм родинним зв'язкам із Романовичами закнязював на Волині та Галичині<fnref n="1" />. Остання після 40 років запеклої воєнно-політичної боротьби відійшла до Польщі, тож Волинь стала першим реальним надбанням Литви на українських землях. Потім упродовж одного-двох десятиліть під контроль Вільна, де князював Ольгерд Гедимінович (1345—1377), перейшли також Київщина, Сіверщина та Поділля, що майже вдвічі збільшило державну територію Литовського князівства. Таке стрімке приєднання величезних земельних обширів було, безперечно, явищем парадоксальним — як, власне, і загальні темпи розвитку цієї молодої держави.

У часи розквіту Київської Русі тамтешні «племена» не мали будь-якої політичної організації. Разючі зміни відбулись у ХІІІ ст., коли у Поніманні сформувалось нове державне утворення — Литовське князівство, першим правителем якого став Міндовг, названий у Галицько-Волинському літописі «самодержцем во всей земли Литовской»<fnref n="2" />. Фактором, що прискорив консолідацію місцевих спільнот, був потужний тиск ззовні, з боку німецьких лицарів, які проголошували своєю мэтою християнізацію язичників-литовців. Воднораз піднесення Литви було зумовлене занепадом давньоруських земель, що його спричинило монгольське нашестя.

<footnote n="1">¹ Ця історична колізія зафіксована унікальною пам'яткою — дзво-ном львівського собору св. Юра, напис на якому сповіщає, що його було вилито 1341 р. ігуменом Єфимієм за правління «князя Дмитра» (тобто Любрата, названого при хрещенні Дмитром).</footnote>

<footnote n="2">² Галицько-Волинський літопис. Дослідження. Текст. Коментар / за ред. М.Ф. Котляра. Київ, 2002. С. 126.</footnote>
Варто підкреслити, що від самого початку Литовська держава не була етнічно однорідною: вже за часів Міндовга до її складу входила так звана Чорна Русь, найзначніше місто якої, Новгород-Литовський (сучасний Новогрудок), певний час було навіть столицею Литовського князівства. У другій половині XIII — на початку XV ст. ця держава «приростала» східнослов’янськими землями, які істотно переважали власне Литву (разом із етнографічно відмінною від неї Жемайтією) як за рівнем соціально-економічного та політичного розвитку, так і за своєю площєю (за підрахунками науковців, 1341 р. це співвідношення становило 2,5 : 1, а століттям пізніше — 12 : 1). Наслідком цього стало обрусіння литовської панівної династії й усього устрою молодої держави, яка ввійшла в історію як «Велике князівство Литовське, Руське та Жемайтійське» або, у коротшому варіанті, «Велике князівство Литовське» (далі — ВКЛ) чи «Литовсько-Руська держава».

Перехід основного масиву українських земель до складу ВКЛ практично не відбився у джерелах. На жаль, ми не маємо вітчизняних літописів XIV ст., і сама їх відсутність є красномовним показником дезорганізації тодішнього суспільного життя. Відповідно, історикам доводиться докладати чималих зусиль, аби з’ясувати, як саме відбувалося приєднання до Литви земель Південно-Західної Русі; проте й досі наукові реконструкції цього процесу залишаються значною мірою гіпотетичними.

Дані про цю добу намагаються відшукати навіть у фольклорі. Так, доволі симптоматично, що у рядках весільної пісні «Не наступай, Литва, / Буде між нами битва» одні автори вбачають «історичну пам’ять про входження українських земель до Великого князівства Литовського», інші — «протест проти захоплення частини українських земель Великим князівством Литовським», а ще комусь у них увижаються «настороженість» і «погроза», що їх заступає щасливий союз; тож маємо алегорію, або, точніше, «перенесення українсько-литовських взаємин на родинно-побутовий грунт» <fnref n="3" />.

У XV ст. літописці з північного сходу Русі (де традиція занотовування важливих подій практично не переривалась), розмірковуючи над успіхами Ольгерда, який «многи земли и страны повоева, и грады, и княжения поимал за себя, и удержа власть велию, и умножись княжение его паче всех», покликались на його тверезість і на те, що володар Литви «не столько силою, елико мудростью воеваше» <fnref n="4" /> (тобто сповідував відомий принцип «не числом, а умінням»). Їхній сучасник, польський історіограф Ян Длугош (який, між іншим, фігурує в одному з українських літописів XVII ст. — так званому «Збірнику Іллі Кощаківського» — як «кройникар наш (!) старый») називав зовнішньополітичні досягнен-

<footnote n="3">³ *История Украинской ССР*. Т. 2. Киев, 1982. С. 197; *Історія української культури*: У 5 т. Т. 2: Українська культура XIII — першої половини XVII століть. Київ, 2001. С. 324; *Синьоводська проблема у новітніх дослідженнях*. Київ, 2005. С. 31.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Рогожский летописец. Полное собрание русских летописей (далі — ПСРЛ). Т. 15. Вып. І. Петроград, 1922. Ст. 88.</footnote>
ня литовців «насправді гідними подиву» і не знав, чому їх приписати: звитязі литовських князів чи «легкодухості й бездіяльності сусідів»<fnref n="5" />.

Століттям пізніше талановитий публіцист, який приховав своє ім'я під псевдонімом Михалон Литвин, вважав фундаторів Литовської держави не схильними до розкошів, тверезими й повністю відданими Марсу; саме тому вони «розширили свої кордони від одного моря до другого і називали їх вороги "хоробра Литва"»<fnref n="6" />. Це й справді стале словосполучення, яке донесли до нас билини і літописи<fnref n="7" />; та й самі давні литовці подеколи можуть видатися билинними богатирями — чи, як удатись до наукоподібної лексики, таємничими пасіонаріями, здатними на надлюдські вчинки (недарма ж для них знайшлося місце на мапі пасіонарних імпульсів Льва Гумільова, де їх об'єднано з великоросами, турками й ефіопами<fnref n="8" />). Характерною в цьому сенсі є «Повість про Поділля» білорусько-литовських літописів першої редакції, герої якої, три брати Коріатовичі, онуки Гєдиміна, заступивши трьох татарських князів, загосподарюють край (мовляв, вони «все города подольские умуровали и всю землю Подольскую осели»).

Однак науковці не схильні пояснювати успіхи литовців їхніми надлюдськими якостями; вони акцентують інший момент — їх налаштованість на боротьбу з Ордою. Він присутній і в згаданій «Повісті», де поруч із фольклорними мовивами (передусім тернарністю) маємо достовірні відомості: згадку про те, що князь Ольгерд з литовським військом «побил татаров на Синей Воде». Ця звістка підтверджується авторитетним Рогозьким літописцем, де під 1362 р. ідеться про те, що Ольгерд «повоював» Синю Воду (що її ототожнюють із Синюхою на Кіровоградщині або Сниводою на Вінниччині). Отже, попри лапідарність цієї інформації, можна припустити, що саме згадана подія поклала початок порядкуванню Коріатовичів на Поділлі.

Утім, існує думка, що сини Коріата з'явились тут за десятиліття до Синьоводської битви, та й сама ця битва суттєво не вплинула на долю регіону. Принаймні, за твердженням Яна Длугоша, очищення Поділля від татар розпочав ще у 1350-х роках польський король Казимир III (якому, зокрема, приписують будівництво замку в Теребовлі). Не можна також не помітити того, що у польсько-литовському протистоянні 1360-х років Юрій і Олександр Коріатовичі виступають на боці польського короля проти Ольгерда, Любарта і Кейстута і отримують за це від Казимира Володимир-Волинський і Холм. Існує й літописна традиція, згідно з якою Казимир хотів видати свою дочку за Костянтина Коріатовича й передати йому своє королівство.

<footnote n="5">⁵ Jana Długosza, kanonika krakowskiego, Dziejów Polskich ksiąg dwanaście. T. 3. Kraków, 1868. S. 446—447.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Михалон Литвин. *О нравах татар, литовцев и москвитян.* Москва, 1994. С. 76.</footnote>

<footnote n="7">⁷ У творах красного письменства можна знайти ще один, значно виразніший термін — «гордонапорная Литва» (Памятники литературы Древней Руси. Вторая половина XVІ ве-ка. Москва, 1986. С. 457).</footnote>

<footnote n="8">⁸ Гумилев Л. *Этногенез и биосфера Земли.* Москва, 2001. С. 352, 355.</footnote>
Так само проблематичним є зв'язок Синьоводської битви з опануванням литовцями Києва. На цьому наголошує пізній, XVII ст., Густинський літопис, але його дані є надто вразливими для історичної критики. Більш певні відомості про початки литовського панування на Київщині містять документи церковного походження. За актами Константинопольської патріархії, креатура Ольгерда митрополит Роман між 1356 і 1361 рр. ствердився у Києві як «справжній архієрей», чому передувало його вигнання з міста і спровокований цим конфлікт між киянами й «володарем Литви». Цілком природно синхронізувати ці події (про які ще йтиметься далі) з приєднанням Київщини до складу Литовської держави.

Приблизно тоді ж почалося просування литовців на сіверські землі. Невдовзі після опанування Брянська (близько 1357—1358 рр.) вони встановили контроль і над рештою Сіверщини — це випливає з літописних відомостей і актів 70—80-х років XIV ст., за якими тоді у сіверських містах резидували князі Гедимінової династії.

Однак чи варто пов'язувати цю експансію Литви з її здобутками в антиординській боротьбі? Звісно, Орду послабили усобиці, які розпочались після загибелі хана Бердібека (1359) <fnref n="9" />. Відомо, що впродовж 1359—1361 рр. у Сараї, столиці Орди, змінилося сім ханів, а 1362 р. внаслідок дій беклярібека Мамая Орда розкололася на дві частини, які ворогували і кордоном між якими стала Волга. Наступні два десятиліття, аж до приходу до влади Тохтамиша (1380), були заповнені напруженою боротьбою між сарайськими правителями і маріонетковими ханами Вользького Правобережжя. Однак не слід перебільшувати масштаби ослаблення Орди: Мамай, фактичний правитель її правобережної частини, упродовж 1360—1370-х років утримав під своєю зверхністю землі на захід від Волги, придушивши виступи знаті свого улусу. Тож, напевно, й взаємини між правобережною Ордою і Литвою будувались у цей період не на засадах воєнного протиборства, а на принципово іншій основі — договірній.

Йшлося про невідомий нам у деталях політичний компроміс, що про його існування свідчать, зокрема, заяви великих литовських князів Олександра та Сигізмунда І Старого, які, нагадуючи кримському хану Менглі-Гірею про традиційну литовсько-татарську «приязнь», покликалися на історичну традицію Ольгердових часів <fnref n="10" />. Тож є підстави гадати, що інкорпорацію українських земель було здійснено на договірних засадах, у формі кондомініуму, який передбачав збереження данницької залежності зайнятих Литвою територій від Орди <fnref n="11" />. Наявність

<footnote n="9">⁹ М. Маловіст пов'язував загострення внутрішньополітичної ситуації в Орді з епідемією чуми середини XIV ст. (див.: Małowist M. Z zagadnień wzrostu i upadku miast Imperium Mongolskiego od XIII do XV wieku. *Przegląd Historyczny*. 1976. Zesz. 4. S. 560—562). Докладніше щодо неї див.: Бужилова А. «Бысть мор велик». *Родина*. 2003. № 11. С. 113—114.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Pułaski K. Stosunki z Mendli-Girejem, chanem tatarów perekopskich (1469—1515): Akta i listy. *Stosunki Polski z Tatarszczyzną od połowy XV wieku*. T. 1. Kraków; Warszawa, 1881. S. 408; *Lietuvos Metrika*. Knyga № 5. Vilnius, 1993. P. 154, 161.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Подібний режим діяв і на галицьких землях, захоплених Польщею, про що свідчить лист Папи Інокентія VI до короля Казимира III від 1357 р., де він закидає останньому, що той продовжує сплачувати таарам щорічну данину з підвладних йому руських земель.</footnote>
такої залежності унаочнюють ярлики Тохтамиша сину Ольгерда Ягайлу (1393), де він вимагає: «...з підвладних нам волостей зізбравши виходи, віддай послам, що їдуть, для передачі до скарбу» (уйгурська редакція); «што межи твоєе земле суть княжняю волости давали выход Белой Орде, то нам наше дайте»<fnref n="12" />. Лише визнання монгольської зверхності дало можливість Ольгерду, попри значний зовнішній тиск, поширити свій політичний контроль на Південно-Західну Русь — до того ж, за спостереженнями науковців, одразу, а не поетапно, як в інших регіонах. Це цілком задовільно пояснює відсутність синхронних відомостей про приєднання українських земель до ВКЛ — його «непомітність» для тогочасних хроністів.

Литовці мали зважати на зверхність Орди аж до кінця XIV ст., коли ярликом Тохтамиша землі Південно-Західної Русі було «відступлено» великим литовським князям. Відомо, що це не позбавило правлячі кола Литви від необхідності відкупатися від татар регулярними «упоминками»; а на межі XV—XVI ст. Олександр Ягеллончик, намагаючись відродити союз із Кримським ханатом, навіть погоджувався на фактичне відновлення татарського «виходу», обіцяючи Менглі-Гірею «с своих людей и с князьских, и с паньских, и с боярских в земли Киевской и в Волынской, и в Подольской с каждого чоловека головы ... по три деньги дати в каждый год»<fnref n="13" />. Це зайвий раз свідчить про те, якою живою була в тогочасній свідомості пам'ять про залежність згаданих теренів від татарських ханів.

Саме визнання цієї залежності дало змогу Ольгерду в найкоротші строки досягти вражаючого успіху — опанувати Київщину, Сіверщину та Поділля; успіх цей є тим більш показовим, що на інших напрямах його зовнішньополітичної активності реальні здобутки були менш ніж скромними: тільки смоленські князі знову визнали зверхність Литви; боротьба ж за політичні впливи у Новгороді, Пскові та Твері була, в кінцевому підсумку, програна Москві.

Брак джерельної інформації щодо ставлення мешканців українських земель до утвердження у регіоні литовців став підґрунтям для тверджень, що ці терени «переходили під литовську зверхність або добровільно, або, щонайменше, — при пасивності людності»<fnref n="14" />. Подесколи йдеться ледь не про «призвання» литовців та їхню «співпрацю» з місцевим боярством, яке, мовляв, обстоювало певні «національні інтереси», вочевидь, так само примарні, як і гадані «політичні програми» литовських володарів. Наголошується на умілому використанні правителями ВКЛ у своїх інтересах «тенденцій до подолання феодальної роздробленості і політичного об'єднання, які дедалі більше визначали наприкінці XIII — у першій половині XIV ст. розвиток східнослов'янського суспільства»<fnref n="15" />.

<footnote n="12">¹² Gołbiowski S. Jarłyk chana Złotej Ordy Tochtamysza do polskiego króla Jagiełły. Biblioteka Warszawska. 1853. T. 3. S. 573; Rозв B. Українські грамоти. T. 1: XIV v. i перша половина XV v. Київ, 1928. № 26. C. 49.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Акты, относящиеся к истории Западной России (далі — Акты ЗР). Т. 1. Санкт-Петербург, 1846. № 183. С. 211.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 4. Київ, 1993. С. 94.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Шабульдо Ф.М. Земли Юго-Западной Руси в составе Великого княжества Литовского. Киев, 1987. С. 8, 151.</footnote>
Водночас цілком голослівними залишаються твердження про наявне у XIV ст. у Південно-Західній Русі прагнення до «об'єднання земель на основі загально-руської політичної програми» чи то «ідеї загальноруської єдності», реалізація якого була ускладнена утвердженням влади Литви, — хоча самі литовські князі нібито керувалися «запозиченою у феодальних кіл давньоруських земель політичною програмою відновлення колишньої єдності Русі»<fnref n="16" />.

Прихильники таких поглядів, як правило, спираються на авторитет польського дослідника Г. Ловмянського, який вважав за можливе «привласнення» Ольгердом московської програми державного об'єднання всіх руських земель, покликаючись тільки на відому вимогу, висунуту Ольгердовими представниками під час переговорів з Орденом, — аби «вся Русь прямо належала Литві» (1358). Однак сам Г. Ловмянський наполягав на тому, що «ці слова слід розглядати в їх загальному контексті... Слова “вся Русь” тут можна розуміти не в загальному, а у вузькому значенні всіх тих руських земель, що пролягали між Литвою та чорноруським степом»<fnref n="17" />.

Крім того, у процесі аналізування гаданої програми «відновлення колишньої єдності Русі» залишається зовсім незрозумілим те, до яких саме часів апелювали у своєму прагненні до єдності згадані «феодальні кола», якщо вже у ХІІ—ХІІІ ст. зверхність київського князя над руськими землями була досить формальною, — що, до речі, й пояснює ту легкість, з якою розсипалась Давньоруська держава після монгольського нашестя; подальші ж часи характеризувались поглибленням регіонального партикуляризму, адміністративно-правовим відчуженням поодиноких земель. Подолання цієї окремішності було справою набагато пізніших часів, і годі навіть сподіватись на «прагнення широких верств населення цих земель» у XIV ст. «об'єднатися навколо єдиного загальноруського центру».

Варто також зауважити, що багатьма науковцями абсолютизується хрестоматійний принцип «ми старовини не рушимо, а новин не вводимо», який нерідко подається як формула взаємин між центральною владою та спільнотами українських земель на початковій стадії литовського володарювання. Утім, у фаховій літературі слушно зазначалося, що згадана формула постала пізніше і якнайширше застосовувалась у документах литовської великокняжої канцелярії зламу XV—XVI ст., коли на східнослов'янських теренах ВКЛ відбувались динамічні зрушення<fnref n="18" />.

Це, звісно, не означає, що литовці були налаштовані на руйнацію традиційних засад давньоруського суспільства. Перебуваючи на нижчому рівні соціополітичного розвитку, вони активно акцептували сформовані упродовж кількох

<footnote n="16">¹⁶ Там само. С. 8—9, 73, 101, 135.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Ловмянский Х. Русско-литовские отношения в XIV—XV вв. Из истории русской культуры. Т. 2. Кн. 1: Киевская и Московская Русь. Москва, 2002. С. 393—394.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Кром М.М. «Старина» как категория средневекового менталитета (по материалам Великого княжества Литовского XIV — начала XVII вв.). *Mediaevalia Ucrainica*: ментальность та історія ідей. Т. 3. Київ, 1994. С. 71—72.</footnote>
століть норми суспільного життя (і, опріч іншого, переходили з язичництва у православ'я), одначе не декларували це в експліцитній формі.

Що ж до уявлень про те, що литовці вибороли українські землі в Орди, то вони були сформовані книжниками середини XV — XVI ст., котрі обстоювали пріоритетність прав Вільна на ці терени, на які висували претензії як Польська, так і Московська держави. Аргументам останніх протиставлялися легендарні перекази (на кшталт сюжету про походи Гедиміна), що грунтувались на «праві завоювання» (jus occupationis) як прийнятній у ті часи формі легітимації політико-територіальної експансії <fnref n="19" />.

Ми ж хочемо ще раз підкреслити, що як у XIV ст., так і пізніше литовсько-татарські взаємини не мали суто конфронтаційного характеру; спрощеним є й уявлення про наміри та діяльність литовських князів і передусім Ольгерда як про винятково антиординські, без урахування тих протиріч, що існували в Орді (хтозна, якими були відносини між Мамаем і татарськими «цариками», розбитими володарем Литви у Синьоводській битві).

Попри збереження ординської зверхності над південноруськими землями, їх приєднання до ВКЛ було важливим успіхом Ольгерда у боротьбі за загально-русський політичний пріоритет, на який претендувало й Московське князівство. Послабити позиції Москви мала й Ольгердова ініціатива щодо висвячення окремого митрополита для підвладних йому земель <fnref n="20" />. Його ставленик Роман з'явився у Царгороді: «ради сребролюбия... поставлен бысть тогда другой митрополит на Русь, именем Роман». Те саме твердив і сучасник згаданих подій, візантійський історик Никифор Григора, щоправда, звинувачуючи у підкупі патріарха та імператора Олексія, а не Романа, який нібито відзначався глибокою по-

Поділ митрополії був розцінений сучасниками як безпрецедентний «мятеж во святительстве, его же не бысть прежде сего в Руси». Укладач Житія Олексія, канонізованого 1448 р., бачив першопричину того, що сталося, у хабарництві, яке панувало в Царгороді: «ради сребролюбия... поставлен бысть тогда другой митрополит на Русь, именем Роман». Те саме твердив і сучасник згаданих подій, візантійський історик Никифор Григора, щоправда, звинувачуючи у підкупі патріарха та імператора Олексія, а не Романа, який нібито відзначався глибокою по-

<footnote n="19">¹⁹ На його декларацію натрапляємо вже у Галицько-Волинському літописі: Данило Романович обстоював свої права на Дорогичин, покликаючись як на «отчиннє право» («Сый был град нашь и отець наших»), так і на «право завоювання» («Се град мой, преже бо приях его копием»): *Галицько-Волинський літопис...* С. 102.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Як відомо, митрополити переселилися з Києва спочатку до Володимира (1299—1300), а згодом — до Москви (1325). Це помітно сприяло піднесенню міста й підвищувало шанси місцевих князів у змаганнях за гегемонію в Північно-Східній Русі. Не дивно, що вони всіляко протидіяли появі нових митрополичих кафедр, обстоюючи ідею унітарності руської митрополії. Перетворення Володимирської єпархії на місце «постійного перебування й вічного спочинку» митрополитів було санкціоновано постановою патріаршого собору 1354 р.</footnote>
божністю й порядністю. За його словами, Ольгерд погоджувався навіть охрестити-
ся задля того, щоб патріарх висвятив Романа й знову зробив Київ митрополичною
резиденцією. Коли ж у справу втрутився Олексій — людина підступна й порочна,
що хабарями вторувала собі шлях до єпископського й митрополичого сану, — все
пішло шкереберть: митрополія розкололася навпіл, а Ольгерд повністю зневірив-
ся у християнстві, заявивши, що краще шанувати вогонь, ніж поклонятися демону
користолюбства. Що ж до самої патріархії, то в Царгороді висвячення Романа по-
яснювали потребами литовсько-руської пастви та клопотанням Ольгерда.

Хоч би як там було, фактом є те, що після посвячення Роман спробував утвер-
дитись у Києві (як занотували літописці, «приде из Литвы Роман-чернец на ми-
трополію и выиде — не приняша его кияне»). Це вдалося йому з другої спроби,
між 1356—1361 рр., після втручання Ольгерда, який завдав киянам «чимало
лиха та кровопролиття». Однак цей тріумф був швидкоплинним: уже 1362 р. Ро-
ман пішов з життя. Після його смерті литовські єпархії перейшли під контроль
московського митрополита Олексія, якого Ольгерд марно схиляв до переселення
в Київ. «Ми кличемо митрополита до себе, і він не йде до нас», — писав Ольгерд
патріарху 1371 р., наполягаючи, аби той висвятив нового митрополита «на Київ,
на Смоленськ, на Твер, на Малу Русь, на Новосиль, на Нижній Новгород», тобто
на власне Литовську державу та її сателітів <fnref n="21" />.

Патріарх, зібравши необхідну інформацію, обрав компромісне рішення:
висвятив 1375 р. на литовського митрополита болгарина Кипріяна, з тим, щоб
після смерті Олексія він успадкував його місце, і в такий спосіб єдність митропо-
лії відновилася. Однак Кипріян, сподіваючись, очевидно, на скинення Олексія,
над яким тяжіли звинувачення у різних злочинах, відразу ж вирушив до Москви.
Там великий князь московський Дмитро Іванович «не прия его... Он же поиде
с Москвы в Киев и тамо живяше». Це було тільки початком цілої низки колізій
довкола заміщення митрополичної кафедри. Лише 1390 р. «престал мятеж в ми-
трополии»: Кипріян переселився до Москвы, де незадовго до того закнязював
син Дмитра Донського, Василь І, — і «бысть едина митрополья Киев, и Галич, и
всея Руси».

Однак Ольгерд цього вже не побачив — він помер 1377 р. Після нього вели-
кокняжий віленський стіл успадкував, усупереч принципам родового старшин-
ства, Ягайло — його молодший син від другого шлюбу. Це обурило старших Оль-
гердовичів; деякі з них навіть відмовилися визнавати Ягайла своїм сюзереном.
Виступив проти нього і його дядько Кейстут, узурпувавши владу у ВКЛ. Однак
йому відмовив у «послушенстве» новгород-сіверський князь Дмитро-Корибут
Ольгердович, і Кейстут вирушив з військом на Сіверщину (1382). Цей похід без-
посередньо позначився на долі Ягайла: скориставшись моментом, він зумів по-
вернути собі трон. Кейстут зазнав поразки і був таємно задушений за наказом

<footnote n="21">²¹ Русская историческая библиотека. Т. 6: Памятники древнерусского канонического пра-
ва. Санкт-Петербург, 1880. Приложение. № 24.</footnote>
небожа. Месником за батька виступив князь Вітовт Кейстутович, який вдався до допомоги Ордену.

### Кревська унія та й наслідки.
У цій ситуації Ягайло мусив шукати союзніків, тож своєчасною стала ідея його одруження з юною королевою Польщі Ядвігою. Цей союз мав посилити позиції Польщі й Литви у боротьбі з тевтонцями. У 1385 р. у Крево було укладено унію, якою передбачались інкорпорація ВКЛ до складу Польської держави й перехід у католицтво володаря Литви та її мешканців. У лютому 1386 р. Ягайло охрестився, взявши ім'я Владислав, одружився з Ядвігою і став польським королем. Слідом за тим було охрещено Литву — хоча навіть не всі Ягайлові брати перейшли у католицтво. Задля «зміцнення католицької віри» Ягайло 1387 і 1413 рр. видав два спеціальні привілеї. Першим литовських бояр-католиків зрівняли у правах із польською шляхтою; за другим, Городельським, привілеєм вони отримали виняткове право обіймати посади каштелянів і воевод, а також брати участь у роботі державної ради (згодом у 30-х роках XV ст. ці права було поширено й на руських князів та бояр).

Литовські князі присягнули на вірність Владиславу-Ягайлу та Ядвізі. Ця васальна залежність передбачала «послушество», сплату щорічної данини та, за потреби, військову допомогу; у сьому іншому їхні володіння були практично незалежними частинами Литовської держави. Наявність такої автономії унаочнює карбування власних монет на Поділлі, Волині, Київщині й Сіверщині <fnref n="22" />.

У тогочасному устрої українських земель виразно простежуються елементи континуїтету: якщо Київська земля, де порядкував Володимир Ольгердович, і надалі зберігала свою адміністративно-територіальну цілісність, то Сіверщина, де ще у XIII ст. узяли гору відцентрові тенденції, за литовських часів перетворилася на конгломерат удільних князівств на чолі з Гедиміновичами. Володіючи своїми уділами «з руки» Ольгерда, а згодом — Ягайла, ці князі залишались у сфері верховного права «господаря». Відповідно, будь-яке великокняже пожалування на Сіверщині фактично було наданням «до воли господарской» (хоча формально, у документальному матеріалі, цей статус зафіксовано лише за сіверськими володіннями Федора Любартовича); переміщення князів з уділу на уділ були типовим явищем того часу і залежали від змін зовнішньо- й внутрішньополітичної кон'юнктури.

Федір Любартович отримав землі на Сіверщині після втрати батьківської Волині. По смерті Любарта (бл. 1383 р.) Ягайло повів наступ на владні прерогативи його сина. Сама ця смерть залишилась непоміченою тогочасними хроністами (хоча, потрапивши до Луцька невдовзі по тому, митрополит Кипріян склав молитву «над гробом княжим Димитриевым» у церкві Іюанна Богослова). На щастя істориків, порівняно недавно, у середині минулого століття, у Флоренції у складі колекції Лоренцо Медичі віднайшовся написаний у Луцьку Псалтир, який

<footnote n="22">²² Попель Р.І. Рэгіянальная манетная чаканка Вялікага Княства Літоўскага ў сувязі з пытаннем палітычнай аўтаноміі яго земляў у XIV—XV стст. *Studia Historica Europae Orientalis / Исследования по истории Восточной Европы* (далі — *SHEO*). Минск, 2016. Вып. 9. С. 127—155.</footnote>
доніс до нас фрагментарні відомості про цю подію. Переписувач книги, піп церкви св. Катерини Іван, завершуючи свій труд 4 серпня 1384 р., занотував, що зробив це «первого лета» (у перший рік) після смерті Любарта Гедиміновича, якого він згадує під його хресним іменем — Дмитро. Із запису також випливає, що у той час на Волині князювали сини Любарта: Федот (тобто Федір), Лазар і Семен. Йдеться у ньому і про якісь негаразди (біди й «напрасные смерти»), свідком яких став піп Іван, — можливо, про епідемію, що спричинила масову загибель волинян<fnref n="23" />. У зв'язку з цим варте уваги те, як за декілька років без сліду зникають з джерел брати Федора Любартовича, а сам він стає маріонеткою в руках Ягайла. Спочатку з-під юрисдикції Федора було вилучено найвизначнішого з-поміж його васалів — князя Острозького, а потім у нього відібрали Луцьк. Згодом Федір Любартович втратив і решту волинських земель, однак це сталося за нової доби, пов'язаної з іменем Вітовта Кейстутовича.

**Початки Вітовтого правління.** Ягайло докладав чимало зусиль, щоб реалізувати укладену в Крево угоду і згідно з нею «навік приєднати всі свої землі, литовські та руські, до Корони Польської». Однак на противагу цьому в особі Вітовта владно заявила про себе тенденція до збереження політичної окремішності ВКЛ. Початок державному відродженню Литви було покладено Острівською угодою, за якою Ягайло мав повернути Вітовту всі батьківські землі (передусім Троцьке князівство) і зробити його своїм намісником у ВКЛ (1392).

По тому найвизначніші з-поміж литовських князів, що мали уділи в Південній Русі, були позбавлені Вітовтом своїх володінь, де вони доти почувалися як самостійні правителі. На жаль, тогочасні джерела не вказують причин, які спонукали його до цих кроків. У найдавніших білорусько-литовських літописах їх витлумачено як покарання за небажання удільних князів «чинити покору» своєму новому володарю.

Першим 1393 р. відмовив у «послушестві» Вітовту (як раніше його батькові Кейстуту) новгород-сіверський князь Дмитро-Корибут Ольгердович, що й призвело до воєнної конфронтації. Зазнавши поразки від Вітовтових військ під Докудовом, він марно шукав порятунку на Сіверщині й зрештою був змушений капітулювати. Його землі було конфісковано й передано князю Федору Любартовичу як компенсацію за втрачену волинську «отчину». Схоже, однак, що Федір Любартович так і не скористався з цього надання, невдовзі вирушивши разом із Ягайловим братом Свидригайлом до Угорщини.

Того-таки 1393 р. втратив Поділля Федір Коріатович, який, за літописним переказом, «засел Подольскую землю» після смерті своїх трьох братів. Згідно з тим самим переказом за його князювання «Подольская земля не хотела послушна быти [владі] князя великаго Витовта и Литовской земли, как же и перед тым послушна не была. И князь великий пошел со всеми силами литовскими к По-

<footnote n="23">²³ Столярова Л.В. Свод записей писцов, художников и переплетчиков древнерусских пер- гаменных кодексов ХІ—ХІV веков. Москва, 2000. № 347. С. 349.</footnote>
долью... и все городы позаседал»<fnref n="24" />. Федір Коріатович знайшов притулок в Угорщині; Поділля ж опинилося під контролем Ягайла, який 1395 р. передав його західну частину в держання «на повному княжому праві» краківському воєводі Спиткові з Мельштина. Однак його володарювання виявилося недовгим: 1399 р. «князь Спитко Краківський» безвісно пропав у битві на Ворсклі, і Ягайло дав його подільські землі в держання Свидригайлові, який володів ними до 1402 р., коли вкотре повстав проти свого вінценосного брата. Останній 1403 р. викупив Західне Поділля у Спиткової вдови, осадивши тут своїх старост.

Як уже зазначалося, за Острівською угодою до Вітовта переходили усі батьківські землі — передовсім Троцький уділ, де порядкував Скиргайло. Компенсацією за втрату Трок стали для нього Кременецька волость на Волині й Київська земля, яку новий «господар» заприсягся відібрати у Володимира Ольгердовича. Однак у літописній оповіді винуватцем конфлікту зображено Володимира Ольгердовича, який нібито «не хотел покоритися князю Витовту»; тож останній покарав його, відібравши спочатку Житомир і Овруч, а потім і решту Київської землі (1394). Князь Володимир марно сподівався на допомогу великого князя московського (за словами літописця, «бегал на Москву и тым пробегал отчизну свою Киев»<fnref n="25" />) і був змушений скінчити життя у невеликому Копильському уділі. Лише 1440 р. до Києва повернувся його син Олександр (Олелько); 1455 р. Київське князівство успадкував по батькові Семен Олелькович; спроба ж другого сина Олелька, Михайла, продовжити цю сімейну традицію («змова князів») коштувала йому життя у 1481 р.

Київський стіл не зміг утримати й Скиргайло: його володарюванню поклала край раптова смерть 1394 р.<fnref n="26" /> Літописець, покликаючись на чутки, пов'язує її з іменем митрополичого намісника, ченця Фоми Ізуфова, який дав йому «зеліе отравное пити», коли той заїхав до нього, збираючись на полювання. «И с того пиру князь Скиргайло так поехал за Днепр к Милославичом и тамо разболеся... болев 7 дней и преставися у среду. И понесоша его на главах священицы, поюще песни отходныя, со свещами, из града Києва до святое Богородицы Печерское; и положен бысть чюдный князь Скиргайло добрый подле гроба святого Феодосия Печерского», одного з засновників славетного монастиря<fnref n="27" />.

Усунення суперника, здавалося, відкривало для Володимира Ольгердовича зворотну дорогу на Київ. Однак події склалися інакше. Після смерті Скиргайла Вітовт відрядив до Києва свого вірного соратника — князя Івана Гольшанського («послал князя Йоанна Ольгимонтовича на Киев»). У фаховій літературі він однозначно трактується як великокняжий намісник, хоча це не унаочнює жодне

<footnote n="24">²⁴ Летописи белорусско-литовские. ПСРЛ. Т. 35. Москва, 1980. С. 66, 74, 139 та ін.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Хроника Быховца. ПСРЛ. Т. 32. Москва, 1975. С. 162.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Ця дата тривалий час залишалася дискусійною — аж доки у рахунках королівського двору не віднайшовся датований січнем 1395 р. запис про витрати, пов'язані з жалобою за князем Скиргайлом (див.: Studia Źródłoznawcze. Warszawa; Poznań, 1971. Т. 15. S. 240).</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Летописи белорусско-литовские... С. 65, 72, 101—102, 138.</footnote>
з відомих нам джерел. Паралельно звертає на себе увагу спадковість князівської влади у Києві впродовж першої третини XV ст. Наступниками Івана Гольшанського стали його сини Андрій («кийський князь») та Михайло (кийський «князь» і «воєвода»); високий суспільний статус першого з них унаочнює те, що одна з його дочок стала дружиною короля Владислава-Ягайла, друга — молдавського господаря Іллі.

Після цього Гольшанські зійшли з політичної сцени Київської землі, де їх заступили нащадки Володимира Ольгердовича, які всіляко наголошували на «отчинності» власного статусу, плекаючи уявлення про свою династичність. Ці пропаговані ними уявлення нині становлять одну з аксіом вітчизняної історіографії; натомість випускається з уваги факт безперервного князювання у Києві в першій третині XV ст. Гольшанських, які по суті й становили першу київську династію литовського походження. Утім, цей момент, виразно не задекларований самими Гольшанськими, вповні усвідомлювався їхніми сучасниками: не випадково Гольшанських разом із нащадками Володимира Ольгердовича записано до Печерського пом'яника під рубрикою «Помяни, Господи, князей наших великих»; представників обох родин названо київськими «отчичами» у літописній звістці про «змову князів» 1481 р.<fnref n="28" />.

Гадаємо, що брак наукового інтересу до князювання Гольшанських у Києві не є випадковим: адже воно погано узгоджується з канонічною історіографічною схемою, за якою Вітовт прагнув скасувати удільний устрій у Південно-Західній Русі, передавши її в управління своїм намісникам (у літературі називають навіть конкретні дати «розробки та затвердження» цього «рішучого наступу на удільну систему»). Водночас ігноруються «сімейний» характер тогочасних міжкнязівських взаємин, гострота родинних суперечностей між нащадками Ольгерда й Кейстута (щоправда, вони ніколи не були непереборними)<fnref n="29" />, а також роль Ягайла в усіх цих подіях<fnref n="30" />.

До того ж, як ще в позаминулому столітті зазначив Ф. Леонтович, у джерелах Вітовтових часів немає й натяку на систематичне обмеження прав удільних князів в ім'я чітко усвідомленого принципу єдинодержавства: вони у своїй переважній більшості не втратили володіння, як і не були зведені до рангу «службових» князів. Удільна система існувала у ВКЛ і надалі; не випадково наприкінці XV ст. великий князь московський Іван III, з огляду на ситуацію в Литві, лякав її володаря (і воднораз свого зятя) Олександра Ягеллончика тими державними «нестроєннями», які бувають, коли в країні «много государей». Більше того, і в XVI ст. провідним принципом державного устрою ВКЛ зали-

<footnote n="28">²⁸ Русина О. Студії з історії Києва та Київської землі. Київ, 2005. С. 85—88.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Наприклад, позбавивши Володимира Ольгердовича Київського князівства, Вітовт згодом видав за його сина Олелька свою онуку Анастасію (дочку Василя І і Софії Вітовтівни). Звідси — візити Семена Олельковича до своєї бабці у Москву, які, можливо, не варто талумчити в суто політичному дусі.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Tęgowski J. Sprawa przyłączenia Podola do Korony Polskiej w końcu XIV wieku. *Teki Krakowskie*. Kraków, 1997. No 5. S. 155—176.</footnote>
шався територіально-федеративний; М. Максимейко навіть вважав, що в такій
тенденції до місцевого партикуляризму виявилася логіка історичного розвитку
цієї держави, що її «землі» в XVI ст. за своїм статусом наближались до уділь-
них князівств XIV—XV ст. <fnref n="31" />

Безумовно, це питання є надто складним, щоб розв'язати його на кількох сто-
рінках. Однак у будь-якому разі традиційні уявлення про «централізаторський
курс» Вітовта є надто спрощеними та вразливими в багатьох аспектах. Генерова-
ні з підсвідомою орієнтацією на гаданий литовсько-руський антагонізм (у формі
боротьби між литовським «господарем» і князями — речниками інтересів окре-
мих українських земель), нині вони мають бути відкориговані.

Фактом є те, що наприкінці XIV ст. позиції Вітовта помітно зміцнилися. Не дивно, що в жовтні 1398 р. литовсько-руські князі та бояри, зібравшись на остро-ві Салин (на р. Мемель) задля підтвердження угоди з Тевтонським орденом, проголосили Вітовта своїм королем. У звістці про цю подію, переданій прусським хроністом Й. фон Посільге, одні історики вбачають банальний «застольний епізод», інші — формальне «посадження» на королівський стіл. Попри таку різницю в поглядах, цілком очевидно, що то був час Вітовтового тріумфу. Однак культурнація потягла за собою драматичну розв'язку, що стала для Вітовта тяжким випробуванням.

**Битва на Ворсклі.** Катастрофа спіткала Вітовта у серпні 1399 р., коли на Ворсклі полягли кращі сили Литви та Русі. Ця трагедія за своїми масштабами нагадує битву на Калці 1223 р., у якій загинули тисячі руських воїнів. Характерно, що в обох випадках Південна Русь безпосередньо не загрожувалась. На Калці руські князі обстоювали інтереси половецького хана Котяна, на Ворсклі ж війська під проводом Вітовта стали на захист хана Тохтамиша, позбавленого влади внаслідок конфлікту із середньоазійським володарем Тимуром, знаним ще й як Тимур-Ленк («кульгавий Тимур») чи Тамерлан.

Світ здригався від його важкої ходи. Тимур закарбувався в анналах історії як один із найкривавіших завойовників. Так, жорстоко придушивши повстання в Ісфахані, він звелів скласти вежі з 70 тис. голів його мешканців; він же наказав стратити близько 100 тис. полонених індійців, аби убезпечити власні тили перед зіткненням із делійським сутаном. У 70-х роках XIV ст. Тимур підтримав Тохтамиша в боротьбі з його суперником Урус-ханом. З його допомогою Тохтамиш опанував Синю Орду і паралельно захопив Сарай (1376), де йому вдалося протриматися близько двох років. Остаточне утвердження Тохтамиша в цьому регіоні відбулося 1380 р., коли він підкорив собі Волзьке Лівобережжя й володіння Мамая, вбивши його самого. Тож він не лише відтворив державну єдність Золотої Орди, а й об'єднав під своєю владою обидві частини давнього улусу Джучі. На заході його володіння, за спостереженням одного зі

<footnote n="31">³¹ Максимейко Н.А. *Сеймы Литовско-Русского государства до Люблинской унии 1569 г.* Харьков, 1902. С. 38—43.</footnote>
східних хроністів, сягнули Кафи та кордонів Литви, на сході, як вважають, — Іртиша й Обі.

У 1382 р. Тохтамиш вирушив походом на Русь; коли про це стало відомо в Москві, великий князь московський Дмитро Іванович, який за два роки до того усплавився перемогою на Куликовому полі, не захотів спокушати долю і разом з родиною сховався у Костромі. Кинуті напризволяще городяни, що їх у скрутну годину очолив Ольгердів онук, литовський князь Остей, самі організували обо- рону міста. Однак їхні сили були несумірні з ординськими, і після кількаденної облоги вони зголосилися на «лживый мир» Тохтамиша, який дощенту згуйну- вав Москву; загинуло 24 тис. люду, що збігся звідусіль під захист міських мурів.

Утім, Тохтамиш був віроломним і щодо своїх союзників. У 1385 р. він опол- чився проти свого могутнього покровителя Тимура. Боротьба між ними роз- тяглася на півтора десятиліття. Кілька разів Тимур завдавав Тохтамишу пораз- ки (1389, 1391, 1395), однак вона ніколи не була повною, і правитель Орди не втрачав віри у свої сили. Зазнавши розгрому від Тимур-Кутлука (званого на Русі Темир-Кутлуєм), він на зламі 1396—1397 рр. «сослался с Витовтом и бежал из Орды в Киев ис царицами да два сына с ним». Прихистивши втікача, Вітовт 1397 р. здійснив свій перший похід у південні степи, який, як вважають, мав роз- відувальний характер. Він був досить успішним: литовські війська погромили татар у пониззі Дону, а також у Криму, де знову запанував Тохтамиш. Додому литовці повернулися з величезним полоном. Половину бранців Вітовт подарував Ягайлові, а решту осадив на теренах свого князівства.

Однак наслідки цього походу виявилися нетривалими. Тохтамиш невдовзі втратив контроль над Кримом і знову мусив звернутися до Вітовта по допомогу. Той скористався безвихідністю його становища, щоб позбавитись обтяжливої залежності від Орди. Він зажадав від Тохтамиша ярлика, яким той зрікався вер- ховного права на руські землі, що входили до складу ВКЛ; отже, ліквідовував- ся режим литовсько-татарського кондомініуму й припинялася сплата данини в Орду. Згадка про цю історичну подію дійшла до нас у словах кримського хана Менглі-Гірея (1506): «Великий царь Тохтамыш дал великому князю Витовту Киев и Смоленск, и иншие городы, и предок наш царь Тохтамыш на все то дал ярлык свой». Щоправда, цей ярлик не зберігся в оригіналі, а дійшов до нас у складі підтверджень XV—XVI ст.; його текст реконструював Ф. Петрунь <fnref n="32" />. У документі докладно перелічено терени, які було передано литовській стороні; крім українських земель тут згадується тільки Смоленськ, зовойований Вітовтом 1395 р.

В історіографії широкої популярності набула думка, що політичні претензії Вітовта сягали далеко за межі окреслених володінь. Дослідники посилаються на північно-східні літописні зводи XV ст., де наміри Вітовта сформульовано в його зверненнях до Тохтамиша («Аз тя посажу в Орде на царство, а ты мя посадишь

<footnote n="32">³² Петрунь Ф. Ханські ярлики на українські землі (до питання про татарську Україну). Східний світ. 1928. № 2. С. 170—187 (передрук: Східний світ. 1993. № 2. С. 133—143).</footnote>
на княженье на великое в Москве и на всей Русской земле») та війська («Пойдем, пленим землю татарскую, победим царя Темир-Кутлуя, возьмем царство его..., и посадим во Орде на царстве царя Тохтамыша, а сам сяду на Москве, на великом княжении на всей Русской земле, а Великий Новгород и Псков мои будут»)<fnref n="33" />. Деякі науковці вбачають у цих заявах лише відгомін перебільшених чуток, що циркулювали на Русі на зламі XIV—XV ст. Їхні опоненти твердять, що не лише ці, а й пізніші за часом літописні перекази фіксують реальні політичні наміри «короля Литви й Русі» (І. Греков) і унаочнюють його імперські амбіції <fnref n="34" />.

У 1398 р. Вітовт знову вирушив у похід. Його війська досягли пониззя Дніпра і здобули кілька кримських міст. Важливим результатом цієї виправи стало зведение в гирлі Дніпра фортеці св. Іоанна (її побудовано всього за місяць з каміння та глини). Вона мала стати південним форпостом Литви й одночасно операційною базою Вітовта у подальших воєнних кампаніях.

Навесні 1399 р. Тимур-Кутлук звернувся до Вітовта з вимогою видати йому Тохтамиша. У відповідь той заявив: «Я царя Тохтамыша не выдам, а с царем Темир-Кутлуем хочу сам видетися». Після цього зіткнення стало невідворотним. Вітовт завчасно подбав про дипломатичний бік цієї справи, прагнучи захистити власні тили й залучити до боротьби з Тимуром якомога більше сил. Упродовж усього 1398 р. тривали переговори з Тевтонським орденом, що завершились укладенням Салинської угоди, за якою Вітовт віддав хрестоносцям Жемайтію.

Водночас він не отримав допомоги ані від великого князя московського Василя Дмитровича, одруженого з Вітовтовою дочкою Софією, ані від Ягайла. Длугош пояснював пасивність короля настроєм його дружини Йдвіги, яка ніби то передчувала поразку литовців у зіткненні з ординцями й прагнула вберегти від загибелі якомога більше своїх підданих. Однак на настрій королівського двору радше вплинуло Вітовтове «величання» на Салині, а можливо, й побоювання, що його успіх посилить потугу Литви. Тож напередодні вирішальних подій Ягайло надав Вітовту суто моральну підтримку: за його клопотанням Папа Боніфацій ІХ у травні 1399 р. видав спеціальну буллу з дозволом на оголошення на території Польщі й Литви хрестового походу проти татар і розгрішенням його учасників. Цей крок виявився запізнім, бо вже у червні армію Вітовта було фактично сформовано.

Збірним пунктом для неї став Київ. Під знаменами Вітовта об'єдналися підвладні йому князі, кілька тисяч відданих Тохтамишу татар, загони поляків і волохів, а також хрестоносці під командуванням Маркварда фон Зальцбаха. Військо вирушило в похід на початку серпня. Дослідники зазначають, що то був час, найменш придатний для виправи у степи; певно, існували якісь особливі обставини,

<footnote n="33">³³ Приселков М.Д. *Троицкая летопись: Реконструкция текста*. Москва; Ленинград, 1950. С. 450.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Стосовно уявдень про імперський характер ВКЛ див.: Норкус З. *Непроголошена імперія: Велике князівство Литовське з погляду порівняльно-історичної соціології імперій*. Київ, 2016. 440 с.</footnote>
що змусили Вітовта розпочати її у найспекотнішу пору року. Переправившись поблизу Києва на лівий берег Дніпра, військо рушило на південний схід уздовж його течії. Зустріч із загонами Тимур-Кутлука відбулася «в поле чистом, на реке на Ворскле, в земле Татарской»<fnref n="35" />.

Хан розраховував на підкріплення — загони кримського еміра Едигея; тож, аби відтягти зіткнення з армією Вітовта, розпочав із ним переговори. За Никонівським літописом, Тимур-Кутлук звернувся до нього зі словами: «Почто еси пошел на меня? Я твоей земли не имал, ни градов твоих, ни сел твоих». Вітовт спогорда відповів: «Бог покорил мне все земли. Покорись и ты мне и буди мне сын, а я тебе отец, и давай мне на всякое лето [щороку] дани и оброки. Аще ли не хочеш тако, да будеш мне раб, а я Орду твою всю мечу предам». Татарин, настрашений силою Вітовта, погодився визнати його «батьківство» (тобто стати васалом литовського князя) і «посылаше к Витовту скота много, волы, овцы, чествуя его»; «но еще к тому восхотел Витовт, чтоб во всей Орде быть на деньгах ордынских знамению Витовтову» на знак його політичного верховенства <fnref n="36" />. Ілюстрацією до цього літописного фрагмента подеколи вважають ординські монети з литовським надкарбуванням — гербом «Колюмни», хоча загалом серед науковців немає єдиної думки щодо часу, місця й причини появи таких контрамаркованих монет <fnref n="37" />.

Тимур-Кутлук попросив три дні на роздуми. За цей час до нього приєднався Едигей. Він не бажав коритися Вітовту і, зустрівшись із ним сам на сам, заявив: «Аз есмь стар пред тобою, а ты млад предо мною, и подобает мне над тобою отцом быти, а тебе у меня сыном быти; и дань и оброки на всяко лето мне имати со всего твоего княжния; и во всем твоем княжении на твоих деньгах литовских моему ордынскому знамению быти». Вітовт, почувши таке, «возьярися зело и воскричал, и повелел воинству своему всему на битву готовитися».

Ця літописна оповідь, попри її пізнє походження й очевидні ознаки художнього твору, користується довірою у фахівців. її доповнює звістка прусських хроністів про те, що переговори між Вітовтом і Тимур-Кутлуком тривали п'ять днів. Без сумніву, цей час був використаний обома для рекогносцирування й вибору бойових позицій.

<footnote n="35">³⁵ Зауважимо, що поняття «Татарська земля» було сталим компонентом етногеографічних уявлень XIV—XVI ст. Те, що Київ стояв безпосередньо на кордоні з «Татарією», зафіксував 1474 р. у своїх нотатках венеціанець Амброджіо Контаріні (див.: Барбаро и Контарини о России: К истории итало-русских связей в XV в. Ленинград, 1971. С. 211—212). Про Дніпро як східний кордон ВКЛ свідчить листування з Менглі-Гіреєм (1497), а також пояснення до Радзивіллівської карти 1613 р. (див.: Lietuvos Metrika. Knyga No. 5. P. 122; Mickūnaitė G. Making a Great Ruler: Grand Duke Vytautas of Lithuania. Budapest; New York, 2006. P. 186).</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Патриаршая или Никоновская летопись. ПСРЛ. Т. 11. Москва, 1965. С. 172—174 (передрук: Темні віки: XIV — перша половина XV ст. / упор. О.В. Русина. Київ, 1993. С. 433—435).</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Івакін Г., Козубовський Г. Золотоордынські монети з литовськими контрамарками. Записки Наукового товариства імені Шевченка (далі — ЗНТШ). 1996. Т. 231. С. 290—298.</footnote>
Битва розпочалася 12 серпня, за кілька годин до заходу сонця. Татари мали кількісну перевагу над силами Вітовта і на додачу вдалися до обманного маневру, імітувавши втечу, чим виманили супротивника з укріпленого табору над Ворсклою. У той час, як армія Вітовта билася з Едигеем, Тимур-Кутлук обійшов її з тилу. Кільце оточення замкнулося, і литовські війська опинилися в пастці. «И одолел царь Темир-Кутлуй и победи Витовта и всю силу литовскую. А Тахтамыш царь, егда видев сие, прежде всех на бег устремился». Слідом за Тохтамишем, скориставшись настанням темряви, втекли з поля битви Вітовт, його молодший брат Сигізмунд та деякі інші воєначальники. Битва перетворилася на бійню, де наклали головами кращі сили Литви та Русі. Тут знайшли свою смерть Андрій Полоцький і його брат Дмитро Брянський, смоленський намісник Ямонт Толунтович і загадковий Іван Борисович Київський, Лев Коріатович, володар Поділля Спитко та «иных воевод и бояр великих, и христиан, и литвы, и руси, ляхов и немцев... многое множество».

Татари гнали литовське військо до самого Києва, «пролияша кровь, аки воду. Царь же Темир-Кутлуй, пришед сам, стал под градом под Киевом, а силу свою распустил воевати землю Литовскую; и ходиша рать татарская, воююще, даже и до Великого Луческа [Луцька], и много городов поплениша». Облога Києва тривала недовго: Тимур-Кутлук задовольнився значним грошовим викупом («взял окупа 3 тысячи рублев, а с Печерского монастыря 30 рублев») і повернувся в Орду, залишивши за собою «скорбь и сетование, и плач мног, и людей оскудение велие».

Такий кривавий фінал мало успішне для «хороброї литви» XIV ст. Так поняло Вітовтове військо — і так, за влучним висловом Л. Колянковського, «у потоках крові потонули над Ворсклою мрії Ягайла та Вітовта про об’єднання у межах литовської державності всієї Русі, всієї Східної Європи»<fnref n="38" />.

<footnote n="38">³⁸ Kolankowski L. Dzieje Wielkiego Księstwa Litewskiego za Jagiellonów. T. 1: 1377—1499. Warszawa, 1930. S. 73.</footnote>
БУРХЛИВЕ
XV століття

**Піднесення Вітовта.** Перші десятиліття XV ст. якщо й не були для українських земель періодом «золотого спокою», то принаймні принесли з собою певну стабільність, про яку ностальгічно згадували у наступному столітті, пояснюючи всі негаразди Литовської держави занедбанням «законів Вітовта».

Поразка на Ворсклі докорінно змінила політику князя щодо татар, поклавши край її, за висловом М. Ждана, «активній і агресивній фазі» <fnref n="39" />. Тепер, опираючись тиску Золотої Орди, Вітовт прагнув впливати на ситуацію в регіоні через просування власних кандидатів на сарайський стіл. Як наслідок, його позиції в Орді зміцнилися. Високий авторитет Вітовта серед татар унаочнюють подорожні нотатки Жільбера де Ланнуа, який за часів його правління двічі побував у межах Литовсько-Руської держави. У 1421 р., вирушивши з Монкастро (Білгорода-Дністровського) до Кафи (Феодосії), він потрапив у засідку, влаштовану кримськими татарами; однак, побачивши на людях Ланнуа подароване їм Вітовтом вбрання, що засвідчувало їхню належність до великокняжого двору, нападники перетворилися на провідників, показавши французу найбезпечніший шлях. Гостинно зустріли Ланнуа й у пониззі Дніпра. Там він натрапив на «одного герцога Тартарії, друга й слугу герцога Вітовта», а також на велике село, де жили підвладні Вітовту татари. Вони почастували Ланнуа та його супутників рибою, а потім переправили на протилежний берег Дніпра <fnref n="40" />. Інший сучасник — Вітовтів блазень Генне, який був інформатором Ордену, 1428 р. доповідав великому магістру,

<footnote n="39">³⁹ Źdan M. Stosunki litewsko-tatarskie za czasów Witolda, w. ks. Litwy. *Ateneum Wileńskie*. R. 7. 1930. Z. 3—4. S. 553.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Черкасов Д.Н. Жильбер де Ланнуа і его «Voyages et ambassades». SHEO. Вып 8. Минск, 2015. С. 233—234.</footnote>
що під час гостювання його господаря в Мінську туди «прибуло багато татар з південних кордонів Литовської держави, і вони привезли в дар коней, верблюдів, стріли й багато інших дарунків»<fnref n="41" />.

Зміцнення позицій Вітова в татарському світі дратувало Тевтонський орден, позаяк загони ординців залучались до боротьби із хрестоносцями. Самий Орден перебував у критичній ситуації, оскільки навернення Литви у католицтво позбавляло сенсу його існування як знаряддя християнізації тамтешніх «поган». Тож «місіонери» всіляко намагалися переконати Західну Європу, що прийняття християнства литовцями було формальним актом, по суті вони залишилися язичниками. За аргумент їм правив і той факт, що неофіти охоче вдавалися до допомоги татар; цей союз, за твердженням ідеологів Ордену, загрожував усьому християнському світові.

Подальше мирне співіснування з Орденом (якому Вітовт 1398 р. передав Жемайтію) ставало неможливим. У 1410 р. розпочалася так звана «Велика війна» проти тевтонців. Її центральною подією стала битва при Грюнвальді, що відбулася 15 липня. У складі Вітовтового війська були київська, кременецька, стародубська хоругви; особливо ж уславилась на полі бою смоленська хоругва, яка у вирішальний момент витримала натиск противника й цим урятувала ситуацію. Битва закінчилася поразкою Ордену. Загинув великий магістр Ульріх фон Юнгінген, а разом із ним — цвіт німецького лицарства. Бойову міць тевтонців було підірвано, і вона вже ніколи не відновилась. По битві звитяжні польсько-литовські війська здійснили похід до столиці Ордену Марієнбурга (Мальборка). Облога міста затягнулась, і Ягайло мусив відступити, водночас втративши й усі зайняті раніше замки. За Торунським миром 1411 р. він лише повернув Польщі підступно захоплену хрестоносцями Добжинську землю. За Вітовтом було визнано довічне право на Жемайтію, яка незабаром остаточно ввійшла до складу ВКЛ. Переможці здобули й важливу моральну перевагу над Орденом, переконавши учасників Констанцького церковного собору (1414—1418), що татарська політика Вітовта узгоджується з настановами християнства. Відтак хрестоносці втратили надію на зовнішню підтримку своїх антилитовських акцій.

Перемога при Грюнвальді укріпила престиж Вітова й відродила перекреслені Ворсклою честолюбні поривання князя. У жовтні 1413 р. на спільному польсько-литовському сеймі в Городлі було поновлено акт польсько-литовської унії. Формально його учасники лише підтвердили чинність Кревської унії, однак фактично визнавалось право на існування ВКЛ як автономного політичного організму: після смерті Вітовта мали відбутися вибори нового великого князя литовського, кандидатура якого узгоджувалася з Ягайлом чи його наступником на польському троні. Вітовт почав навіть мріяти про королівський статус, але його коронація, запланована на 8 вересня 1430 р., так і не відбулася — через перешкоди, що їх чинили поляки, корони для Вітовта та його дружини своєчасно не

<footnote n="41">⁴¹ *Codex epistolaris Vitoldi, Magni Ducis Lithuaniae*. Cracoviae, 1882. No. 1329. S. 798—799.</footnote>
потрапили до Вільна. А невдовзі, у жовтні 1430 р., сам Вітовт, травмований через прикру випадковість, пішов з життя.

Померши «у великой чести и славе» <fnref n="42" />, Вітовт надовго закарбувався у пам'яті нащадків. Чимало слідів його діяльності залишилося, зокрема, на українському Півдні. Михалон Литвин у середині XVI ст. згадує про так звану «Вітовтову баню» на нижньому Дніпрі, поблизу Таванської переправи. Це була кам'яна «склепінчаста будівля», яка за часів Вітовта правила за митницю. Пізніші картографічні джерела знають дві такі «бані»: на Лівобережжі, приблизно за 40 км від гирла Дніпра, та на березі Дніпровського лиману. Існували вони й на нижньому Бузі, де поруч із такою спорудою (згодом вона дала назву селу — «Вітовтів брід») М. Броньовський наприкінці XVI ст. зафіксував кам'яний Вітовтів міст.

Варто також згадати свідчення Ланнуа, який занотував, що під час його перебування у Білгороді-Дністровському туди приїхав подільський намісник Гедіголд, аби заснувати «новий замок, що й було зроблено менш ніж за місяць... у пустинному місці, де немає ані дерев, ані каміння; однак згаданий намісник привів із собою 12 тисяч чоловік і 4 тисячі возів, навантажених камінням і деревом» <fnref n="43" />. Ця згадка про будівництво 1421 р. безіменного подільського замку (дсякі вбачають у ньому Чорний город поблизу Білгорода-Дністровського) виразно перегукується з інформацією Посільге про зведення 1398 р. при гирлі Дніпра фортеці св. Юанна. Дослідники зауважили, що обидві кам'яниці було побудовано на незаселених обширах із привізного матеріалу за один місяць (вони, вірогідно, мали однакові розміри); це служить підставою для тверджень, що за Вітовтових часів ці форпости литовської експансії зводили за однією системою. Така планомірна забудова південних окраїн Литовської держави мала не лише військово-стратегічне, а й економічне значення, оскільки під захистом новозбудованих фортець розквітала як сухопутна, так і чорноморська торгівля. Водночас укріплювалися старі міста, що й дало змогу згодом стверджувати, що Вітовт «начал созидати грады многи, зарубил [укріпив] Киев и Чернигов». Утім, період цієї, за виразом Я. Дашкевича, «литовської реконкісти» <fnref n="44" /> тривав недовго, а наступники Вітовта повністю занедбали цей напрям його політики.

**Свидригайлові війни.** Після смерті Вітовта, який не залишив по собі синів, правителем Литви став молодший Ольгердович — Свидригайло. Людина премхливої та неспокійної вдачі, він упродовж кількох десятиліть завдавав чимало клопоту як великому князю литовському, так і своєму братові Ягайлу, — і той

<footnote n="42">⁴² Атмосферу останніх років Вітовтового правління чудово характеризують повні захвату його потугою записи, зроблені 1428 р. двома абсолютно різними книжниками: один, православний, працював у Смоленську, а другий, католик, — у Новгороді-Сіверському; до цього варто додати вірш, написаний того-таки року блазнем Вітовта Генне (див.: Русина О.В. Україна під татарами і Литвою. Київ, 1998. С. 104—105; Prochaska A. *Szkice historyczne z XV wieku*. Kraków; Warszawa, 1884. S. 264).</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Черкасов Д.Н. Жильбер де Ланнуа и его «Voyages et ambassades»... C. 232.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Дашкевич Я. Україна на межі між Сходом і Заходом (XIV—XVIII ст.). ЗНТШ. 1991. Т. 222. С. 32.</footnote>
тільки під тиском обставин погодився на його кандидатуру, що користувалася значною популярністю серед литовсько-руських князів і бояр.

Свидригайлове князювання розпочалось воєнними діями на порубіжжі Польщі та ВКЛ. Яблуком розбрату стало Західне Поділля, яке з 1395 р. належало Спиткові з Мельштина. Після загибелі Спитка у битві на Ворсклі воно повернулось до Ятайла, який 1411 р. передав його Вітовту в довічне володіння. Утім, польські шляхтичі, яких було чимало на Поділлі, неохоче присягали на вірність новому володарю й уперто вважали свої землі коронними; це вповні відповідало намірам краківського двору приєднати Поділля до Польщі по смерті Вітовта. Тож не дивно, що після звістки про неї поляки захопили низку замків на Західному Поділлі. Це обурило Свидригайла, який у відповідь затримав у Литві Ятайла. Останній пообіцяв повернути Поділля, але не додержав свого слова, і на польсько-литовському прикордонні спалахнула справжня війна, оперта, щоправда, не на ініціативу Свидригайла, а на рух місцевих сил.

Поштовхом до відкриття воєнних дій між королем і великим князем литовським стала образа, завдана Свидригайлом Ягайловому послу; роздратований поведінкою брата, король у червні 1431 р. вирушив на Волинь, де 31 липня зіткнувся зі Свидригайловим військом. По битві, яка відбулася під Луцьком, литовський володар був змушений відступити; місто ж опинилося в облозі, яка затяглась на декілька тижнів. Пасивність, яку виявив Свидригайло у ході цієї кампанії, певною мірою компенсувалася його зусиллями у справі мобілізації своїх союзників — німців, волохів і татар; їхні напади й змусили польського короля у серпні 1431 р. піти на дворічне перемир'я зі Свидригайлом на умовах збереження статус-кво. Та справу так і не було доведено до кінця: за рік, у серпні 1432 р., Свидригайло втратив великокняжий стіл, який узурпував молодший брат Вітовта — Сигізмунд Кейстутович.

Доти він практично не виділявся на загальному політичному тлі, тож не дивно, що, за твердженням Длугоша, після смерті Вітовта нікому й на думку не спало висунути Сигізмундову кандидатуру на вакантне місце. Сигізмунд мав багаторічний досвід «співіснування» зі Свидригайлом, оскільки впродовж тривалого часу майбутні суперники сусідили на Сіверщині: з початку 20-х років XV ст. Сигізмунд був відомий як «князь Стародубський», а Свидригайло володів Черніговом, Новгородом-Сіверським і Трубчевськом, титулуючись «князем Чернігівським». Упродовж усього 1431 р. Сигізмунд виступав поруч зі Свидригайлом, не виявляючи будь-яких ознак опозиційності стосовно його політичного курсу; показово, що сам Свидригайло вважав ініціатором перевороту іншого князя зі свого оточення — «підступного й віроломного» Семена Гольшанського, який «підбурив і підучив» Сигізмунда. Ці його дії були на руку полякам; однак за браком джерел складно визначити, наскільки дієвою була їх участь в організації змови.

Переворот відбувся в останній день серпня 1432 р.: Сигізмунд Кейстутович зі своїми спільниками серед ночі напав на Свидригайла, який зупинився в Ошмяні, і той ледве врятувався втечею. Змовники захопили його дружину, а
також «поимали и посекли» деяких Свидригайлових прихильників. По цьому Сигізмунда було проголошено великим князем литовським. Ця узурпація була незабарно визнана Польщею, панівні кола якої сподівалися на поступки Сигізмунда у спірних питаннях, зокрема щодо Поділля. Сподівання ці не були марми-ми: вже у жовтні 1432 р. на зустрічі з представниками Ягайла в Гродні Сигізмунд своїм актом відступив Польській Короні Поділля і території на волинському по-рубіжжі; водночас він визнав зверхність Ягайла як польського короля, що до ньо-го чи його наступника мало відійти Литовське князівство по смерті Сигізмунда; подальша доля ВКЛ вирішувалась обома сторонами, які мали спільно обрати но-вого великого князя литовського.

Водночас представники Ягайла від його імені видали привілей, яким на русь-ких князів і бояр поширилися ті права і свободи, якими, за буквою Городель-ського привілею, користувались «буцімто» лише литовці-католики. Щоправ-да, спеціалісти не певні, що цей привілей був пізніше скріплений королівською печаткою, набувши юридичної сили. Грамотою, виданою у січні 1433 р., Ягайло тільки підтвердив угоду із Сигізмундом і пообіцяв йому підтримку в боротьбі зі Свидригайлом.

Ця допомога мала бути неабиякою з огляду на масштаб внутрішньополітич-ної боротьби, що розгорнулась у ВКЛ. Переворот 1432 р. мав верхівковий харак-тер, і після проголошення Сигізмунда великим князем литовським його владу визнали лише власне Литва та Жемайтія. Решта земель зберегла вірність скину-тому Свидригайлу. Цей розкол між центром держави та її руською периферією було витлумачено літописцем-сучасником в етнополітичних категоріях: «Кня-жив великий князь Швитригайло [Свидригайло] два годы без двух месяцев... и не управляше земли. Литва ж посадиша великого князя Жидимонта [Сигізмун-да] Кестутьевича на великое княженье на Вильни и на Троцех месяца сентября в первый день. И прииде Швитригайло на Полтеск [Полоцьк] и на Смоленск, и князи русские и бояре посадиша князя Швитригайла на великое княженье Русское» <fnref n="45" />.

Не дивно, що в історіографії утвердився погляд на Свидригайла, як на речни-ка національних інтересів Литовської Русі, борця за її політичне самовизначення, а конфлікт між ним і Сигізмундом набув національно-релігійного забарвлення (хоча на цьому тлі прикрим непорозумінням здавались і католицьке віроспові-дання Свидригайла, і його виразні проунійні настрої, і дикі вчинки на зразок спалення у Вітебську митрополита Герасима). Між тим, діяльність Свидригайла впродовж його недовгого перебування на великокняжому столі не вказує скіль-ки-небудь помітних ознак протегування «руському елементу» — принаймні в таких масштабах, які могли б спрчинити спротив литовського панства; серед останнього, до речі, було чимало його прихильників.

Причини цієї Свидригайлової популярності подеколи шукали в особливос-тях його вдачі — попри неприхильність до князя історіографів XV—XVI ст., чиї

<footnote n="45">⁴⁵ Летописи белорусско-литовские... С. 34, 57, 76, 106, 141 та ін.</footnote>
дошкульні оцінки давно вже стали хрестоматійними. Длугош вважав його запаль-
ним, нерозсудливим, імпульсивним, обділеним розумом і талантами; Гваньїні
вказував на обжерливість Свидригайла, його пихатість і легковажність; Стрий-
ковський називав князя «нікчемою та п'яницею». Водночас усі вони дотримува-
лись думки, що саме пиятиками та щедрістю Свидригайло здобув прихильність
литовсько-руських князів. Це пояснення П. Клепатський розцінив як sancta
simplicitas, зауваживши, що така нестриманість видається сумнівною з огляду
на надзвичайну рухливість і невтомність, які виявляв Свидригайло у боротьбі
з ворогами <fnref n="46" />.

Дещо інакше оцінювали Свидригайла північно-східні літописці. Зокрема,
оповідаючи про його недовге перебування на службі у Василя Дмитровича, один
із них зауважив, що Свидригайло, хоч і «лях бе верою [тут: католик], но устроен
к брани, муж храбр, доблестный на ополчение» — що, однак, не зашкодило йому
засудити передання «гордому ляху» Володимира, «еже есть стол земли Русской
и град Пречистой Богоматери». Це блюзнірство, на думку сучасників, потягло
за собою Божу кару — нашестя Едигея; по ньому ореол навколо імені Свидри-
гайла помітно побляк. Як зауважив укладач Никонівського літопису, «князь
Швидригайло Ольгердович, внук Гедиминов, его же все возносяща, глаголаху
богатырство, и удалство, и мужество велико в победах, а от Едигеевых татар уто-
мился зело, бегая со всею храброю литвою... Мало не половину всего княжения
Московского держал за собою, а победы на агаряны не показал нигде же, а едучи
к себе в Литву, пограбил град Серпухов» <fnref n="47" />.

Отже, наведені характеристики не наближають нас до розуміння феноме-
на Свидригайлової популярності, і мусимо обмежитися констатацією того, що
князь був харизматичним лідером литовсько-руської аристократії — на протива-
гу Сигізмунду, який, як припускають, намагався заручитися підтримкою дрібної
шляхти. Протистояння цих двох князів і стало стрижнем, навколо якого оберта-
лися історичні події у ВКЛ до кінця 1430-х років.

Уступлення Польській Короні Поділля не призвело до автоматичного пере-
ходу цього регіону під владу Ягайла. Щоправда, західну його частину було окупо-
вано ще 1430 р.; однак Східне Поділля енергійно боронив від поляків князь Фе-
дір Несвизький. Змушений відступати, він не зупинився перед тим, щоб спалити
власну резиденцію — Брацлав. Та згодом підійшло підкріплення, і 30 листопада
1432 р. князь підстеріг польське військо на переправі під Копистерином. Після
битви обидві сторони рапортували про свою перемогу, однак Брацлавщина за-
лишилася в руках Свидригайлового намісника.

Інші настрої панували в той час на Волині. У жовтні 1432 р. до Ягайла (який не брав участі у виправі на Східне Поділля, очікуючи його результатів у Львові) звернулися князі й бояри Луцької землі з проханням включити її до складу Поль-

<footnote n="46">⁴⁶ Клепатский П.Г. *Очерки по истории Киевской земли*. Т. 1: Литовский период. Одесса, 1912. С. 47—49.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Патриаршая или Никоновская летопись... С. 211.</footnote>
ської Корони. Нескладно було передбачити Ягайлову реакцію. Невдовзі побачив світ привілей, у якому, зокрема, гарантувалася свобода віросповідання для православних. Однак не виключено, що згадана депутація була фарсом або, як припускають, «проявом хвилевої депресії», спричиненої скиненням Свидригайла і тим агресивним запалом, з яким поляки заходилися «розв’язувати» територіальні питання. Хоч би як там було, у січні 1433 р. при дворі Сигізмунда опинився луцький намісник князь Олександр Ніс — один із найвідданіших друзів Свидригайла. Щоправда, князь так і не здолав своїх політичних та особистих симпатій і вже за кілька місяців повернувся до лав Свидригайлових прихильників.

Свидригайло тим часом і не збирався складати зброю. Вже в грудні 1432 р., отримавши допомогу від великого князя тверського, він підступив під Вільно. Та доля знову його зрадила: в бою поблизу фатальної Ошмяни його наголову розбив Сигізмунд, і Свидригайло мусив тікати до Полоцька. Не були результативними й кілька наступних воєнних операцій, здійснених упродовж 1433 р. з допомогою лівонців і татар. Свидригайло «много зла сотвориша Литовской земле»: захопив і спалив Крево, Жеславль, Мінськ, узявши численний полон; однак ці акції, каральні за своєю суттю, засвідчили хіба що слабкість його позицій у центральних районах держави. На Русі ж оплотом Свидригайла знову став Луцьк, звідки Олександр Ніс робив напади на землі Корони.

Ягайло намагався врегулювати ситуацію за допомогою переговорів, заключаючи молодшого брата до зустрічі з ним та Сигізмундом. Останній на початку 1434 р. повторно задекларував свою вірність королю, а в травні того ж року продублював норми його привілею 1432 р., «щоб уникнути на майбутнє розколу між народами наших земель і будь-якої для них шкоди». Та Свидригайло не скористався шансом порозумітися зі своїми противниками. Незабаром, у червні 1434 р., пішов з життя Ягайло, і в Польщі на деякий час втратили інтерес до литовських проблем. У цій ситуації Свидригайло дістав можливість переломити хід війни, однак задуманий ним разом з лівонцями похід на Литву перервали тривалі дощі, що змусило союзників ні з чим розйитися по домівках.

Тож війна набувала затяжного характеру, що не могло не позначитися на настроях у таборі Свидригайла. Схильність до компромісу із Сигізмундом взяла гору в Киеві та Луцьку; наприкінці літа 1434 р. його зверхність знову визнав князь Ніс. Водночас із Луцьком Свидригайло втратив сусідній Кременець, який відступив полякам Федір Несвизький, згодом «додавши» до нього все Східне Поділля (щоправда, фактично воно залишалося за Свидригайлом до 1435 р., коли його завоював для поляків молдавський воєвода Стефан). Усі ці землі Свидригайло зумів повернути собі на зламі 1435—1436 рр., передавши їх під контроль Івана Монивидовича, який 1434 р. допоміг йому утримати Київ.

Опозиційні настрої намітились і на півночі — у Смоленську, мешканці якого збиралися піддатися Сигізмунду. Змову викрили; як з’ясувалось, провідну роль у її організації відігравав колишній смоленський єпископ Герасим, який з 1433 р. обіймав митрополичу кафедру. За це він сплатив страшну ціну: за Свидригайло-
вим наказом Герасима спалили живцем (1435)<fnref n="48" />. Свидригайло не міг не відчува-
ти, що рух, який він очолював, підупадає на силі. Він прагнув рішучої перемоги
над Сигізмундом, для чого з допомогою лівонців зібрав чимале військо, з яким
улітку 1435 р. вирушив на Литву. Битва відбулась 1 вересня поблизу Вилькомира,
при р. Святій, і завершилась приголомшливою поразкою Свидригайла. На полі
бою залишилися майже всі лівонські лицарі з магістром на чолі; наклали головою
й чимало русько-литовських князів, а понад сорок із них потрапили в полон. У
православній традиції це витлумачувалося як покарання за смерть митрополита
Герасима.

Свидригайлова зірка утрималася на політичному обрії, хоча почала швидко
тьмяніти. Після його поразки Сигізмунд відрядив на Русь свого сина Михайла з
«усією силою литовською». Той вирушив на Смоленськ, однак під Оршею його
зустріла депутація смольнян, які самохіть «далися» під владу Сигізмунда. Відтак
Михайло (чи, як його часто звали, Михайлушко) повернув на Вітебськ, куди втік
Свидригайло. Тут на нього чекала невдача: простоявши під містом шість тижнів,
він «не взя города, прочь поиде».

Свидригайло тим часом вирушив на південь, до Києва, аби заручитися під-
тримкою татар. Вони вже не раз приходили йому на допомогу, хоча, бувало, не
обходилося без ексцесів (як, наприклад, 1433 р., коли закликані Свидригайлом
кримці, ухилившись від участі в поході на Литву, «поплениша [землю] около Ки-
ева и Чернигова огнем и мечем, без числа христиан в плен поведоша»). У Півден-
ній Русі його поява була своєчасною, адже там уже пішла поголоска про смерть
Свидригайла і через це помітно порідшали ряди його прихильників. Свидри-
гайло відновив контроль над Сіверщиною, а згодом, як уже зазначалося, — над
Волинню та Брацлавщиною. Татарська допомога виявилася досить ефективною.
Однак водночас він утратив свого традиційного союзника — лівонських лицарів,
які в грудні 1435 р. уклали угоду з Польщею, що нею, зокрема, передбачалася від-
мова від підтримки Свидригайла. Це нуможливило його похід на Литву 1436 р.
Зі свого боку мешканці Полоцька й Вітебська, «не чуя себе помощи ниотколе»,
піддалися Сигізмунду, після чого, за твердженням літописця, «начал князь ве-
ликий Жидимонт княжити на великом княжении на Литовском и на Русском».

Ця фраза набуває особливого значення, якщо взяти до уваги, що вона нале-
жить тому самому бідорусько-литовському книжнику, який увів до обігу термін
«велике князівство Руське»; його запровадження було пов'язане з опануванням
Свидригайлом Полоцька і Смоленська, а «вилучення» з ужитку (чи, точніше,
повернення до традиційної титулатури володарів Литви) — з утратою ним Смо-
ленська, Вітебська й Полоцька. Отже, за візією літописця, «велике князівство
Руське» охоплювало тільки північ Литовської Русі — землі навколо Смоленська
та Полоцька. Зрозуміло, що цей регіон не може слугувати «територіальним екві-

<footnote n="48">⁴⁸ Екстраординарність цієї події зберегла її в людській пам'яті: ще наприкінці XVII ст. у Вітебську показували місце страти митрополита (Успенский Б.А. Царь и патриарх: Харизма власти в России. Москва, 1998. С. 428).</footnote>
валентом» загальноруської національної ідеї, що її речником подеколи вважають Свидригайла.

Подальша його діяльність була спрямована на пошук нових союзників. Улітку 1436 р. Свидригайло з'явився в Кракові при дворі Ягайлового наступника — юного короля Владислава III (1434—1444), намагаючись розірвати його союз із Сигізмундом. Не підтриманий польською панівною верхівкою, він знайшов спільну мову з шляхтою руських земель Корони, яка саме тоді виборювала свої станові права. Між її представниками та Свидригайлом у вересні 1436 р. було укладено сепаратну союзну угоду, якою передбачалось передання Польщі Луцької землі. Цю втрату мали компенсувати наданням Свидригайлу маєтностей у коронних землях; по смерті ж князя всі його володіння переходили до складу Польщі. У дусі цієї угоди видали грамоту й київські бояри, декларуючи свою вірність Польській Короні.

Ефект від угоди був негайним: вислані до Луцька Сигізмундові війська на звістку про укладення союзу між Свидригайлом і королем припинили облогу й повернулися до Литви. На додержання досягнутих домовленостей Свидригайло впустив польські війська на Волинь і передав Луцьк галицьким старостам. Однак його нові союзники не змогли виконати своїх зобов'язань — переконати короля у необхідності розриву із Сигізмундом. Той вкотре підтвердив чинність акта 1432 р., а польські панівні кола остаточно відцуралися від Свидригайла: мешканцям коронних земель було заборонено перебувати на службі у князя чи надавати йому будь-яку допомогу. Утім, ця заборона залишилась декларативною: Свидригайло й надалі підтримував контакти з галицькою шляхтою, що її представники, Ян із Сєнна та Вінцеслав Шамотульський, сиділи у Луцьку як тамтешні старости. Це тривало до кінця 1438 р., коли жителі міста, з огляду на безпорадність польських урядовців, звернулись до Сигізмунда, щоб той прислав йм свого намісника. Це означало кінець Свидригайлового панування на Русі; на деякий час князь відійшов від активної політики, певно, усамітнившись у своїх галицьких маєтностях.

Припинення багаторічної внутрішньої боротьби у ВКЛ призвело до змін у політичному курсі Сигізмунда, який більше не потребував польської підтримки. Підтверджуючи чи не щороку акт польсько-литовської унії 1432 р., він зрештою відчув, що йому набридла ця принизлива залежність, і з його вуст залуали слова, нібито запозичені з лексикону старшого брата: «Ніколи ми не були нічybими підданими, і велике князівство наше, наскільки сягає пам'ять людська, ніколи нікому не було підвладним; ми не отримали його від поляків, а займаємо княжий престол за Богом даним спадковим правом по наших попередниках. Після смерті нашого брата, вічної пам'яті Вітовта, воно перейшло до нас як до законного спадкоємця, і ми на цьому престолі, з Божою допомогою, нікого, крім Бога, не боїмося»<fnref n="49" />.

<footnote n="49">⁴⁹ Барвінський Б. Жигимонт Кейстутович, великий князь литовсько-руський (1432—1440). Жовква, 1905. С. 92.</footnote>
Сигізмунд не обмежувався гучними заявами. Наприкінці 1430-х років з його ініціативи постав проєкт створення антипольської ліги, до якої він прагнув залучити цесаря, німецьких лицарів і татар. Однак його далекосяжним задумам, хоч би якими вони були, не судилося збутися: тільки-но опанувавши владу в межах усієї Литовської держави, він став жертвою замаху.

Білорусько-литовська «Хроніка Биховця» пов'язує загибель Сигізмунда з тими прикрощами («тяжкими округенствами»), яких він завдавав своїм підданим, що «то терпели як верные рабы пана своего и ничего злого ему не чинили и не мыслили; он же, окаянник, князь великий Жигимонт, не насытился злостью своей и мыслил в сердце своем по диаволью научению, как бы весь рожай [рід] шляхецкий погубити и кровь их розлити, а поднести рожай хлопский, песью кровь». Так виник «злой умыса»: зібрати шляхту на загальноземський сейм і «на том сейме всю шляхту выкоренити». Сигізмунд розіслав по всіх підвладних йому землях грамоти, закликаючи «княжат и панят, и всю шляхту» прибути до Вільна для розв'язання нагальних загальнодержавних проблем.

Однак віленський воєвода Довгірд і троцький воєвода Лелюша, «доведав-шися достоверно, яко тот сейм положен на пагубу всего рожаю шляхецкого и их самих», замірилися покласти край звірствам Сигізмунда (літописець порівнює його з біблійним уособленням зла — царем Іродом). Їхнім спільником став князь Олександр Чорторийський; було вирішено вбити Сигізмунда, захопити Вільно й Троки та «держати их на князя Свидригайла». До змови залучили й «дворянина, родом киянина, на имя Скобейка», що його М. Стрийковський називає конюшим великого князя. Скобейко мав відвезти до Трок оброчне сіно; тож змовники вдалися до «троянського» маневру, сховавши у 300 возах своїх озброєних слуг.

Скобейко і Чорторийський в'їхали до замку 20 березня 1440 р., у Вербну неділю, коли син Сигізмунда Михайлушко «вышел з града до костела», а сам князь слухав обідню у своїй «ложниці» в одній із веж. Потрапили до неї хитрістю: пошкрябавши по дверях, як це робила ручна медведиця Сигізмунда. Князь Чорторийський «вымовил ему все его злые вчинки» й викрив його кривавий задум; він же виголосив вирок: «Что еси был наготовил князем и паном, и всем нам пити, тое ты теперь пей один». Безпосереднім убивцею Сигізмунда літопис називає Скобейка; разом зі своїм господарем загинув і «милостник» (улюбленець) князя Славко, якого змовники скинули з вежі<fnref n="50" />.

Безумовно, у цьому переказі відчутна фольклорна традиція (її існування у XVI ст. зафіксував і польський хроніст М. Меховський, згадуючи, як у Литві співали сумну пісню про вбивство Сигізмунда «хоробрими руськими князями»). Водночас у «Хроніці Биховця» простежується і звязок із літописною «Повістю про вбивство Андрія Боголюбського», звідки було запозичено окремі реалії й сюжетні повороти<fnref n="51" />. Проте у новгородському літописанні мотивації Сигізмун-

<footnote n="50">⁵⁰ Хроника Быховца... С. 155—156.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ Русина О. Студії з історії Києва та Київської землі... С. 264—294.</footnote>
дових убивць трактуються аналогічно: «Сей бе князь лют и немилостив... и много князей литовских погубил, а иные истопил, а иные погубил мечем, а панов и земских людей немало без милосердия изгубил; того ради и Бог на него наведе лютую сию смерть»<fnref n="52" />. Добре поінформований літописець (як і деякі інші сучасники) додав до числа змовників брата Олександра Чорторийського — Івана (цікаво, що Длугош називає його «русином за родом і вірою», хоча Чорторийські були онуками володаря Чорторийська і Чернігова Костянтина Ольгердовича; це унаочнює, наскільки далеко зайшов тоді процес обрусіння литовської панівної династії). Змовники сподівалися на те, що після загибелі Сигізмунда Литовську державу знову очолить Свидригайло, але наступником убитого князя став 13-річний син Ягайла Казимир, який опанував віленський стіл у червні 1440 р.

Він був лише однією з можливих кандидатур на цю поважну «вакансію». На неї, опріч Свидригайла (який після смерті ненависного суперника почав називати себе «верховним князем литовським»), претендували також син Сигізмунда Михайлушко, який фактично успадкував батьківський велиокняжий титул, і старший брат Казимира — польський король Владислав III. Після певних вагань серед литовського панства взяли верх прихильники Казимира. Владислав погодився відпустити його до Литви як свого намісника. Однак у Вільні Казимира одразу оголосили великим князем литовським; фактично ж владу в державі взяла у свої руки група придворних на чолі з Яном Гаштольдом.

**Подолання кризових явищ за часів Казимира Ягеллончика.** Черговий верхівковий переворот дав поштовх центробіжним тенденціям на місцях. Повстав Смоленськ, де «чорні люди» оголосили своїм «господарем» мстиславського князя Юрія Лингвеньовича, який, «возгордившись», спробував приєднати до своїх володінь Полоцьк і Вітебськ, тобто відновити Свидригайлове «велике князівство Руське». У Жемайтії превалювали симпатії до Михайлушка; відмовившись коритися Казимиру, жмудини обрали собі нового старосту. Від Литви відійшла Дорогичинська земля, яку за угодою, укладеною із Сигізмундом Кейстутовичем, захопив мазовецький князь Болеслав.

Литовська верхівка спромоглася подолати цю внутрішньополітичну кризу. Смоленськ опанували війська, очолені юним Казимиром. Смольняни мусили прийняти свого колишнього намісника; Юрій Лингвеньович утік до Москвы, а звідти — до Новгорода. У Жемайтії не знадобилося застосування сили: для врегулювання ситуації вистачило дипломатичних здібностей Гаштольда. Михайло Сигізмундович, не отримавши батьківські Троки, утік за межі ВКЛ, у Мазовію. Свидригайло задовольнився наданням йому в довічне держання Волині. Складніше було розв'язати суперечку з Болеславом Мазовецьким, якого активно підтримали поляки. Зрештою, справу владнали переговорами: Болеслав відступив свої права на Дорогичин за 6 тис. кіп празьких грошей. Усі «новоприєднані» землі — Смоленська, Жомоїтська, Дорогичинська — отримали від Казимира

<footnote n="52">⁵² Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов. Москва; Ленинград, 1950. С. 420.</footnote>
привілеї, де застерігались їхні «одвічні» права. Київ, колись відібраний у Воло-
димира Ольгердовича, 1440 р. передали його сину Олельку, після смерті якого
тут закнязював Семен Олелькович (1455—1470).

1444 р. приніс нові проблеми: у битві під Варною пропав безвісти брат Казимира, король Владислав (він увійшов в історію як «варненський» — Варненчик). Наступного року поляки обрали своїм королем Казимира, однак зіткнулися зі спротивом литовського панства, що його подолали загрозою коронації Болеслова Мазовецького (цей акт міг потягти за собою вокняжіння у Литві Михайлушка, його друга й шурина). Литовці обумовили коронування Казимира, що відбулось 1447 р., поверненням Поділля і суверенізацією ВКЛ.

Ці умови так і не було виконано; водночас польській стороні не вдалося реа-
лізувати наміри стосовно анексії Східного Поділля та Волині. За твердженням
Длугоша, Свидригайло заприсягся, що після його смерті Луцька земля відійде до
Корони, однак, щедро обдарований литовцями, зрікся свого рішення. Хоч би як
там було насправді, литовські урядові кола завчасно подбали про долю Волині і,
коли Свидригайло помер (лютий 1452 р.), утримали місцеві замки у своїх руках.

Майже водночас зі Свидригайлом, у тому ж 1452 р., пішов із життя Михайло Сигізмундович, який, не полишаючи спроб опанувати віленський стіл, неабияк досаждав Казимиру, а 1449 р. навіть спромігся ненадовго захопити низку сіверських міст і, можливо, Київ. Михайлушко «за злобу отца его» не користувався популярністю в Литві й тримався силою хана Заволзької Орди Саїд-Ахмата; здодати його Казимирові допоміг Василь II, приславши військо казанського царевича Юсупа. Зрештою, Михайлушко подався до Московщини, де його невдовзі отруїли. Це з полегшенням сприйняв не лише Казимир, а й Василь, який 1449 р. уклав з ним мирну угоду, що передбачала відмову від підтримки цього Казимирового ворога та зобов'язання виступати «заодин» проти обопільних «недругов». «Вічне перемир'я» 1449 р. ґрунтувалось на взаємному визнанні наявних кордонів; водночас було створено правовий механізм регуляції політичних відносин між ВКЛ, Великим Московським князівством, Твер'ю, Новгородом і Псковом, верховськими князівствами та Рязанню <fnref n="53" />. Було зафіксовано баланс політичних сил у Східній Європі і забезпечено мир на східних кордонах ВКЛ.

Воднораз за часів Казимира було нарешті вирішено проблему взаємин із Ор-
деном. Боротьба з ним відновилась 1454 р. під впливом повстання «Прусського
союзу», який репрезентував інтереси прусських міст і дворянства. Війна, що три-
вала 13 років, завершилась укладенням Торунського миру 1466 р., згідно з яким
Орден визнав себе васалом Польщі, повернувши їй відвойовані двома століттями
раніше землі. Литва не брала участі в цій війні; Казимира ж вона відволікала від
суто литовських проблем. Це покликало до життя проект передання великокня-
жих прерогатив іншій особі; найприйнятнішою литовській верхівці здавалась
постать київського князя Семена Олельковича — правнука Вітовта, одружено-

<footnote n="53">⁵³ Skopińska Z. Traktat 31 sierpnia 1449 roku w świetle polityki Litwy i Moskwy w latach 1440–1453. *Ateneum Wileńskie*. R. 5. 1928. Zesz. 15. S. 108–150.</footnote>
го з дочкою Яна Гаштольда, одного з лідерів цього спрямованого проти Казимира руху. Останньому довелося виявити неабиякі дипломатичні здібності, щоб унеможливити такий перебіг подій; регулярно навідуючись до Литви, він зміг утриматися при владі, однак так і не подолав невдоволення литовських панів, які після смерті Семена Олельковича погоджувались взяти собі князем будь-кого з Казимирових синів <fnref n="54" />. Така перспектива тягла за собою необхідність юридичного оформлення литовсько-польських взаємин; саме цього й уникав Казимир, і резким персональної унії Корони й Литви проіснував до самої його смерті (1492).

**Відносини з Кримом.** До внутрішніх негараздів згодом додалися конфлікти з новою державою, що постала на політичному обрії за доби Казимирового правління — Кримським ханатом. Татари з'явилися у Криму після Батиєвої навали, оселилившись у його північній — степовій — частині й обклавши даниною торговельні колонії півдня. Крим став одним із улусів Золотої Орди, а його центром — однойменне містечко (сучасне м. Старий Крим).

У другій чверті ХV ст., з розвитком відцентрових тенденцій у Золотій Орді, на підвладних йі теренах постали кілька самостійних держав. Домінувала серед них Велика Орда (звана також Завользкою) зі столицею у м. Сарай, яка претендувала на зверхність над усіма іншими новоутвореними ханатами — Астраханським, Казанським, Сибірським, Ногайським і Кримським (Перекопським). Формування останнього пов'язане з іменем Хаджі-Гірея, що його нащадки, хани з династії Гіреїв, панували в Криму до кінця XVIII ст.

Походження Хаджі-Гірея і початковий період його біографії остаточно не з'ясовані. Безсумнівним є хіба що його зв'язок із Литвою, де він знайшов притулок за володарювання Вітовта. На початку 30-х років ХV ст. він діє в Криму, конфліктуючи з генуезцями, після чого зникає, можливо, знову емігруавши до Литви. У літописах стверджується, що Казимир, заступивши Сигізмунда Кейстутовича на великокняжому столі, «царя Ач-Гирея (Хаджі-Гірея)... во великой его почестности до Орды Перекопское на царство послал...; был великий прятель княжеству Литовскому тот царь Ач-Гирей за ласки великого князя Казимира, что его на царство посадил, и Литовскому панству [державі] сприял, что в Литве хлеб-соль едал; и за его царства ни одна нога поганская татарская в Литве и в Лясех [Польщі] не поставала; и в тые часы сироты и вдовы, и все христианство веселилися и Бога хвалили, что такой великий долгий покой имели от поган»<fnref n="55" />.

<footnote n="54">⁵⁴ У самому Києві по смерті Семена Олельковича утвердився Казимирів намісник — Мартін Гаштольд, брат дружини покійного князя (1471). Змінивши статус Києва, Казимир видав черговий земський привілей, спрямований на збереження традиційних засад місцевого життя. Нашадки Володимира Ольгердовича утримали за собою Копильсько-Слуцьке князівство, яке існувало як окремий уділ до початку XVII ст., а після смерті Софії Юріївни Слуцької (1612) увійшло до складу володінь Радзивіллів. Варто підкреслити, що у XVI ст. князів Слуцьких усе ще вважали «отчичами» і «спадковими панами землі Київської» (докладніше про них див.: Скеп'ян А.А. Князі Слуцкія. Мінск, 2013).</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Хроника Быховца... С. 160.</footnote>
Однак ця ідилія швідко закінчилась. Після смерті Хаджі-Гірея (1466) спалахнула усобиця між його синами, в якій узяв гору енергійний Менглі-Гірей (1468). На його відносини з Казимиром вплинули як контакти останнього із ханом Великої Орди Ахматом (Ахмедом), так і намагання Івана III налагодити дружні стосунки з Кримом. Між Великою й Кримською Ордами була традиційна неприязнь; водночас сарайські правителі прагнули відновити свій контроль над Московським князівством, який у 70-х роках XV ст. значно послабшав. Це уможливлювало порозуміння між Менглі-Гіреєм та Іваном III.

Переговори між ними розпочались 1473 р., однак були перервані подіями в Криму, де заявили про себе опозиційні щодо Менглі-Гірея сили. Хана було позбавлено влади і ув'язнено. Бунтівний бек Емінех звернувся по допомогу до турецького султана, наслідком чого стало опанування Османською імперією всього узбережжя Криму (1475). Після низки колізій Менглі-Гірей повернув собі батьківський престол — та вже як турецький васал (1479). Тільки-но опинившись у Криму, він повідомив Івана III про свою готовність укласти союз на умовах московської сторони. Текст досягнутої угоди не залишає місця для сумнівів щодо її характеру: Іван III і Менглі-Гірей мали разом боронитися від Ахмата і спільно діяти проти Казимира («на короля, на вопчего своего недруга, быти заодин»).

Водночас посол Менглі-Гірея у Вільні запевняв Казимира у прагненні зберігати й надалі традиційні «братство» і «приязнь» — «как жил царь Ач-Гирей с великим королем польским і великим князем литовским». Отже, 1480 р. було укладено союз за формулою: «Кто будет царю [Менглі-Гірею] неприятель, то тот и великому королю неприятель; а кто великому королю неприятель, то тот и царю неприятель».

Утім, ця подвійна гра не могла тривати довго. Московська сторона наполягала на тому, щоб Менглі-Гірей розірвав угоду з Казимиром і відрядив «рать» на його землі. Михайлу Кутузову, посланому до Криму в березні 1482 р., було наказано залишатись там, аж доки хан не виконає цих вимог; водночас чітко окреслювався напрямок майбутнього походу: «А как учнет царь [Менглі-Гірей] посылати рать свою в Литовскую землю, ино Михайлу говорити царю о том, чтобы послал рать свою на Подольскую землю или на киевские места»<fnref n="56" />.

Зусилля московських дипломатів увінчалися цілковитим успіхом. 1 вересня татари напали на Київ і знищили його дощенту. Один із літописців — найімовірніше, очевидець — зазначає, що київський воєвода Іван Ходкевич отримав звістку про наближення ординців за чотири дні до їх появи на околицях міста. Цих кількох днів було, звісно, замало, аби як слід організувати його оборону. «Во град», під захист міських укріплень, «збегошася многие люди». У київському замку сховався печерський ігумен з усіма монастирськими старцями та скарбницею. «И прииде царь [Менглі-Гірей] под град на день Семена Летопроводца, в первый час дни, изряди полки и приступи ко граду, и обступи град вокруг. И

<footnote n="56">⁵⁶ Сборник императорского Русского исторического общества (далі — С. Б. РИО). Т. 41. Санкт-Петербург, 1884. С. 34.</footnote>
Божиим гневом, нимало не побився, град зажже, и погореша люди все и казны. И мало [было] тех, кои из града выбегоша, [но] и тех поимаша; а посад пожгоша и ближние села»<fnref n="57" />. Менглі-Гірей «полону бесчисленно взял»; потрапив до нього і київський воєвода з усією родиною. Сам він і його дочка так і померли у татарській неволі; дружину й сина Івана Ходкевича згодом було викуплено. Долю воєводи розділив і печерський ігумен; самий монастир було пограбовано; рятуючись від ворога, деякі з ченців «бежали в печеру и задохшася». «Учи ниша пусту» Київську землю й «пленив порубежных городов 11», Менглі-Гірей повернувся до Криму. На знак дотримання своїх союзницьких зобов'язань він надіслав у дар Іванові III золоті потир і дискос зі сплюндрованої татарами Святої Софії.

Після Менглі-Гірейового погрому життя у Києві занепало, хоча віленські урядовці ужили заходів щодо його відновлення. Передусім було здійснено надзвичайну за своїм характером і масштабами акцію з відбудови міських укріплень. Однак перед лицем татарської загрози у Вільні й Кракові покладалися не стільки на обороноздатність «українних» замків, скільки на можливість налагодження стосунків із Кримом. Нагадаємо хоча б широко відомий лист Казимира до Менглі-Гірея, в якому розорення Києва розцінювалося як прикре непорозуміння, або, точніше, «Божий гнев за грехи» його мешканців. Тож, зазначав Казимир, «хотя бы и ты, царю, к тому помочником не был, однак [все равно] было тому городу гореть и тым людям погинуть, коли на них Божий гнев пришол. А, з Божой ласки, у нас есть городов и волостей, и людей досить»<fnref n="58" />.

Казимир ще не усвідомлював, що перед ним постала проблема, яку ані йому, ані його наступникам не вдасться залагодити дипломатичним шляхом. Потрібен був рішучий збройний опір, сил для якого вочевидь бракувало. Тож уже за часів Казимира виразно окреслилися ознаки подальшого політичного курсу Вільна щодо татар, який визначається в літературі як практика переговорів, задобрювань і підкупів кримського двора. Ностальгічні покликання литовців на часи Хаджі-Гірейового панування не знаходили у Криму бажаного відгуку; не розриваючи дипломатичних відносин із ВКЛ, Менглі-Гірей усіляко дбав про виконання своїх союзницьких зобов'язань перед Іваном III, а той, підтримуючи мирні взаємини з Вільном, нацьковував кримського хана на Литву. Утім, двоєдушними були не лише Іван III і Менглі-Гірей: відомо, що Казимир і далі контактував із Заволзькою Ордою, що не могло не дратувати Москву та Крим.

Наприкінці ХV ст. татарські набіги стали мало не щорічними. Кримці з'являлися на Київщині, Сіверщині, Волині, Поділлі, Галичині, грабуючи міста й села та захоплюючи численний «ясир». Так звану хижацьку природу ординців зумовлював їхній економічний побут, основу якого становили кочове скотарство і примітивне землеробство, яке не знало сівозмін; походами на українські обшири

<footnote n="57">⁵⁷ Вологодско-Пермская летопись. ПСРЛ. Т. 26. Москва; Ленинград, 1959. С. 274—275.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Русская историческая библиотека. Т. 27: Литовская Метрика. Санкт-Петербург, 1910. Ст. 326 (у публікації це послання помилково приписане татарському князю Абдулі).</footnote>
компенсувалися згубні наслідки посух та пошестей, що часто вражали сільське господарство у Криму.

Тож невипадково у середині XVI ст. волинські бояри скаржилися «господарським» ревізорам: «Чи є, чи немає перемир'я з татарами, рідко коли зсідаємо з коня». Уособленням тривожного життя на татарському прикордонні став образ українського селянина, який, за твердженням Е. Лясоти, «ідучи в поле, вішає на плече рушницю, а до боку шаблю чи тесак»<fnref n="59" />. Утім, уже за Казимирових часів на перешкоді ворожим «наїздам» стала якісно нова суспільна сила — козацтво.

**Проблеми єдності митрополії.** Повертаючись до взаємин між Вільном і Москвою, зауважимо ті зрушення, що відбулись не у сфері політичній, а в царині церковного життя, — остаточний розкол єдиної загальноруської митрополії (1460). Цьому передувало тимчасове відокремлення від Москви через постановлення у литовські митрополити племінника Кипріяна Григорія Цамблака (1415). Воно було здійснено собором місцевих єпископів, без санкції патріарха та за активної підтримки Вітовта; висвячення Цамблака спричинило протести московського митрополита Фотія та константинопольських іерархів. Кінець конфлікту поклала смерть литовського митрополита (1419), однак він устиг взяти участь у роботі згаданого вище Констанцького собору (1414—1418), куди прибув на початку 1418 р. на чолі пишної депутації з 300 русинів, литовців, волохів і татар. Цамблак привітав учасників собору «Похвальним словом», в якому закликав присутніх «воедино собрати ... расщепленное тело церковное», тобто відновити єдність християнської церкви, остаточно розірвану 1054 р.; він також заманіфестував свої проунійні наміри на аудієнції у Папи Мартіна V. На жаль, на той час понтифік мав забагато власних проблем, аби всерйоз опікуватися унією. Тож виступ Цамблака не мав конкретних наслідків, а в літописній традиції його візит у Констанц навіть перетворився на поїздку до Рима з метою довести Папі та його «мудрецям» правоту православного віровчення.

Смерть Цамблака знаменувала кінець існування литовської митрополії: вже 1420 р. Фотій здійснив поїздку по литовських і галицьких єпархіях, побувавши, зокрема, у Києві, Володимирі-Волинському, Галичі, Львові та Слуцьку (тут він охрестив онука Володимира Ольгердовича, майбутнього київського князя Семена Олельковича). Залишається тільки дивуватися, чому, витративши чимало зустріль на створення незалежної від Константинополя митрополії, віднайшовши історичні, канонічні й політичні аргументи на користь її самостійного існування, Вітовт не подбав про наступництво Цамблаку. Тож 1420 р. у Новогрудку, у присутності представника візантійського імператора відбулася церемонія примирення Фотія з Вітовтом. У 1430 р. Фотій приїхав на Вітовтову коронацію, побувши у Вільні майже до самої смерті князя.

Сам він ненадовго пережив володаря Литви. Після його кончини митрополича кафедра кілька років залишалася вакантною. У 1433 р. її обійняв колишній смоленський єпископ Герасим, 1435 р. спалений Свидригайлом за звинувачення.

<footnote n="59">⁵⁹ Лясота Е. Щоденник. Жовтень. 1984. № 10. С. 99.</footnote>
ням у зраді. Наступником Герасима став грек Ісидор, за якого повною мірою ви-
явилися проунійні тенденції, що накреслились у діяльності Цамблака.

Прибувши на Русь у квітні 1437 р., він невдовзі вирушив на собор до Фер-
рари (згодом його перенесли до Флоренції). Тут було остаточно з'ясовано всі
догматичні питання. Вищі ієрархи православної церкви визнали католицькі дог-
мати про сходження Святого Духа від Бога-Сина, супрематію Папи Римського,
чистилище тощо. Акт унії було підписано в липні 1439 р. Митрополита Ісидора
Папа Євгеній IV висвятив на кардинала. Повертаючись з Італії, у Буді він видав
грамоту, в якій повідомлялося про рішення Флорентійського собору.

На теренах ВКЛ укладення унії не спричинило широкого суспільного резо-
нансу — зокрема, київський князь Олелько, не переймаючись тим, на яких за-
садах «сталось одиначество с латиною», підтвердив «господину и отцу своему
Сидору» права, якими користувалися на території митрополичої єпархії його
попередники (1441)<fnref n="60" />. Натомість московський володар виступив проти Флорен-
тійської унії; Ісидора було заарештовано і, зрештою, він мусив рятуватися втечею
за кордон (свій вік він скінчив у сані константинопольського патріарха-уніата).
Разом з унією у Москві позбулись і формальної залежності від Константинополя:
наприкінці 1448 р. собор місцевих єпископів висвятив на митрополита рязан-
ського владику Іону. Він став першим виборним митрополитом в історії Москов-
ської Русі, церква якої відтоді фактично перетворилася на автокефальну.

Щоправда, від самого початку Юна прагнув надати своїй владі загальнорусь-
кого маштабу, поширивши її на литовські єпархії (хоча навіть у самій Північ-
но-Східній Русі його архієрейські права багатьом видавалися сумнівними). Це
вдалося йому в січні 1451 р., коли на сеймі у Вільні Казимир, порадившись із при-
сутніми князями та панами, «полюбил себе отцом митрополитом» Іону і «дал
ему столец митрополич киевский и всея Руси, как первее бывало», хоч і вилу-
чив з-під його юрисдикції галицькі єпархії. Грамоту, що закликала «чтить» Іону
«весь посполитый народ христианства руского», скріпили своїми печатками
Свидригайло, Олелько, віленський біскуп Матей, віленський і троцький воєводи
та інші високі достойники, серед яких не було жодного православного єпископа.
Це зайвий раз унаочнює, що йшлося, власне, про політичний акт, зумовлений
тогочасним станом взаємин між ВКЛ і Московщиною.

Однак Папська курія не збиралася втрачати контроль над литовськими
єпархіями. У вересні 1458 р., після зречення Ісидора, Пій II за згодою констан-
тинопольського патріарха-уніата Григорія Мамми висвятив на київського ми-
трополита Ісидорового учня — Григорія Болгарина. До складу його митропо-
лії зараховувались київська, чернігово-брянська, смоленська, полоцька, луцька,
володимирська, туровська, галицька, холмська й перемишльська єпархії. Тож
межі поширення унії в Східній Європі окреслювалися литовсько-московським
кордоном.

<footnote n="60">⁶⁰ Щапов Я.Н. *Древнерусские княжеские уставы ХІ—ХV вв.* Москва, 1976. С. 179—181.</footnote>
Іона прагнув у будь-який спосіб утримати контроль над теренами Литви, звертаючись до місцєвих владик зі своїми посланнями; у цьому його активно підтримував Василь ІІ, прагнучи переконати Казимира не приймати у себе уніата Григорія. Попри ці умовляння, Казимир 1460 р. підпорядкував Григорію литовські та галицькі єпископії і навіть закликав до аналогічного кроку великого князя московського. Зрозуміло, що це звернення не мало жодних наслідків — «и оттоле сотворишася два митрополита в Руси, един на Москве, а вторй в Киеве»<fnref n="61" />.

Цього разу ліквідація єдності руської митрополії була остаточною, і з титулатури московських митрополитів надалі зникає визначення «київський». Смерть Юни (1461) знаменувала крах їхніх загальноруських амбіцій: на палкі заклики з Москвы згодом відгукнувся лише чернігово-брянський владика Євфимій, який 1464 р. «прибеже на Москву ... покиня свою єпископию» (у Москві він отримав суздальську єпархію).

Новостворена митрополія, спочатку перебуваючи під зверхністю папи римського, згодом знов опинилася під контролем Константинополя, де взяли гору противники унії. Царгородський патріарх Діонісій затвердив на митрополичій кафедрі Григорія Болгарина (1467); з благословення Константинополя ставали митрополитами і його наступники, що їх обирали на сан у Литві. Тож на території ВКЛ і Корони церковну унію так і не було проведено в життя. Це провокувало нові спроби порозуміння з Римом, аж доки справа унії, піднята на щит великим князем московським, не перейшла у зовнішньополітичну площину: почалася московсько-литовська війна, яка поставила населення ВКЛ перед необхідністю вибору між Рюриковичами та Ягеллонами.

<footnote n="61">⁶¹ Софийские летописи. ПСРЛ. Т. 6. Санкт-Петербург, 1853. С. 169.</footnote>
УКРАЇНСЬКІ ЗЕМЛІ
МІЖ ВІЛЬНОМ
І МОСКВОЮ

Загальнорусські претензії Івана III. Кінець XV ст. означувався масштабними змінами на політичній мапі Східної Європи. Московське князівство стало могутньою державою. У 1478 р. до її складу ввійшла Новгородська земля, 1485 р. — велике князівство Тверське, один із найголовніших суперників Москви. Як наслідок, під владою Івана III було об'єднано основний масив великоруських земель.

Успіхи зовнішньополітичної діяльності великого князя московського позначились на його титулатурі: від середини 80-х років XV ст. він почав називати себе «государем и великим князем всея Руси», що не лише підбивало підсумки його діяльності, а й містило в собі виразні претензії на зверхність над усіма східнослов'янськими («руськими», за тогочасною лексикою) землями, значна частина яких перебувала у складі Литовської та Польської держав. Це цілком усвідомлювали їх панівні кола, про що свідчить дипломатична документація початку 1490-х років. Саме тоді у переговорах між наступником Казимира, великим князем литовським Олександром (1492—1506), і послами Івана III останнього вперше у практиці московсько-литовських взаємин було названо «государем всея Руси» (січень 1493), що, як і передбачав Іван III, викликало у Вільні рішучий протест: «Наперед того отец его, да и он ко отцу государя нашего так не приказывал, ни предки их к предкам государя нашего так не приказывали». Роз'яснення надійшли лише за пів року: «Государь наш к вашему государю в своем листе ...новины некоторые не вставила: чем его Бог подаровал, от дед и от прадед, от начала, правый есть уроженый государь всея Руси»<fnref n="62" />.

Олена
Русина

<footnote n="62">⁶² Сб. РИО. Т. 35. Санкт-Петербург, 1892. С. 81—82, 107.</footnote>
Експліцитно ці загальноруські претензії великого князя московського були сформульовані десятиліттям пізніше, у 1503—1504 рр., коли Олександру (на той час вже й польському королю) та його брату Владиславу Угорському було прямо заявлено, що вся Руська земля є «отчиною» московських володарів, а не тільки ті міста й волості, «кои, — словами Івана III, — ныне за нами»; до того ж останній, покликаючись на безперервний династичний зв'язок між московськими й давніми київськими князями, не приховував своїх намірів: «своей отчины всей доставати»<fnref n="63" />.

Апелювання до патримоніального права під час розв'язання Москвою зовнішньополітичних завдань на зламі XV—XVI ст. не було новаційним: раніше воно вже використовувалось для обґрунтування приєднання Новгорода. Водночас московський патримоніалізм зумовлювався тим, що на східнослов'янських землях ВКЛ і Польщі не було безперервної династичної традиції чи принаймні князів, які прокламували б своє походження від Рюрика та Володимира Святославича, виступаючи носіями політико-родового континуїтету. Тож Іван III без коливань заявяв, що спадкоємцем Рюрика є «един род тех великих князей, прєжде киевских, до великого князя Дмитрия Юревича Всеволода Володимерского (тобто до сина Юрія Долгорукого Всеволода, який мав хрестильне ім'я Дмитро. — Авт.), а от того великого князя да иже і до мене род их»<fnref n="64" />.

Агресивний характер політики Івана III виявився ще за життя Казимира, у 80-х роках XV ст. Точніше датувати початок війни між Московією та ВКЛ практично неможливо: формально її так і не було оголошено, а прикордонні конфлікти на московсько-литовському порубіжжі не вщухали впродовж усього пе-редостаннього десятиліття XV ст. Ареною для військових сутичок у той період стало Верхнє Пооччя — передусім володіння князів Воротинських, Одоївських та Бєльовських. Їхні відносини з Москвою й Литвою визначались договором Ва-силя II з Казимиром 1449 р. та низкою угод, згідно з якими ці князі мали право покинути литовську службу. Близько 1487 р. цим правом скористались деякі з тамтешніх князів; після того, як вони перейшли на службу до Івана III, міжкня-зівські чвари, що періодично спалахували в цьому регіоні, набули характеру між-державних конфліктів, у які втручались регулярні війська. Так чи інакше, але на початок 1490-х років «отчини» Одоївських, Воротинських, Бєльовських фак-тично опинилися у складі Московської держави.

Це викликало різкий протест у Казимира, який вважав незаконними пе-реходи верховських князів. Однак із його смертю (1492) ситуація змінилася. Розчленування верховної влади (великим князем литовським став Олександр, польським королем — Ян-Альбрехт) послабило позиції ВКЛ і дало можливість Івану III активізувати воєнні дії в регіоні. У 1492 р. московські війська захопили та розграбували Любутськ і Мценськ, узявши численний полон. Ці події та без-діяльність Олександра одразу відбились на позиціях місцевих князів: того само-

<footnote n="63">⁶³ Там само. Т. 35. С. 380, 460; Т. 41. С. 457.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Никаноровская летопись. ПСРЛ. Т. 27. Москва; Ленинград, 1962. С. 130.</footnote>
го року під зверхність Івана III перейшли Василь і Андрій Бельовські, Михайло Мезецький і Семен Воротинський.

Олександр, не маючи необхідного політичного та воєнного досвіду, намагався уникнути відкритої конфронтації з Московським князівством. Литовські посли, які прибули до Москви у листопаді 1492 р., не зачіпали питання про долю верховських князів, запропонувавши натомість видати за Олександра дочку Івана III, Олену, що, на їхню думку, і мало залагодити всі справи. Однак Іван III наполягав на необхідності першочергового розв'язання спірних територіальних питань.

Московсько-литовські переговори відновилися влітку 1493 р. У лютому 1494 р. було укладено «вечное докончанье», згідно з яким за Московською державою закріпилися території у верхньому Пооччі, що увійшли до її складу з переходом на службу до Івана III тамтешніх князів; надалі обидві сторони мали відмовитися від прийняття служилих князів з їхніми землями («А князей нам служебных... на обе стороны с вотчинами не примати»); у складі Литовської держави залишалися спірні Мценськ, Любутськ, Серпейськ і Мосальськ<fnref n="65" />. Московсько-литовське зближення було скріплено шлюбом Олександра з Оленою Іванівною. 6 лютого 1494 р. відбулася церемонія заручин, після якої ще майже рік Олена залишалась у Москві — аж доки Олександр, на настійну вимогу Івана III, не підтвердив спеціальною грамотою обіцянку «не нудити» її до католицтва, дозволивши «держати свой греческий закон».

Ідея династичного союзу не була новиною для московсько-литовських взаємин. Двоюрідний брат Дмитра Донського Володимир Андрійович був одружений з Оленою Ольгердівною, син Василь — з дочкою Вітовта Софією. Що ж до шлюбу Олени Іванівни та Олександра, то, укладаючи його, литовський князь, безсумнівно, помилився у своїх розрахунках, оскільки новостворений сімейний союз не лише не усунув напруженості у міждержавних відносинах, а й зав'язав новий вузол суперечностей між Москвою та Вільном. «Литовці сподівалися, — писав австрійський дипломат Сигізмунд Герберштейн, — що цей шлюб покладе кінець ворожнечі [між государями], однак сталося так, що ворожнеча від цього ще більше посилилася»<fnref n="66" />.

**Війна за Сіверщину.** Річ у тім, що за кілька років на підставі секретного листа від Федора Шостакова, який надійшов з Литви у травні 1499 р.<fnref n="67" />, Іван III звінуватив зятя в тому, що він, усупереч передшлюбним обіцянкам, наполягає на переході Олени в католицтво. Пізніше Олена вважала, що саме вона спричинила загострення московсько-литовських взаємин на межі XV—XVI ст. «Со мною, — писала вона батькові, — все лихо к ним (мешканцям руських земель ВКЛ. — Авт.) вышло: война, рать, заседание и жжение городом и волостям, крови християнское разлитье, жоны вдовами, дети сиротами, полон, крик, плач, вопль»<fnref n="68" />.

<footnote n="65">⁶⁵ Сб. РИО. Т. 35. С. 125—132.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Герберштейн С. Записки о Московии. Москва, 1988. С. 66.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Сб. РИО. Т. 35. С. 273—274.</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ Там само. С. 370.</footnote>
Однак цілком очевидно, що причини усіх цих подій корінились не в обставинах життя Олени у Литві. Укладаючи мир з Олександром 1494 р., Іван ІІІ не збирась відмовлятися від своїх зазіхань на всі руські землі, що засвідчує, зокрема, його наполегливість у боротьбі за визнання Литвою титулу «государь всея Руси».

У листі ж Шостакова йшлося ще й про «замятню велику межи латыны и межи нашего християнства» (тобто між католиками й православними). На зламі 1499—1500 рр. під приводом «нужи о греческом законе» (переслідувань православних) з ВКЛ виїхав князь Семен Бєльський, який уже в квітні 1500 р. опинився при дворі Івана ІІІ. Слідом за ним на бік Москви перейшли Мценськ і Серпейськ, а також князі Мосальські та Хотетівський.

Тоді ж обернулась неочікуваними наслідками «гостинність» Казимира Ягеллончика, який за пів століття до цього надав притулок на Сіверщині втікачам із Московського князівства — князям Івану Можайському та Івану Шем'ячичу, що вважали себе потенційними претендентами на московський престол. Обидва князі були щедро наділені Казимиром: Можайський дістав «в отчину» Стародуб і Гомель, Шем'ячич — Новгород-Сіверський та Рильськ.

Тут князі почувались як самостійні правителі, маючи не лише власні почти, а й значні військові загони. Зловживаючи своїм статусом, вони не зупинялись навіть перед неприхованим грабунком колишніх співвітчизників: в «украинных жалобных списках», переданих Іваном ІІІ Казимиру наприкінці 80-х років XV ст., зафіксовано скарги московських купців на здирства синів Можайського і Шем'ячича та людей з їхнього оточення (у переліку «трофеїв», крім східних тканин, згадуються грецьке мило і два фунти перцю).

Водночас сіверські князі не стояли осторонь загальнодержавного життя. Вони брали участь у московсько-литовській війні 1492—1493 рр. та в Молдавському поході 1497 р., допомагали відбудовувати Київ після спустошливого нападу Менглі-Гірея. У повідомленні про цю надзвичайну за своїми масштабами акцію (загалом до робіт було залучено майже 60 тис. осіб) князі Можайський і Шем'ячич фігурують як провідні репрезентанти Сіверської землі. Ще більше зріс їхній політичний вплив після пожалування 1496 р. Семену Івановичу Можайському Чернігова, внаслідок чого володіння цих князів перетворилися на суцільний земельний масив величезної площі, який сусідив із землями великого князя московського. По суті, на теренах Сіверщини удільну систему, ліквідовану тут у попередні десятиліття, було частково відновлено, хоч новостворені князівства становили не династичні уділи Гедиміновичів, а просторі вотчини, надані «на поживень» московським емігрантам.

Прагнення Івана ІІІ утвердити свою владу в цьому регіоні змусило його відмовитися від традиційно ворожої політики стосовно вчорашніх «зрадників» — нащадків найлютіших недругів його батька Василя II — і розпочати таємні переговори із Семеном Можайським та Василем Шем'ячичем, що про них сповіщається у білорусько-литовській «Хроніці Биховця» (Іван ІІІ наполягав, «иж бы они з городы и волостьми отступили от зятя его, великого князя Александра,
и со всем с тым служили ему, а к тому еще обещал им многие городы и волости свои. И на том змову и присягу межи собою вчинили»<fnref n="69" />). Російські ж літописці занотували лише факт звернення обох князів до володаря Московщини у квітні 1500 р.: вони «прислали к великому князю Ивану Васильевичу, государю всея Русии, бити челом..., что на них пришла великая нужа о греческом законе (тут: переслідування православ'я. — *Авт.*), и государь бы их пожаловал, взял к себе и с вотчинами»<fnref n="70" />.

Складно сказати, яким був справжній перебіг подій. Але навряд чи заслуговує на довіру офіційна версія московського двору про кампанію насильницького покатоличення православних, яка нібито розгорнулася в Литви на зламі ХV—ХVI ст. Як свідчать джерела, у той період ішлося хіба що про проунійну налаштованість митрополита Йосифа та пов'язані з цим спроби налагодження діалогу з Римом, які аж ніяк не позначилися на ситуації на сіверській «україні» Литовської держави. Однак посилання на релігійні переслідування давало можливість московському князю порушити умови «вечного докончания» з Олександром Казимировичем, якими передбачалась відмова від приймання служилих князів з їхніми землями; тож Іван III, не дбаючи про обґрунтованість своїх звинувачень, прийняв «в службу и с вотчиной» Можайського та Шем'ячича і оголосив себе їхнім протектором. Він надіслав листа Олександру, в якому погрожував заступитися за цих князів, якщо володар Литви зазіхатиме на їхні володіння. У своїй відповіді Олександр удав, буцімто нічого «не ведает о их городех и волостех», а знає лише, що його батько Казимир «их отцам подавал городы и волости свои им на поживенье». За цією позірною «непоінформованістю» Олександра нескладно розгледіти справжні мотиви зради Можайського та Шем'ячича. Володіючи своїми землями як «поживеньем», вони могли у будь-який момент їх втатити. Перехід же на службу до великого князя московського обіцяв їм не лише збереження сіверських вотчин, а й за сприятливих обставин збільшення їх за рахунок земель, відвойованих у Литви. Уже 1500 року, під час «вийзду» до нового володаря, Семен Можайський захопив Любеч, який належав його двоюрідному братові князю Василю Верейському. Згодом володіння перебіжчиків зросли ще більше: за свідченням літописця, Іван III «придал» Семенові Можайському Почеп, Мглин, Дроків і Попову Гору, а Василю Шем'ячичу — Путивль і Радогош<fnref n="71" />.

Для московської сторони прийняття «в службу и с вотчиной» князів, що контролювали величезні обшири у Подесенні та Посейм'ї, означало відкритий розрив із Вільном. Тому Олександру, разом зі звісткою про їхній «отказ», було відправлено грамоту з оголошенням війни. На початку травня 1500 р. на Сіверщину вирушив походом московський воєвода Яків Захар'їч. Він узяв Брянськ, після чого «брянцы вси присягнули служити великому князю московскому».

<footnote n="69">⁶⁹ Хроника Быховца... С. 166.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Софийские летописи... С. 44—45; Продолжение летописи по Воскресенскому списку. *ПСРЛ*. Т. 8. Санкт-Петербург, 1859. С. 238—239.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Ермолинская летопись. *ПСРЛ*. Т. 23. Санкт-Петербург, 1910. С. 196.</footnote>
Там само, під Брянськом, Яків Захар'їч «привел к крестному целованию» Семена Можайського і Василя Шем'ячича.

Отже, 1500 р. Сіверщина фактично увійшла до складу Московської держави. Очевидно, що успіхи останньої на початковому етапі війни (їх апогеєм стала пе-ремога на Ведроші в липні 1500 р., коли у полон потрапив литовський гетьман князь Костянтин Іванович Острозький) були значною мірою зумовлені сприят-ливою для неї зовнішньополітичною ситуацією. Щоправда, Молдавія, традицій-ний союзник Москви, не змогла надати їй дієвої допомоги. Проте доволі ефек-тивним був союз із кримським ханом: син Менглі-Гірея, Ахмат-Гірей, упродовж 1500 р. здійснив два спустошливі набіги на територію Литовської держави. У походах московських військ узяли участь і казанські царевичі; так, за активної участі Мухаммед-Еміна у серпні 1500 р. було здобуто Путивль.

Утім, у науковій літературі ще декілька десятиліть тому «найміцнішою із ан-тиягеллонських коаліцій» називався «стихійний союз західноруського населення Великого князівства Литовського з могутньою Російською державою», на який остання й спиралася у процесі «збирання» давньоруських земель <fnref n="72" />. Такий погляд мав авторитетних прихильників ще в ХІХ ст. Зокрема, О. Лазаревський твердив, що «без будь-якої війни, лише через взаємне тяжіння споріднених народностей, Сіверська земля відділилася від Литви та об'єдналася з Московською державою» <fnref n="73" />.

Такі уявлення про мирний і добровільний характер приєднання Сіверської землі до Москви, без сумніву, потребують коректив. Московські війська, найімо-вірніше, не вели бойових дій на території володінь Можайського та Шем'ячича. Але князівські амбіції не збігалися з інтересами решти населення Сіверщини, тож Іванові III довелося застосовувати силу щодо тих міст, які контролювали во-єводи великого князя литовського.

Те, що вони чинили збройний опір, засвідчує Типографський літопис, де за-фіксовано, що московські воєводи на Сіверщині «многие грады, и волости, и села поплениша, а людей многих мечу и огневи предаша и иных в плен поведо-ша» (зокрема, було ув'язнено чернігово-брянського єпископа Юну); здобутими силою літописець назвав Брянськ з волостями Почепом і Радогощем, Любеч та Путивль <fnref n="74" />. Звістка про спалення останнього міститься у посланні Олександра Ягеллончика до Менглі-Гірея (листопад 1500). Заслуговує на увагу і той факт, що частина мешканців Радогоща, Любеча, Брянська, Путивля, Чернігова 1500 р. назавжди покинула свої «отчизные земли». Це засвідчують документи Литов-ської Метрики, які раніше не залучались до характеристики окреслених подій: «Попис» дворян ВКЛ (створений близько 1509 р.), «Пам'ять» 1527 р., складе-

<footnote n="72">⁷² Хорошкевич А.Л. Русское государство в системе международных отношений конца XV — начала XVI в. Москва, 1980. С. 89, 253.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Лазаревский А.М. Описание старой Малороссии: Материалы для истории заселения, землевладения и управления. Т. 1: Полк Стародубский. Киев, 1889. С. 1.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Типографская летопись. ПСРЛ. Т. 24. Петроград, 1921. С. 214. Докладніше див.: Русина О. Сіверська земля у складі Великого князівства Литовського. Київ, 1998. С. 195—200.</footnote>
на шляхом опитування населення, яке залишило Сіверщину після 1500 р. (тих, «хто на той земли жив»), численні акти пожалувань маєтностей, що ними утікачі могли розпоряджатися до «очищення» їхніх володінь від загарбників.

Однак нікому з них не судилося дочекатись цього «очищення»: Іванові III вдалось утримати завойовані в 1500 р. позиції, хоча низка обставин (порушення перемир'я з Лівонією, напад на Сіверщину союзника Литви — хана Заволзької Орди Ших-Ахмата) істотно ускладнила подальший перебіг подій. Водночас посилилися позиції Олександра: після смерті Яна-Альбрехта (червень 1501) його обрали польським королем; паралельно було укладено новий акт унії між Польщею та ВКЛ.

Наприкінці 1502 р. встановився певний баланс сил як на московсько-литовському, так і на московсько-лівонському театрах воєнних дій. Усі сторони відчували гостру потребу в перепочинку. За пропозицією Олександра було сформовано спільне литовсько-лівонське посольство, яке в березні 1503 р. прибуло до Москвы.

Переговори з представниками Лівонії завершились угодою про шестирічне перемир'я. Не вдалося укласти мирного договору і з ВКЛ — литовська сторона вимагала повернення захоплених Москвою земель, а Іван III удавав щире здивування: «Нам чего деля [заради чого] великому князю Александру тое своєй отчины отступатись?» Коли перемовини остаточно зайшли у глахий кут, литовська сторона, за прикладом Лівонії, запропонувала московській перемир'я на шість років на умовах збереження статус-кво. Його було укладено 28 березня 1503 р. До Московської держави фактично перейшли всі сіверські міста: Чернігів, Стародуб, Путивль, Рильськ, Новгород-Сіверський, Любеч, Гомель, Почеп, Трубецьк, Радогощ, Брянськ, Мглин, Дроків<fnref n="75" />.

Московсько-литовські переговори «о вечном миру и о докончанье» відновилися в лютому 1504 р. Під час перемовин жодна зі сторін не виявила схильності до компромісу. Олександр наполягав на тому, щоб Іван III повернув його «отчинные» землі, які «без всякое причины забрал». Іван III був не менш категоричним, обстоюючи свої «отчинные» права: «Каждому отчина своя мила и каждому своего жаль. Ино ведь ведомо зятю нашему, Александру королю и великому князю, что Русская земля вся наша отчина... а их отчина — Лятская земля да Литовская»<fnref n="76" />.

Незалежно від того, наскільки широко московські государі окреслювали територію своєї «отчини», центральним об'єктом їхніх претензій залишався Київ. Симптоматично, що на зламі XV—XVI ст. великий князь литовський Олександр навіть почав називати себе князем Русі та Києва (з таким титулом він фігурує в

<footnote n="75">⁷⁵ Загалом за перемирною грамотою 1503 р. Іван III отримав 19 міст. Невідомо, завдяки чийй помилці в історіографії постала фантастична цифра 319, яка, попри свою абсурдність, понад сторіччя відтворюється на сторінках наукових праць (див., наприклад: Ефименко А.Я. *История украинского народа*. Киев, 1990. С. 108; *История Украинской ССР*. Т. 2. С. 146; Якоченко Н. *Нарис історії середньовічної та ранньомодерної України*. Київ, 2006. С. 156).</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ Сб. РИО. Т. 35... С. 460.</footnote>
переговорах з лівонським магістром і в укладеній з ним 1501 р. угоді), що, без-
умовно, було відповіддю на гострий інтерес до Києва з боку його войовничого
тестя. Ще 1490 р. той у договорі з цесарем Максиміліаном проголосив курс на
опанування «великого княжества Киевского». Олександр зі свого боку волів,
щоб Іван III повністю зрікся претензій на Київ, додавши відповідний пункт до
тексту договору 1494 р., або «особый лист свой велел бы еси нам на то дати».
За це він ладен був піти на поступки у найболючішому на той час питанні литов-
сько-московських взаємин і визнати за Іваном III титул «государя всієї Русі».
Однак з огляду на те, що саме Київ був стрижнем загальноруської програми воло-
даря Московської держави, переговори стосовно такого розв'язання наболілих
проблем не увінчалися успіхом.

Московсько-литовські війни першої половини XVI ст. Такого самого курсу дотримувався наступник Івана III, Василь III (1505—1533) у переговорах із Си- гізмундом І, який 1506 р. заступив Олександра на великокняжому й королівсько- му престолах. У 1507 р. спалахнула нова московсько-литовська війна. На її перебіг вплинули як сприятливі для Москви зовнішні обставини (ВКЛ не отримало до- помоги Лівонії), так і ускладнення внутрішньополітичної ситуації в Литовській державі, де розгорнулось повстання Михайла Глинського. Показовими є спроби останнього (до речі, католика за віросповіданням) копіювати події 1500 р., поши- рюючи чутки про насильне покатоличення руських земель, що й зробило його в історіографічній традиції оборонцем їхніх національних інтересів, виразником настроїв місцевої православної шляхти чи навіть лідером «руської партії». На- справді ж він був лише талановитим авантюристом, якому вдалося перетворити епізод придворної боротьби на подію східноєвропейського масштабу.

Глинський (бл. 1470—1536) належав до тюркського за походженням княжо-
го роду, який, за легендою, брав початок від сина хана Мамая на ім’я Мансур-
Кият. Ще замолоду він потрапив до Німеччини, де, за словами сучасника, «за-
своїв витончені манери й лицарські звичаї, був спритним у військових вправах:
перегонах, фехтуванні, боротьбі, стрибках, а також і в розвагах, на зразок танців
та всілякої куртуазії». Він спілкувався кількома мовами, мав широкі міжнародні
зв’язки, вільно почувався у почті західноєвропейських монархів і вважався «лю-
диною на всяку годину»<fnref n="77" />.

Повернувшись на батьківщину 1498 р., Глинський, завдяки європейському вишколу, швидко зробив кар’єру при дворі великого князя литовського Олексан- дра, обійнявши, зокрема, уряд двірського маршалка (1500), забезпечивши при- бутковими посадами свою рідню й отримавши численні земельні пожалування. 1506 рік став часом його воєнного тріумфу: відряджений на боротьбу з татарами, Михайло завдав їм нищівного удару в бою під Клецьком.

<footnote n="77">⁷⁷ Кром М. Михайло Глинський. Історія України в особах: Литовсько-польська доба / упоряд. О. Русина. Київ, 1997. С. 62—63. Цікаву характеристику дав князеві далекий від за- хідноєвропейських реалій хан Менглі-Грейі, написавши 1508 р., що «такова иного в Литве, каков Глинский, нет» (див.: *Lietuvos Metrika*. Knyga No. 8. Vilnius, 1995. P. 112).</footnote>
Однак успіх цей був швидкоплинним: щойно Глинський повернувся до Вільна, як помер його благодійник Олександр Ягеллончик. Після його кончини становище Глинського помітно похитнулося: Сигізмунд І з намови литовських панів (передусім Яна Заберезинського — давнього недруга князя) позбавив його майже всіх урядів. Князь, за словами О. Гваньіні, «поїхав до Буди до угорського та чеського короля Владислава (брата Сигізмунда І. — Авт.), який був милостивим до нього. Від нього він привіз письмове клопотання, з ним приїхали й угорські посли, [просячи], щоб король як-небудь розв'язав цей конфлікт між ним та Заберезинським. Але коли Глинський побачив, що з цією справою зволікається, то у гніві сказав: “Я зважусь на таку справу, яка завдасть суму і мені, й тобі”»<fnref n="78" />.

Спочатку він заподіяв смерть Заберезинському. Далі, «розуміючи, що король йому цього не пробачить», Глинський «силився до війни». Він відправив свого слугу з листами до московського князя, в яких просив, аби той дав йому «дозвіл на добровільний перехід, присягнув на це і прислав глейтові листи, — й тоді обіцяв перейти на його бік із замками, які тримав у Литві (а він тримав, вважай, половину Литви). Московський князь зрадів цьому, бо чув і знав про славні діла Глинського; він тут же на його вимогу вчинив присягу і зробив усе, що той хотів від нього. Він обіцяв обов'язково все це виконати, на що дав секретні листи»<fnref n="79" />.

Василь III пообіцяв передати Глинському всі волості й міста, які бунтівливий князь здобуде у Литві. Той почав гуртувати довкола себе прибічників, обіцяючи їм, зокрема, відновити «Київську монархію», чим, за словами М. Стрийковського, «звабив багатьох бояр київських, що з них деякі йому присягнули»<fnref n="80" />. Водночас, за твердженням хроніста, князь тримав в облозі Слуцьк, аби примусити одружитися з ним удову Семена Михайловича Слуцького (онука київського князя Олелька), княгиню Анастасію, і в такий спосіб отримати спадкові права на Київ<fnref n="81" />.

Утім, рух, очолений Глинським, швидко зазнав поразки, оскільки ані у місцевої шляхти, ані у міського населення не було вагомих причин для невдоволення своїм становищем, а отже, і підстав для промосковських настроїв. З більш-менш великих міст Глинському вдалося захопити тільки Мозир; московська підтримка виявилась незначною і малоефективною. Влітку 1508 р. він разом із братами Іваном та Василем емігрував до Московії, де отримав Ярославець і Боровськ. Водночас М. Глин-

<footnote n="78">⁷⁸ Гваньіні О. *Хроніка європейської Сарматії*. Київ, 2007. С. 358.</footnote>

<footnote n="79">⁷⁹ Там само.</footnote>

<footnote n="80">⁸⁰ Stryjkowski M. *Kronika Polska, Litewska, Żmódzka i wszystkiej Rusi*. Cz. 2. Warszawa, 1846. S. 346—347.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ Щоправда, аналіз синхронних повстанню джерел продемонстрував, що звістка Стрийковського про облогу Слуцька М. Глинським є легендарною (можливо, її запозичено з родинних переказів князів Слуцьких, з якими був особисто знайомий хроніст). Можливо також, що у версії Стрийковського відбилися намагання кримського хана Менглі-Гірея залучити Глинського з братами до себе на службу обіцянкою “посадити на Киеве и на всех пригородках киевских и беречь их от короля» (див.: Кром М.М. *Меж Русью и Литвой: Западнорусские земли в системе русско-литовских отношений конца XV — первой трети XVI в.* Москва, 1995. С. 127; Акты ЗР. Т. 2. Санкт-Петербург, 1848. № 33. С. 40).</footnote>
ський не втрачав надії налагодити відносини із Сигізмундом І; красномовним свідченням цього є його листи громаді Гданська й імператору Максиміліану, в яких він, бідкаючись на своє життя, висловлював бажання повернутися до Литви за умови отримання колишніх урядів і маєтностей (1509). Однак ці його плани не реалізувалися, і надалі Глинський мав обстоювати московські інтереси.

У 1514 р. князь зробив спробу втекти до Литви і був ув'язнений. Не допомогло навіть заступництво імператора Максиміліана: Глинського було звільнено тільки 1527 р. у зв'язку з одруженням великого князя московського Василя III на його племінниці Олені. Тоді він отримав у вотчину Стародуб-Ряполовський і активно долучився до придворної боротьби. Однак саме через це Глинський згодом знову потрапив до в'язниці (1534), де й скінчив свої дні<fnref n="82" />. Споглядаючи своє життя, він, напевно, навряд чи погодився б із анонімним московським книжником, який наприкінці XVI ст., укладаючи родовід Глинських і коментуючи перехід князя Михайла з братами на московську службу, занотував: «И иного пути Глинским того лучше не ведаем»<fnref n="83" />.

Проте доля зглянулася на його брата Василя, чия дочка Олена стала великою княгинею. Вона народила Василю III сина Івана, якому судилося увійти в історію як Іван IV Грозний. Отже, якби не бунт і втеча князів Глинських, Росія могла б і не знати доби кривавого терору й піти якимось іншим шляхом.

Як би там не було, спроби Василя III 1507 р. діяти за сценарієм батька (укладення таємної угоди та надання військової підтримки Михайлові Глинському) не принесли Москві нових територіальних здобутків. У 1508 р. було укладено «вечное докончание», за яким Сіверщина відійшла до складу Московської держави (за винятком Любеча, поверненого Литві).

У ході третьої війни з Москвою (1512—1522 р.) Литва втратила Смоленськ (липень 1514), захисники якого капітулювали лише після четвертої облоги. Симптоматично, що, як і на Сіверщині, ця подія спровокувала масову втечу місцевих бояр та міщан, які не воліли переходити «під руку» єдиновірного володаря. Дошкульні характеристики великого князя московського містить «Сказання» про битву під Оршею, що відбулася невдовзі після втрати Смоленська (8 вересня 1514 р.). Вона не позначилась на долі цього міста, однак увінчалась блискучою перемогою литовського війська під командуванням Костянтина Острозького, який у 1507 р. утік із московського полону і повернув собі гетьманство.

<footnote n="82">⁸² До речі, не менш драматично склалася й доля іншого зрадника — князя Василя Шем'ячича, що його Андрій Курбський називав «мужем славным и зело храбрым и искусным в богатырских вещах». У 1523 р. князя викликали до Москви, де схопили й ув'язнили за фіктивним звинуваченням у зраді. Невдовзі, 1529 р., Шем'ячич помер. Його дружина й діти були змушені прийняти постріг, і рід вигас. Цікаво, що у Троїце-Сергієвому монастирі збереглась надгробна плита його сина — Іоанна Васильовича на прізвисько «Сіврюк» (див.: Зимин А.А. Формирование боярской аристократии в России во второй половине XV — первой трети XVI в. Москва, 1988. С. 142).</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Бычкова М.Е. Родословие Глинских из Румянцевского собрания. Записки Отдела рускописей ГБЛ. Вып. 38. Москва, 1977. С. 121.</footnote>
Останньою в низці московсько-литовських воєн першої половини XVI ст.
стала так звана Стародубська війна. Розпочинаючи її, Сигізмунд І виряджав свою
армію «замков наших отчизных северских добывати»; тож Сіверщина перетво-
рилася на головний театр воєнних дій у 1534—1536 рр. Литовці захопили Гомель,
Стародуб, Почеп, Радогощ, однак після мирних переговорів 1537 р. утримали за
собою тільки Гомель; отже, за словами самого Сигізмунда, війна закінчилась без
будь-якого «пожитку» для ВКЛ. По тому в литовсько-московських взаєминах
запанував спокій, оскільки, за словами М. Крома, «угода 1537 р. зафіксувала пев-
ну рівновагу: Литва виявилася не в змозі повернути втрачені території, а Москва
тимчасово припинила спроби нових загарбань слов’янських земель, які належали
Великому князівству Литовському»<fnref n="84" />.

Проте московські правителі не зрікалися своїх претензій на давньоруську
територіально-політичну спадщину. Більше того — оголосивши Гедиміна на-
щадком полоцького князя Рогволода, вони почали претендувати навіть на суто
литовські терени (мовляв, «не токмо что Русская земля, но и Литовская земля
вся» є «отчиною» московських Рюриковичів<fnref n="85" />). Однак центральним пунктом
московських претензій залишався Київ, який Іван Грозний мріяв захопити як
колишню столицю Русі, наголошуючи, що при його предках «и Вильна была, и
Подольская земля, и Галицкая земля, и Волынская земля вся к Киеву»<fnref n="86" />.

Ці настрої свого володаря поділяли й пересічні росіяни. Нагадаємо хоча б
слова Михалона Литвина, який у середині XVI ст. зауважив з приводу ставлення
«московитів» до Києва: їхній князь «понад усе бажає заволодіти цим містом,
яке йому до вподоби, твердячи, що він — нащадок Володимира, київського кня-
зя. Немало ремствують і його люди, що не володіють такою давньою столицею
царів та її святощами». Такі почуття відверто висловив один московський літо-
писець часів Івана Грозного, в якого вихопилося: «Да видети бы нам государя на
Киеве, православного царя, великого князя Ивана Васильевича всея Руси!»<fnref n="87" />.

За цих обставин володарі ВКЛ мусили шукати свої аргументи «від історії».
Вони також вдавались до «отчинного права», апелюючи до реалій литовських
часів, — адже вони спадково, з діда-прадіда, порядкували на окреслених теренах.
Отже, поставало зачароване коло: на міждержавних переговорах «диаки звали

<footnote n="84">⁸⁴ Кром М.М. *Стародубская война (1534—1537): Из истории русско-литовских отношений*. Москва, 2008. С. 96.</footnote>

<footnote n="85">⁸⁵ Сб. РИО. Т. 71. Санкт-Петербург, 1892. С. 108. Більше того, після смерті останнього Ягеллона Іван Грозний заявив, що, раз «того роду не осталось никого», то «Корона Польская и Великое княжество Литовское наша вотчина». Подальші переговори про московську кандидатуру на елекції мали цікавий прецедент 1506 р., коли після смерті Олександра Ягеллончика Василь III пропонував віленським політикам, «чтоб они похотели его на государство Литовское» (див.: Флоря Б.Н. *Русско-польские отношения и политическое развитие Восточной Европы во второй половине XVI — начале XVII в.*. Москва, 1978. С. 32, 57).</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Сб. РИО. Т. 71. С. 172.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Михалон Литвин. *О нравах татар, литовцев и москвитян*. С. 102; Софийские летописи... С. 315.</footnote>
русские городы великого князя [московского] вотчиною, а [литовские] послы звали городы русские королёвою вотчиною»<fnref n="88" />.

Водночас литовська сторона покликалася на «право завоювання», яке визнавалося тогочасною правосвідомістю як історико-юридичний аргумент. Не випадково у білорусько-литовських літописах широкої редакції, що постали у XVI ст., з'явився квазіисторичний переказ про завоювання Південно-Західної Русі Гедиміном; воднораз наголошувалося, що з приходом литовців завдяки їхній воєнній звитязі було припинено сплату данини ординцям, яка «хоживала» за їхніх попередників — руських князів (хоча насправді встановлення литовської супрематії спочатку зовсім не означало ліквідації залежності від Орди).

Що ж до воєнного протистояння, то за Сигізмундових часів єдиним здобутком російської зброї у війнах з Литвою став Смоленськ. Паралельно, як уже зазначалося, Москва втратила Любеч (1508) і Гомель (1537); утримати ж решту завоювань вдалося лише завдяки продуманій системі заходів, найефективнішим з яких було переміщення на новоприєднані території населення з глибинних регіонів Московської держави.

**Вплив війн на соціальну сферу.** Далися взнаки й заходи Сигізмунда щодо впорядкування військової служби. Ще 1502 р., за часів Олександра Ягеллончика, було встановлено норму її відбуття мешканцями приватних маєтностей: князі, пани та бояри мусили під час воєнних дій виставляти одного озброєного кіннотника («пахолка на коне в зброе») від кожних 10 селянських «служб». Це висунуло на порядок денний завдання здійснення загальнодержавного «попису» їхніх земель. Сейм 1507 р. ухвалив рішення, згідно з яким усі шляхтичі мали переписати своїх підданих і подати укладені реєстри Сигізмунду. Згодом, наприкінці 20-х років XVI ст., як порядок проведення «пописів», так і норму військової служби було змінено: кінний ратник мав виставлятися від 8 служб, а переписи почали здійснювати спеціальні комісари. Наслідком цих заходів стало зростання загальноземського ополчення; зрозуміло, що це позитивно вплинуло на результати московсько-литовського протистояння.

Потреби военного часу змушували литовців вербувати поза межами країни кваліфікованих найманців — «жовнірів»; їх утримання потребувало величезних коштів, яких у держави не було. Через це вже за правління Олександра значного поширення набула практика внутрішніх позик під заставу державних земель. До неї, щоб забезпечити себе необхідними коштами, мусив вдаватися й Сигізмунд, особливо під час московсько-литовської війни 1512—1522 рр., наприкінці якої це джерело було практично вичерпано, оскільки всі «господарські» маєтності «в долзех зашли»; водночас було передано в «оренду» всі прибуткові статті державного бюджету: мита, корчми та ін.

Виходом з цього глухого кута стали надзвичайні податки — серебщина та головщина. Першу щодо підданих шляхти було скасовано Казимировим привілеем 1447 р. Тож для її отримання Сигізмунд мусив скликати загальний («валь-

<footnote n="88">⁸⁸ Сб. РИО. Т. 35... С. 853.</footnote>
ний») сейм за участі князів, панів і бояр з усіх земель Литовської держави. Уперше це сталося 1507 р., у переддень війни з Московським князівством, коли постала потреба в черговому наймі жовнірів, тоді як Сигізмунд ще не розрахувався з ними за Олександровими боргами. Учасники скликаного в лютому того року сейму дали згоду на поновлення серебщини — «дозволили его милости господарю с людей своих на тот год серебщизну дати: с воловое сохи по шести грошей, а с конское сохи по три гроши; а кто землю держит под собою, а волов и кляч не мает, а с земли поживу мает, тот три гроши мает дати».

Це створило прецедент на майбутнє. У 1520-х роках серебщина збиралась п'ять разів, а її розміри істотно збільшилися — до 15 грошів з вола, 7,5 — з коня, 6 — від землі без тягла. У 30-х роках XVI ст. почала запроваджуватися серебщина, яку збирали три роки поспіль; тому, по суті, цей податок втратив свій надзвичайний характер, хоча щоразу його збір проводився за згоди шляхти, яка з'їжджалася на загальноземські сейми. Вона ж санкціонувала збір поголовщини (сейми 1514 і 1518—1519 рр.), що її сплачували всі мешканці Литовської держави: простолюд — по 1 грошу, шляхта — по 2, державні сановники — по 30 грошів (тобто 1 золотому)<fnref n="89" />.

З огляду на ці фінансові нововведення, сеймування литовсько-руської шляхти набрало регулярного характеру. Коло проблем, які розглядались на сеймових засіданнях, поступово розширювалося. Якщо за часів Олександра на порядок денний виносили тільки питання обрання великого князя литовського та взаємин із Польщею, то за Сигізмунда до компетенції сейму було віднесено рішення про початок, продовження або припинення воєнних дій (зокрема, саме за сеймовою резолюцією 1534 р. розпочалася Стародубська війна). Це було цілком закономірно, оскільки, за словами М. Любавського, «війни для литовського уряду в XVI ст. стали вже майже немислимі без накладання екстраординарних воєнних тягарів на землевласників великого князівства, без грошових субсидій з їхнього боку. Саме тому уряд і намагався заручитися їхньою попередньою згодою на початок чи продовження війни, аби легше було отримувати від них і саму субсидію, і згоду на важче обкладення»<fnref n="90" />.

Водночас сейм став активним учасником законотворчого процесу в державі, ініціювавши кодифікацію чинного права. На прохання учасників Віленського сейму 1514 р. Сигізмунд зголосився на створення комісії з учених-легістів, що уклала Литовський Статут, який було запроваджено після ухвалення його статей на сеймових засіданнях (1529). Значення Статуту як кодексу державного, карного і цивільного права ВКЛ складно переоцінити. Не дивно, що сучасники порівнювали його ухвалення із запровадженням християнства. У Статуті було синтезовано норми звичаєвого права Литви та підвладних їй руських земель, поточного законодавства, «Руської Правди», польських і західноєвропейських

<footnote n="89">⁸⁹ Любавский М.К. Очерк истории Литовско-Русского государства до Люблинской унии включительно. Москва, 1915. С. 213.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Там само. С. 219—220.</footnote>
судебників, а також положення римського права, що його рецепція у Литві роз-
почалась у ХІІІ ст., згодом отримавши додатковий імпульс у вигляді теорії рим-
ського походження литовської еліти. Таке поєднання юридичних норм містило
елементи еклектики: вкрай архаїчні «артикули» (наприклад, про родовий ви-
куп) сусідили у Литовському Статуті з такими, що сформувались під впливом
ідей Ренесансу й подеколи навіть випереджали свій час. Проте у цьому виявився
«імперський» характер Статуту, покликаного об’єднати одним «писаним пра-
вом» усі землі Литовської держави, все розмаїття місцевих традицій <fnref n="91" />.

Універсальність цієї юридичної пам'ятки полягала і в тому, що її настанови
адресувались усім мешканцям ВКЛ, «так убогим, як и богатым», будь-якого
«роду або стану», без огляду на віросповідання та національність. Дослідники
вказують, що упорядники Статуту прагнули згуртувати литовсько-руське сус-
пільство перед лицем постійної зовнішньополітичної загрози — адже це був час,
коли рада панів не раз нагадувала Сигізмунду, що «великое княжество со всех
сторон огорчено есть неприятелями вашей милости, почон от Прус и до Лиф-
лянт (Лівоїї. — Авт.), и до Москвы, а от Москвы до царя перекопского (крим-
ського хана. — Авт.) — с тых сторон великое княжество великий впад взяло (за-
знало значних втрат. — Авт.) и много (землі від нього. — Авт.) отошло» <fnref n="92" />.

Гетьманування Костянтина Острозького. Зарадити цьому мали й подаль-
ші заходи щодо впорядкування військової служби — зокрема, зміцнення дисци-
пліни. Шляхтичів, які запізнювались на мобілізаційні пункти, штрафували; де-
зертирів карали смертю. Важливим заходом уряд стало створення, за польським
взірцем, посади найвищого гетьмана, що її першим обійняв князь Костянтин Іва-
нович Острозький (щоправда, за версією «Хроніки Биховця», цей уряд передав
йому під час Молдавської кампанії 1497 р. Петро Янович Монтигирдович; однак
науковцям ця звістка здається сумнівною).

Прерогативи гетьмана остаточно сформувались 1507 р., коли цей пост, за від-
сутності Острозького, займав маршалок Станіслав Кішка. Виданою в серпні того
року «уставою» Сигізмунд наказав війську, щоб «гетмана нашого во всем были
послушни: бо есмо казали ему послушных чествовати, а упорных и непослушных
карати, не мней (так само. — Авт.), как мы сами, пан господарь» <fnref n="93" />. На час воєн-
них дій гетьман фактично заступав великого князя литовського й тому наділявся
якнайширшими повноваженнями.

<footnote n="91">⁹¹ Бардах Ю. Литовские Статуты — памятники права периода Возрождения. Культур-
ные связи народов Восточной Европы в XVI в. Москва, 1976. С. 71—93.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Щоправда, «прусську проблему» за часів Сигізмунда було успішно розв'язано. Новий великий магістр Тевтонського ордену Альбрехт Гогенцоллерн програв у війні, оголошенній йому 1519 р. Незабаром він перейшов у лютеранство і, секуляризувавши Орден, трансформував його у світське Прусське князівство — першу протестантську державу в Європі. У квітні 1525 р. Альбрехт Гогенцоллерн заприсягся у вірності Польщі, перетворившись на її ленника.</footnote>

<footnote n="93">⁹³ Акты ЗР. Т. 2... № 25. С. 28; № 31. С. 37.</footnote>