vysokými státními funkcemi. Takto mohl případný přechod do opozice znamenat pro Thoreze, prvního místopředsedu vlády, vážný osobní problém ztráty opojné politiky.<fnref n="224" />

Vnitropolitický rozkol Francie tak, jak se udál na jaře 1947, je třeba vsadit do širšího kontextu počínající studené války.<fnref n="225" /> V důsledku vyhlášení Trumanovy doktríny zadržování komunismu (12. březen) byly západní KS tlačeny do nebezpečné defenzívy. Politbyra odpovídala zostřením stanovisek a následný vnitropolitický střet vyústil v sérii vylučování komunistických ministrů ze západoevropských vlád. Po tomto nečekaném zvratu prokázali francouzští a italští soudruzi naprosté zameškání posunu v mezinárodních vztazích.<fnref n="226" /> Na ekonomický tlak Marshallova plánu reagoval Sovětský svaz ideologickým utažením, které nemohlo být v souladu se snahou PCF a PCI o urychlený návrat do vlád národní jednoty. Bylo třeba bolestivého ponížení ve Szklarské Porebě a Ždanovovy přednášky, aby obě významné západoevropské KS sladily takt opět podle rytmu sovětské diplomacie a aby soudruzi v Československu dokončili to, pro co ve Francii a Itálii neexistovaly nikdy vhodné podmínky.

V roce 1944 komunisté vstoupili do de Gaullova válečného kabinetu, v roce 1945 opustili přímočaře konfliktní kurz, ale to jsou jen dílčí mezníky širší fáze vývoje PCF, která je ucelená až v letech 1941-1947, coby fáze protifašistické koalice. Na sklonku roku 1947 se PCF dobrovolně uzavřela v protiimperialistickém ghetu počínající studené války, ze kterého vyšla na počátku 60. let, kdy začala spolupracovat se socialisty proti gaullistické V. republice. Úpadek militantismu, kvantitativní propad členské základny, přidružených masových organizací a nákladu stranických tiskovin po roce 1947 však neznamenaly úpadek PCF jako takové. Po celý zbytek IV. republiky a tedy v nejostřejší fázi studené války nikdy neklesly volební zisky PCF pod 25% a komunisté si podrželi statut přední francouzské politické síly, aby v 70. letech v koalici s Mitterrandovými socialisty opět atakovali nejvyšší státní pozice. Podíl na úspěšných poválečných reformách, činorodost v odborech a mírové nebo protikolonialistické manifestace komunistům natrvalo zajistily nálepku mluvčího slabých a utlačovaných, která překryla temnější aspekty PCF, jakými byly demokratický centralismus, bezvýhradná podpora sovětské zahraniční politiky nebo glorifikace východovropských totalitních systémů.<fnref n="227" />

<footnote n="224">²²⁴ Vyvozuje se z biografie sepsané jeho osobním tajemníkem, viz ROBRIEUX, P.: Maurice Thorez. Vie secrète et vie publique, Paris, 1975. Elgeyová: "Podíl na vládní odpovědnosti (...) byl pro komunisty, uvyklé spíš věznicím, exilu a ilegalitě než vládní lavici v Bourbonském paláci, jako zázračné dobrodružství." (ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 328-329.) Rioux: "Thorez, šťastný státník." (RIOUX, J.-P.: La France de la Quatrième République. L'ardeur et la nécessité 1944-1952, 1. díl, Paris, 1980, s. 176.)</footnote>

<footnote n="225">²²⁵ "S akcelerací studené války se Francie stále více integrovala do západních politických struktur a účast komunistů ve vládě byla zjevným anachronismem." (NÁLEVKA, V.: Světová politika ve 20. století, 1. díl, Praha, 2000, s. 229.)</footnote>

<footnote n="226">²²⁶ "Propásli, že kostky jsou už vrženy; přesvědčovali sami sebe, bagatelizovali úpadek mezinárodních vztahů a stále se drželi svého kalkulu." (BUTON: L'éviction..., in: BERNSTEIN, MILZA: L'Année 1947, s. 349); "(...) lze hovořit o nekompetentní improvizaci bolševických vůdců jak v SSSR, tak ve Francii a Itálii." (LUŇAK, P.: Západ. Spojené státy a Západní Evropa ve studené válce, Praha, 1997, s. 78.)</footnote>

<footnote n="227">²²⁷ K percepci PCF francouzskou společností viz předmluvu LAZAR, M.: Le communisme. Une passion française, 2002; nebo sociologickou studii LAVABRE, M.-C.: Le fil rouge. Sociologie de la mémoire communiste, Paris, 1994.</footnote>
# Alsasko-Lotrinsko

Martina Sedláková

Alsasko-Lotrinsko zdaleka není jen geografickým pojmem. Chtělo by se dokonce říci, že jím je až v druhé řadě. První myšlenka patří jeho pohnutým osudům v letech 1870-1945. Svářily se o ně Francie a Německo a pro obě země se stalo symbolem. Držba Alsaska-Lotrinska byla věcí prestiže, jeho ztráta posilovala negativní vztah k druhé zemi. Posledním dějstvím dlouholetého konfliktu byla druhá světová válka, na jejímž konci se Alsasko-Lotrinsko vrátilo zpět do Francie. Poválečná integrace do ztracené vlasti probíhala (jako ostatně už několikrát) ve více rovinách. Francie opět zaváděla své zákonodárství a svou měnu, musela vyřešit mimo jiné územní spory s Německem, majetkové otázky nebo např. uznávání diplomů.

Pro samotné obyvatele Alsaska-Lotrinska byla politická příslušnost k Francii v drtivé většině samozřejmostí. Srozuměnost s existencí v rámci francouzského státu však neznamenala, že se Alsasko-Lotrinsko hodlalo vzdát svých specifik - především německého jazyka a postavení církve. V meziválečném období působily poměrně silné autonomistické proudy, usilující potvrdit alsasko-lotrinskou svébytnost právním rámcem. Francie, vycházející ze své unitární tradice a centralismu, nebyla už tehdy takovému kroku obzvlášť nakloněna. Následky druhé světové války se promítly i do této oblasti. Rok 1918 se sliby o respektu k místním tradicím se proto neopakoval. Francie si chtěla pojistit, že Alsasko-Lotrinsko už neztratí. Autonomismus byl ochromen, vše německé mělo slabou pachuť nacismu - tyto skutečnosti přibližovaly Alsasko-Lotrinsko francouzským záměrům.

Tato studie si klade za cíl nastinit, jaká byla bezprostředně po válce situace Alsaska-Lotrinska. Na jakém základě se otevírala nová etapa vztahu Francie a Alsaska-Lotrinska? V čem spočívala specifičnost dvou provincí? Anexe byla sice krátká, ale intenzivní, a neumožňovala proto pouhý návrat k předválečnému stavu. Jakým způsobem se tedy válečné zkušenosti promítly do výchozích (poválečných) podmínek? Časově je téma vymezeno v zásadě rokem 1945, tedy koncem války, a rokem 1953, kdy proces v Bordeaux uzavírá jednu etapu poválečné alsasko-lotrinské historie. V řadě případů je však nutné se vracet hlouběji do minulosti, aby vyšly najevo všechny souvislosti. Proto si ve stručnosti připomeňme základní skutečnosti.

Alsasko bylo Francii přiřčeno Vestfálským mírem roku 1648, kromě deseti měst (včetně Štrasburku), která se stala součástí Francie roku 1681.<fnref n="228" /> Tzv. Horní Lotrinsko připadlo Francii roku 1766, Mylhůzy až 1798. V období Velké francouzské revoluce a napoleonských válek došlo ke dvěma klíčovým obratům: území přijalo francouzskou legislativu a boje postupně budovaly pocit solidarity.<fnref n="229" /> Oblast zachovávala jazykovou svébytnost, ovšem kombinovanou "s francouzským cítěním".<fnref n="230" /> Frankfurtská mírová smlouva z 10. 5. 1871 určila, že Francie zaplatí svou prohru v prusko-francouzské válce i ztrátou Alsaska-Lotrinska,<fnref n="231" /> které se stalo Reichslandem a bylo podřízené přímo císaři. V roce 1911 získalo Alsasko-Lotrinsko vlastní ústavu, aniž však bylo rovnocenné ostatním částem císařství.<fnref n="232" /> Vývoj směrem k autonomii přerušila první světová válka. Po jejím skončení se Alsasko-Lotrinsko vrátilo zpět k Francii. Prvky autonomie byly postupně rušeny, což spolu s necitlivostí některých přicházejících francouzských úředníků vzbuzovalo značnou nelibost. Zachování některých výsad však Alsasko-Lotrinsko dosáhlo (např. výuky němčiny - byť v omezeném rozsahu - a platnosti konkordátu). To částečně oslabilo autonomistický proud, který se v té době objevil jako relevantní politická síla. Někteří jeho stoupenci byli obžalováni a posléze uznáni vinnými za činnost proti vládě a státní autoritě (tzv. proces v Colmaru roku 1928).<fnref n="233" /> Druhá světová válka se otevřela ve znamení masové evakuace obyvatel především do jihozápadní Francie. Aniž by příměří něco takového zmiňovalo, bylo Alsasko-Lotrinsko anektováno Řísí. Nacistické Německo je postupně podřídilo svým zákonům. Obyvatelé byli vystaveni tvrdému tlaku a důkladné germanizaci. Od podzimu 1944 zde probíhaly boje, úplného osvobození se celá oblast dočkala v březnu 1945²³⁴ - a tak se stala opět součástí Francie.

<footnote n="228">²²⁸ HONZÁK F., PEČENKA M., STELLNER F., VLČKOVÁ, J.: Evropa v proměnách staletí, Praha, 2001, s. 28, 29, 351, 352.</footnote>

<footnote n="229">²²⁹ MAUGUÉ P.: Le Particularisme alsacien 1918-1967, Paris, 1970, s. 18.</footnote>

<footnote n="230">²³⁰ "sentiments français", tamtéž, s. 21.</footnote>

<footnote n="231">²³¹ PEČENKA M., LŮNÁK P. a kol.: Encyklopedie moderní historie, Praha, 1999, s. 159.</footnote>

<footnote n="232">²³² MAUGUÉ: Particularisme, s. 21n.</footnote>

<footnote n="233">²³³ MAUGUÉ: Particularisme, s. 85n.</footnote>

<footnote n="234">²³⁴ Více STREICHER J.-C., FISCHER G., BLEZE P.: Histoire des Alsaciens, de 1789 à nos jours, Paris, 1979, s. 183n.</footnote>
# Alsasko-Lotrinsko

Martina Sedláková

Alsasko-Lotrinsko zdaleka není jen geografickým pojmem. Chtělo by se dokonce říci, že jím je až v druhé řadě. První myšlenka patří jeho pohnutým osudům v letech 1870-1945. Svářily se o ně Francie a Německo a pro obě země se stalo symbolem. Držba Alsaska-Lotrinska byla věcí prestiže, jeho ztráta posilovala negativní vztah k druhé zemi. Posledním dějstvím dlouholetého konfliktu byla druhá světová válka, na jejímž konci se Alsasko-Lotrinsko vrátilo zpět do Francie. Poválečná integrace do ztracené vlasti probíhala (jako ostatně už několikrát) ve více rovinách. Francie opět zaváděla své zákonodárství a svou měnu, musela vyřešit mimo jiné územní spory s Německem, majetkové otázky nebo např. uznávání diplomů.

Pro samotné obyvatele Alsaska-Lotrinska byla politická příslušnost k Francii v drtivé většině samozřejmostí. Srozuměnost s existencí v rámci francouzského státu však neznamenala, že se Alsasko-Lotrinsko hodlalo vzdát svých specifik - především německého jazyka a postavení církve. V meziválečném období působily poměrně silné autonomistické proudy, usilující potvrdit alsasko-lotrinskou svébytnost právním rámcem. Francie, vycházející ze své unitární tradice a centralismu, nebyla už tehdy takovému kroku obzvlášť nakloněna. Následky druhé světové války se promítly i do této oblasti. Rok 1918 se sliby o respektu k místním tradicím se proto neopakoval. Francie si chtěla pojistit, že Alsasko-Lotrinsko už neztratí. Autonomismus byl ochromen, vše německé mělo slabou pachuť nacismu - tyto skutečnosti přibližovaly Alsasko-Lotrinsko francouzským záměrům.

Tato studie si klade za cíl nastinit, jaká byla bezprostředně po válce situace Alsaska-Lotrinska. Na jakém základě se otevírala nová etapa vztahu Francie a Alsaska-Lotrinska? V čem spočívala specifičnost dvou provincí? Anexe byla sice krátká, ale intenzivní, a neumožňovala proto pouhý návrat k předválečnému stavu. Jakým způsobem se tedy válečné zkušenosti promítly do výchozích (poválečných) podmínek? Časově je téma vymezeno v zásadě rokem 1945, tedy koncem války, a rokem 1953, kdy proces v Bordeaux uzavírá jednu etapu poválečné alsasko-lotrinské historie. V řadě případů je však nutné se vracet hlouběji do minulosti, aby vyšly najevo všechny souvislosti. Proto si ve stručnosti připomeňme základní skutečnosti.

Alsasko bylo Francii přiřčeno Vestfálským mírem roku 1648, kromě deseti měst (včetně Štrasburku), která se stala součástí Francie roku 1681.<fnref n="228" /> Tzv. Horní Lotrinsko připadlo Francii roku 1766, Mylhůzy až 1798. V období Velké francouzské revoluce a napoleonských válek došlo ke dvěma klíčovým obratům: území přijalo francouzskou legislativu a boje postupně budovaly pocit solidarity.<fnref n="229" /> Oblast zachovávala jazykovou svébytnost, ovšem kombinovanou "s francouzským cítěním".<fnref n="230" /> Frankfurtská mírová smlouva z 10. 5. 1871 určila, že Francie zaplatí svou prohru v prusko-francouzské válce i ztrátou Alsaska-Lotrinska,<fnref n="231" /> které se stalo Reichslandem a bylo podřízené přímo císaři. V roce 1911 získalo Alsasko-Lotrinsko vlastní ústavu, aniž však bylo rovnocenné ostatním částem císařství.<fnref n="232" /> Vývoj směrem k autonomii přerušila první světová válka. Po jejím skončení se Alsasko-Lotrinsko vrátilo zpět k Francii. Prvky autonomie byly postupně rušeny, což spolu s necitlivostí některých přicházejících francouzských úředníků vzbuzovalo značnou nelibost. Zachování některých výsad však Alsasko-Lotrinsko dosáhlo (např. výuky němčiny - byť v omezeném rozsahu - a platnosti konkordátu). To částečně oslabilo autonomistický proud, který se v té době objevil jako relevantní politická síla. Někteří jeho stoupenci byli obžalováni a posléze uznáni vinnými za činnost proti vládě a státní autoritě (tzv. proces v Colmaru roku 1928).<fnref n="233" /> Druhá světová válka se otevřela ve znamení masové evakuace obyvatel především do jihozápadní Francie. Aniž by příměří něco takového zmiňovalo, bylo Alsasko-Lotrinsko anektováno Řísí. Nacistické Německo je postupně podřídilo svým zákonům. Obyvatelé byli vystaveni tvrdému tlaku a důkladné germanizaci. Od podzimu 1944 zde probíhaly boje, úplného osvobození se celá oblast dočkala v březnu 1945²³⁴ - a tak se stala opět součástí Francie.

<footnote n="228">²²⁸ HONZÁK F., PEČENKA M., STELLNER F., VLČKOVÁ, J.: Evropa v proměnách staletí, Praha, 2001, s. 28, 29, 351, 352.</footnote>

<footnote n="229">²²⁹ MAUGUÉ P.: Le Particularisme alsacien 1918-1967, Paris, 1970, s. 18.</footnote>

<footnote n="230">²³⁰ "sentiments français", tamtéž, s. 21.</footnote>

<footnote n="231">²³¹ PEČENKA M., LŮNÁK P. a kol.: Encyklopedie moderní historie, Praha, 1999, s. 159.</footnote>

<footnote n="232">²³² MAUGUÉ: Particularisme, s. 21n.</footnote>

<footnote n="233">²³³ MAUGUÉ: Particularisme, s. 85n.</footnote>

<footnote n="234">²³⁴ Více STREICHER J.-C., FISCHER G., BLEZE P.: Histoire des Alsaciens, de 1789 à nos jours, Paris, 1979, s. 183n.</footnote>
Na tomto místě je nutné vymezit, co vlastně rozumíme pojmem "Alsasko-Lotrinsko". Dnes existují dva francouzské regiony: Alsasko a Lotrinsko, zahrnující dva, resp. čtyři departementy. Území, o něž se zajímáme, se však se současným teritoriem neshoduje. V roce 1871 přišla Francie o oba alsaské departementy Bas-Rhin i Haut-Rhin (bez Belfortu), ke kterým Německo ze strategických důvodů připojilo ještě kantony Schirmeck a Saales, původně náležející departementu Vogézy. Francie ztratila rovněž tři čtvrtiny departementu Mosela (okresy Mety, Sarreguemines a Thionville) s částí Meurthe (Château-Salins a Sarrebourg). Francouzské "zbytky" Meurthe a Mosely vytvořily společný departement Meurthe-et-Moselle, zatímco anektovaná oblast byla označovaná jako (německé) Lotrinsko (Lotharingen). V roce 1918 se z ní stal departement Mosela. O takto vymezené území se pak jednalo i v roce 1918, 1940 a 1944/5.<fnref n="235" /> V odborné literatuře pojednávající o tomto tématu se většinou vyskytuje souhrnné označení Alsasko-Lotrinsko, znamenající právě jen ony tři departementy. V publikacích či pasážích věnovaných výlučně "nealsaské" části nebo při potřebě zdůraznění se užívá termín Mosela.

Existuje však ještě další rozměr označení "Alsasko-Lotrinsko". Z hlediska osudu se sice Alsasko a Lotrinsko (Mosela) příliš nelišily, ale rovnítko mezi ně klást nelze. Liší se totiž nejen jazykově,<fnref n="236" /> ale i vnímáním své příslušnosti či identity. Zatímco u Alsaska lze hovořit o celku přinejmenším z toho důvodu, že pojednávané území zahrnuje oba alsaské departementy, a tím částečně odůvodnit silnější tendence k autonomismu, v případě Lotrinska se jedná pouze o Moselu, tedy jeden ze čtyř lotrinských departementů. Po "prvním návratu" roku 1918 měla Mosela v řadě ohledů blíž k Alsasku než k ostatním lotrinským departementům, "pravé" Lotrinsko nesdílelo její osud a vnitřní situaci. Avšak obyvatelé pociťovali svou příslušnost k Lotrinsku silněji než svůj specifický úděl, a tak se po osvobození do něj "vraceli" zpět. Frankofonní část měla navíc v Mosele větší váhu oproti Alsasku, kde bylo frankofonních jen několik údolí ve Vogézách. V případě "anektovaného Lotrinska"<fnref n="237" /> proto po menší obměně více platí trefná věta o lidech mluvicích německy a cítících francouzsky.<fnref n="238" /> Potvrzuje to i slabší podpora autonomistického proudu v Mosele v meziválečném období. Ve prospěch rozdílnosti svědčí rovněž podoba odboje během druhé světové války. Zatímco v Alsasku působila řada místních organizací, lotrinští byli převážně napojeni na celofrancouzské sítě. Odlišnost si uvědomovali také samotní nacisté: v případě Alsaska věřili v reaktivaci němectví, které prý bylo jen načas zasuto dospod, lotrinskou otázku plánovali řešit ve větším množství za pomoci vyhnání. Mosela byla tedy k Francii připoutána mnohem silněji než Alsasko.<fnref n="239" />

Mosela byla rozlohou i počtem obyvatel "mladší sourozenec" Alsaska, z čehož vyplývala jistá nerovnováha, již si obě strany uvědomovaly. Z tohoto důvodu se lotrinský partikularismus, "obrana jazykové, kulturní a náboženské jedinečnosti",<fnref n="240" /> nevymezoval jen vůči Německu, ale také vůči Alsasku. Riziko antagonismu ještě zvětšovala opatření německé administrativy během první anexe, kdy vysoké posty samozřejmě obsazovali příchozí Němci, ale na nižší se nedostávali místní (jako tomu bylo v sousední provincii), nýbrž právě Alsasané. Upřednostňování protestantských Alsasanů také nahrávalo obrazu protestanta-nepřítele, jak uvidíme dále.

Lze tedy zjednodušeně říci, že větší odlišností oproti Francii se vyznačuje Alsasko. Odpovídá tomu i množství odborné literatury, věnované jeho případu. Pro tuto studii, vzhledem k jejímu rozsahu a zaměření, z toho vyplývá následující: poněvadž jejím primárním záměrem je zachytit celkovou situaci obou provincíí, nikoliv srovnávat jejich odlišnosti, budou obě provincie pojednány společně. Rozdíly zásadní povahy však nebudou opomenuty.

## I.

Od roku 1870 až do sledovaných let změnili obyvatelé těchto provincíí čtyřikrát státní příslušnost. K oblíbeným stereotypům patří uvádět počet uniforem, v nichž titíž lidé za uplynulou dobu bojovali nebo teoreticky mohli bojovat (v případě samotné druhé světové války lze dojít k neuvěřitelnému číslu pět).<fnref n="241" /> Přitom se toto bouřlivé období vejde do délky jednoho lidského

<footnote n="235">²³⁵ MAUGUÉ.: Particularisme, s. 20. LACOSTE Y. (dir.): Dictionnaire de géopolitique, Paris, 1995, s. 119 a RITTER J.: L'Alsace, Paris, 1985, s. 52. Po druhé světové válce došlo mezi Francií a Německem ke sporům o některé menší oblasti. Více SCHAEFFER P.J.: L'Alsace et l'Allemagne de 1945 à 1949, Metz, 1976, s. 177n.</footnote>

<footnote n="236">²³⁶ Více viz kapitola o jazyku.</footnote>

<footnote n="237">²³⁷ BONNEFONT J.-C.(dir.): Histoire de la Lorraine de 1900 à nos jours, Toulouse, 1979, s. 37.</footnote>

<footnote n="238">²³⁸ "Třebaže Alsasané v roce 1870 cítili francouzsky, dál mluvili mnozí německy", MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 149, více viz kapitola o jazyku.</footnote>

<footnote n="239">²³⁹ RIGOULOT P.: L'Alsace-Lorraine pendant la guerre 1939-1945, Paris, 1997, s. 116n. BONNEFONT (dir.): Histoire de la Lorraine, s. 119, 128.</footnote>

<footnote n="240">²⁴⁰ BONNEFONT (dir.): Histoire de la Lorraine, s. 52.</footnote>

<footnote n="241">²⁴¹ Případ pěti uniforem je opravdu výjimečný, ale mohlo k němu dojít takto: francouzskou uniformu oblékl voják roku 1939 při mobilizaci, za německou ji vyměnil roku 1942, když byl násilně inkorporován do Wehrmachtu, z ruského zajetí vycházel v uniformě ruské, z níž se převlékl do anglické během</footnote>
Na tomto místě je nutné vymezit, co vlastně rozumíme pojmem "Alsasko-Lotrinsko". Dnes existují dva francouzské regiony: Alsasko a Lotrinsko, zahrnující dva, resp. čtyři departementy. Území, o něž se zajímáme, se však se současným teritoriem neshoduje. V roce 1871 přišla Francie o oba alsaské departementy Bas-Rhin i Haut-Rhin (bez Belfortu), ke kterým Německo ze strategických důvodů připojilo ještě kantony Schirmeck a Saales, původně náležející departementu Vogézy. Francie ztratila rovněž tři čtvrtiny departementu Mosela (okresy Mety, Sarreguemines a Thionville) s částí Meurthe (Château-Salins a Sarrebourg). Francouzské "zbytky" Meurthe a Mosely vytvořily společný departement Meurthe-et-Moselle, zatímco anektovaná oblast byla označovaná jako (německé) Lotrinsko (Lotharingen). V roce 1918 se z ní stal departement Mosela. O takto vymezené území se pak jednalo i v roce 1918, 1940 a 1944/5.<fnref n="235" /> V odborné literatuře pojednávající o tomto tématu se většinou vyskytuje souhrnné označení Alsasko-Lotrinsko, znamenající právě jen ony tři departementy. V publikacích či pasážích věnovaných výlučně "nealsaské" části nebo při potřebě zdůraznění se užívá termín Mosela.

Existuje však ještě další rozměr označení "Alsasko-Lotrinsko". Z hlediska osudu se sice Alsasko a Lotrinsko (Mosela) příliš nelišily, ale rovnítko mezi ně klást nelze. Liší se totiž nejen jazykově,<fnref n="236" /> ale i vnímáním své příslušnosti či identity. Zatímco u Alsaska lze hovořit o celku přinejmenším z toho důvodu, že pojednávané území zahrnuje oba alsaské departementy, a tím částečně odůvodnit silnější tendence k autonomismu, v případě Lotrinska se jedná pouze o Moselu, tedy jeden ze čtyř lotrinských departementů. Po "prvním návratu" roku 1918 měla Mosela v řadě ohledů blíž k Alsasku než k ostatním lotrinským departementům, "pravé" Lotrinsko nesdílelo její osud a vnitřní situaci. Avšak obyvatelé pociťovali svou příslušnost k Lotrinsku silněji než svůj specifický úděl, a tak se po osvobození do něj "vraceli" zpět. Frankofonní část měla navíc v Mosele větší váhu oproti Alsasku, kde bylo frankofonních jen několik údolí ve Vogézách. V případě "anektovaného Lotrinska"<fnref n="237" /> proto po menší obměně více platí trefná věta o lidech mluvicích německy a cítících francouzsky.<fnref n="238" /> Potvrzuje to i slabší podpora autonomistického proudu v Mosele v meziválečném období. Ve prospěch rozdílnosti svědčí rovněž podoba odboje během druhé světové války. Zatímco v Alsasku působila řada místních organizací, lotrinští byli převážně napojeni na celofrancouzské sítě. Odlišnost si uvědomovali také samotní nacisté: v případě Alsaska věřili v reaktivaci němectví, které prý bylo jen načas zasuto dospod, lotrinskou otázku plánovali řešit ve větším množství za pomoci vyhnání. Mosela byla tedy k Francii připoutána mnohem silněji než Alsasko.<fnref n="239" />

Mosela byla rozlohou i počtem obyvatel "mladší sourozenec" Alsaska, z čehož vyplývala jistá nerovnováha, již si obě strany uvědomovaly. Z tohoto důvodu se lotrinský partikularismus, "obrana jazykové, kulturní a náboženské jedinečnosti",<fnref n="240" /> nevymezoval jen vůči Německu, ale také vůči Alsasku. Riziko antagonismu ještě zvětšovala opatření německé administrativy během první anexe, kdy vysoké posty samozřejmě obsazovali příchozí Němci, ale na nižší se nedostávali místní (jako tomu bylo v sousední provincii), nýbrž právě Alsasané. Upřednostňování protestantských Alsasanů také nahrávalo obrazu protestanta-nepřítele, jak uvidíme dále.

Lze tedy zjednodušeně říci, že větší odlišností oproti Francii se vyznačuje Alsasko. Odpovídá tomu i množství odborné literatury, věnované jeho případu. Pro tuto studii, vzhledem k jejímu rozsahu a zaměření, z toho vyplývá následující: poněvadž jejím primárním záměrem je zachytit celkovou situaci obou provincíí, nikoliv srovnávat jejich odlišnosti, budou obě provincie pojednány společně. Rozdíly zásadní povahy však nebudou opomenuty.

## I.

Od roku 1870 až do sledovaných let změnili obyvatelé těchto provincíí čtyřikrát státní příslušnost. K oblíbeným stereotypům patří uvádět počet uniforem, v nichž titíž lidé za uplynulou dobu bojovali nebo teoreticky mohli bojovat (v případě samotné druhé světové války lze dojít k neuvěřitelnému číslu pět).<fnref n="241" /> Přitom se toto bouřlivé období vejde do délky jednoho lidského

<footnote n="235">²³⁵ MAUGUÉ.: Particularisme, s. 20. LACOSTE Y. (dir.): Dictionnaire de géopolitique, Paris, 1995, s. 119 a RITTER J.: L'Alsace, Paris, 1985, s. 52. Po druhé světové válce došlo mezi Francií a Německem ke sporům o některé menší oblasti. Více SCHAEFFER P.J.: L'Alsace et l'Allemagne de 1945 à 1949, Metz, 1976, s. 177n.</footnote>

<footnote n="236">²³⁶ Více viz kapitola o jazyku.</footnote>

<footnote n="237">²³⁷ BONNEFONT J.-C.(dir.): Histoire de la Lorraine de 1900 à nos jours, Toulouse, 1979, s. 37.</footnote>

<footnote n="238">²³⁸ "Třebaže Alsasané v roce 1870 cítili francouzsky, dál mluvili mnozí německy", MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 149, více viz kapitola o jazyku.</footnote>

<footnote n="239">²³⁹ RIGOULOT P.: L'Alsace-Lorraine pendant la guerre 1939-1945, Paris, 1997, s. 116n. BONNEFONT (dir.): Histoire de la Lorraine, s. 119, 128.</footnote>

<footnote n="240">²⁴⁰ BONNEFONT (dir.): Histoire de la Lorraine, s. 52.</footnote>

<footnote n="241">²⁴¹ Případ pěti uniforem je opravdu výjimečný, ale mohlo k němu dojít takto: francouzskou uniformu oblékl voják roku 1939 při mobilizaci, za německou ji vyměnil roku 1942, když byl násilně inkorporován do Wehrmachtu, z ruského zajetí vycházel v uniformě ruské, z níž se převlékl do anglické během</footnote>
života. Nestálost a náhodnost momentální státní příslušnosti její význam postupně poněkud upozadily. Tato nejistota přiměla obyvatele hledat ukotvení v jiných hodnotách, spíše v kulturních (v širším smyslu slova) než politických. Pro většinu se jimi stalo především náboženské vyznání a s ním i rodina. Fungovaly coby identité de substitution.<fnref n="242" />

Rodina měla být základem, který svou spolehlivostí čelí zvratům "vnějšího" světa. Rodinou se proto rozumělo široké příbuzenstvo, zahrnující několik generací nejen v jedné linii, ale včetně sourozenců. Rodinná soudržnost posilovala dodržováním rituálů vyplývajících z ročních období (a církevního kalendáře) i z životního cyklu. Události jako křest, svatba či pohřeb byly příležitostí shromáždit co nejširší příbuzenstvo. Rodina se také stávala východiskem touhy zabývat se kořeny. Protože dějiny Francie či Německa nemohly tuto touhu uspokojit, dělo se tak prostřednictvím zkoumání osudů jednotlivých rodů. Tento výzkum nabyl jiného významu v době nacistické anexe, kdy se jeho stěžejním účelem stalo dokázat árijský původ.

Víra je v mnoha případech silnou složkou identity a její význam se posiluje, právě když je identita nějakým způsobem zpochybňována. Náboženství bylo - v určitém rozporu s Francií - více veřejnou věcí. Velký důraz byl kladen na slavení svátků. Církev v Alsasku-Lotrinsku udržovala tradici a kulturní kontinuitu - to platí především pro katolickou církev, v čemž Ritter spatřuje určitou podobnost s Polskem.<fnref n="243" /> Právě vyznání definovalo "nejpřesnější a a nejintimnější identitu Alsasana, který byl střídavě Francouz a Němec, ale vždycky Alsasan a hlavně něco ještě přesnějšího, a to katolík, protestant nebo Žid".<fnref n="244" /> Následkem toho neexistovalo jednotné Alsasko, ale tři komunity vedle sebe: katolíci, protestanti a Židé. Tento stav, byť v ustupující intenzitě, přetrval až do doby po druhé světové válce. Až kolem roku 1945 se vyřešil letitý spor o možnost pohřbívat manžele různého vyznání společně, čemuž se především katolíci dlouho bránili. Ještě po roce 1945 bylo možné některé stoupence dané víry odlišit i vzhledově - protestantské dívky dál nosily copy spletené typickým způsobem.

V kontextu národnostním je třeba připomenout, že dlouho bylo rozšířeno přesvědčení, které katolíky ztotožňovalo s Francií a protestanty s Německem - protestanti byli ve vypjatých dobách označováni za nepřítele a pravdou je, že první anexi skutečně snášeli lépe a k německé kultuře měli vzhledem ke své víře blíž. Dominující katolictví sice posilovalo orientaci na Francii, neboť s Pruskem se zdálo neslučitelné, ale když se Francie od katolictví odvracela,<fnref n="245" /> ztrácela v Alsasku-Lotrinsku sympatie. Silné lpění na víře a z toho pramenící pocit sounáležitosti tak mohly působit proti francouzským zájmům.

I další význam náboženství vyplynul z válečných konfliktů. V Alsasku-Lotrinsku bylo problematické vzpomínat na padlé vojáky, protože většinou zahynuli v barvách jiného státu, než který měl nad územím svrchovanost v poválečné době. Proto například na památnících obětí první světové války převažují ženské figury a nezmiňuje se název žádné země. A - mnohé monumenty nějakým způsobem odkazují na víru. Nacházejí se v prostoru, jemuž dominuje kostel, nebo se jedná přímo o kapli. Zdá se, že čím vzdálenější byla Francie během konfliktu, tím víc se ti, co uctívali památku padlých, upínali k náboženství.<fnref n="246" />

Zvláštní role náboženství byla v Alsasku-Lotrinsku stvrzena i právním rámcem. Roku 1905 došlo ve Francii k odluce státu a církve. Jelikož Alsasko a Mosela k Francii v té době nenáležely, provedená úprava se jich nedotkla. Pro katolíky, protestanty a židy byly zavazující zákony, přijaté od přelomu století až po rok 1852. Zůstaly v zásadě v platnosti i po anexi v roce 1870. Jak se příslušné zákony projevují v praxi? Spočívají mimo jiné ve finanční podpoře státu. Výměnou za materiální zabezpečení církví těží stát z určitých práv. K nim patří podíl na jmenování (případně odvolání) církevních hodnostářů, které je podmíněné jeho souhlasem.<fnref n="247" /> K tomu se řadí zvláštní postavení církve ve školách (jemu je věnována jiná část).

Francie, která po roce 1918 přicházela coby osvoboditelka, navíc slibující zachovat místní specifika, si nemohla dovolit zrušit pro obyvatelstvo tak základní princip. Přesto se o to později

<footnote>cesty za francouzskými jednotkami do Alžírska. Nakonec se vrátil k francouzské uniformě. Viz WAHL A., RICHEZ J.-C.: L'Alsace entre France et l'Allemagne 1850-1950, Paris, 1994, s. 287.</footnote>

<footnote n="242">²⁴² Substituční, náhradní identita, viz WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 13 nebo BONNEFONT (dir.): Histoire de la Lorraine, s. 37n.</footnote>

<footnote n="243">²⁴³ RITTER: L'Alsace, s. 54.</footnote>

<footnote n="244">²⁴⁴ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 11.</footnote>

<footnote n="245">²⁴⁵ Tj. laicizace Francie, WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 247, a Ferryho reformy. Viz kapitola o jazykové otázce.</footnote>

<footnote n="246">²⁴⁶ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 291n.</footnote>

<footnote n="247">²⁴⁷ Více k postavení církve viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 191n.</footnote>
života. Nestálost a náhodnost momentální státní příslušnosti její význam postupně poněkud upozadily. Tato nejistota přiměla obyvatele hledat ukotvení v jiných hodnotách, spíše v kulturních (v širším smyslu slova) než politických. Pro většinu se jimi stalo především náboženské vyznání a s ním i rodina. Fungovaly coby identité de substitution.<fnref n="242" />

Rodina měla být základem, který svou spolehlivostí čelí zvratům "vnějšího" světa. Rodinou se proto rozumělo široké příbuzenstvo, zahrnující několik generací nejen v jedné linii, ale včetně sourozenců. Rodinná soudržnost posilovala dodržováním rituálů vyplývajících z ročních období (a církevního kalendáře) i z životního cyklu. Události jako křest, svatba či pohřeb byly příležitostí shromáždit co nejširší příbuzenstvo. Rodina se také stávala východiskem touhy zabývat se kořeny. Protože dějiny Francie či Německa nemohly tuto touhu uspokojit, dělo se tak prostřednictvím zkoumání osudů jednotlivých rodů. Tento výzkum nabyl jiného významu v době nacistické anexe, kdy se jeho stěžejním účelem stalo dokázat árijský původ.

Víra je v mnoha případech silnou složkou identity a její význam se posiluje, právě když je identita nějakým způsobem zpochybňována. Náboženství bylo - v určitém rozporu s Francií - více veřejnou věcí. Velký důraz byl kladen na slavení svátků. Církev v Alsasku-Lotrinsku udržovala tradici a kulturní kontinuitu - to platí především pro katolickou církev, v čemž Ritter spatřuje určitou podobnost s Polskem.<fnref n="243" /> Právě vyznání definovalo "nejpřesnější a a nejintimnější identitu Alsasana, který byl střídavě Francouz a Němec, ale vždycky Alsasan a hlavně něco ještě přesnějšího, a to katolík, protestant nebo Žid".<fnref n="244" /> Následkem toho neexistovalo jednotné Alsasko, ale tři komunity vedle sebe: katolíci, protestanti a Židé. Tento stav, byť v ustupující intenzitě, přetrval až do doby po druhé světové válce. Až kolem roku 1945 se vyřešil letitý spor o možnost pohřbívat manžele různého vyznání společně, čemuž se především katolíci dlouho bránili. Ještě po roce 1945 bylo možné některé stoupence dané víry odlišit i vzhledově - protestantské dívky dál nosily copy spletené typickým způsobem.

V kontextu národnostním je třeba připomenout, že dlouho bylo rozšířeno přesvědčení, které katolíky ztotožňovalo s Francií a protestanty s Německem - protestanti byli ve vypjatých dobách označováni za nepřítele a pravdou je, že první anexi skutečně snášeli lépe a k německé kultuře měli vzhledem ke své víře blíž. Dominující katolictví sice posilovalo orientaci na Francii, neboť s Pruskem se zdálo neslučitelné, ale když se Francie od katolictví odvracela,<fnref n="245" /> ztrácela v Alsasku-Lotrinsku sympatie. Silné lpění na víře a z toho pramenící pocit sounáležitosti tak mohly působit proti francouzským zájmům.

I další význam náboženství vyplynul z válečných konfliktů. V Alsasku-Lotrinsku bylo problematické vzpomínat na padlé vojáky, protože většinou zahynuli v barvách jiného státu, než který měl nad územím svrchovanost v poválečné době. Proto například na památnících obětí první světové války převažují ženské figury a nezmiňuje se název žádné země. A - mnohé monumenty nějakým způsobem odkazují na víru. Nacházejí se v prostoru, jemuž dominuje kostel, nebo se jedná přímo o kapli. Zdá se, že čím vzdálenější byla Francie během konfliktu, tím víc se ti, co uctívali památku padlých, upínali k náboženství.<fnref n="246" />

Zvláštní role náboženství byla v Alsasku-Lotrinsku stvrzena i právním rámcem. Roku 1905 došlo ve Francii k odluce státu a církve. Jelikož Alsasko a Mosela k Francii v té době nenáležely, provedená úprava se jich nedotkla. Pro katolíky, protestanty a židy byly zavazující zákony, přijaté od přelomu století až po rok 1852. Zůstaly v zásadě v platnosti i po anexi v roce 1870. Jak se příslušné zákony projevují v praxi? Spočívají mimo jiné ve finanční podpoře státu. Výměnou za materiální zabezpečení církví těží stát z určitých práv. K nim patří podíl na jmenování (případně odvolání) církevních hodnostářů, které je podmíněné jeho souhlasem.<fnref n="247" /> K tomu se řadí zvláštní postavení církve ve školách (jemu je věnována jiná část).

Francie, která po roce 1918 přicházela coby osvoboditelka, navíc slibující zachovat místní specifika, si nemohla dovolit zrušit pro obyvatelstvo tak základní princip. Přesto se o to později

<footnote>cesty za francouzskými jednotkami do Alžírska. Nakonec se vrátil k francouzské uniformě. Viz WAHL A., RICHEZ J.-C.: L'Alsace entre France et l'Allemagne 1850-1950, Paris, 1994, s. 287.</footnote>

<footnote n="242">²⁴² Substituční, náhradní identita, viz WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 13 nebo BONNEFONT (dir.): Histoire de la Lorraine, s. 37n.</footnote>

<footnote n="243">²⁴³ RITTER: L'Alsace, s. 54.</footnote>

<footnote n="244">²⁴⁴ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 11.</footnote>

<footnote n="245">²⁴⁵ Tj. laicizace Francie, WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 247, a Ferryho reformy. Viz kapitola o jazykové otázce.</footnote>

<footnote n="246">²⁴⁶ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 291n.</footnote>

<footnote n="247">²⁴⁷ Více k postavení církve viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 191n.</footnote>
pokoušela. Po roce 1944 se situace opakovala jen částečně. V meziválečném období církev hájila
departementy proti snaze o aplikaci odluky státu od církve. To ji poněkud sbližovalo
s autonomistickým hnutím.<fnref n="248" /> V období po druhé světové válce ale její postavení zpochybňováno
nebylo. Tím si stát zajistil určitou loyalitu z její strany. Neznamená to však, že lze náboženský
aspekt podceňovat - přestože postupně oslaboval. Dokladem síly náboženského prvku je
i skutečnost, že letité pravidlo proporčního zastoupení katolíků a protestantů v městských radách
smíšených obcí přetrvávalo i po roce 1950.<fnref n="249" /> Podle Mauguého je náboženství nejhouževnatějším
prvkem alsaského partikularismu.<fnref n="250" /> Obecně lze však říci, že po druhé světové válce začala věrnost
tradicím a obyčejům ustupovat.<fnref n="251" />

Ještě jednou nalezneme ve spojitosti s hledáním příslušnosti substituci - tentokrát je to *patrie de substitution*, neboli, jak shodně říkali Alsasané i Moselané, *petite patrie*, malá vlast. Nebylo-li možné identifikovat se s Francií nebo s Německem, protože stát se mohl "každou chvíli" změnit, nalezla se náhrada: náboženství a rodina, pro některé navíc zdůrazňování jedinečnosti samotného Alsaska (či Lotrinska-Mosely). V politické rovině se tento přístup projevil jako autonomismus. Koketuje se separatismem, způsoboval v meziválečném období Francii nemalé potíže.<fnref n="252" /> Jeho vývoj částečně souvisel s tím, že německá správa ještě před rokem 1914 poskytla místním silám značný prostor pro rozhodování, kterého se přirozeně nechtěly vzdát. Jiní v něm spatřovali v podstatě vynucenou reakci na necitlivé působení francouzské vlády. Během první i druhé anexe se objevily i nečetné návrhy na vznik samostatného státu.<fnref n="253" />

V Alsasku byl důraz na místní charakter, vycházející především z měšťanských kruhů, patrný od konce 19. století. V souvislosti s šířením divadla a literatury v dialektu se měla rozšířit i myšlenka, že pokud existuje specifický jazyk, existuje i specifický lid. Skutečná různorodost Alsaska (vzpomeňme si na náboženské rozpory) měla být překlenuta orientací na alsaskou svébytnost. Na přelomu století vznikla řada historických společností, které "psaly dějiny své sociální skupiny s vědomou či nevědomou starostí rozšiřovat ideologii založenou na světské existenci jednotného Alsaska, svorného, stále bdělého, aby chránilo svá specifika".<fnref n="254" /> Někteří stoupenci malé vlasti dospívali až k představě "vyvoleného lidu", který, sjednocen, snáší svůj trpký úděl, nesrovnatelný s žádným jiným.<fnref n="255" /> Zdálnivě jim v tom, alespoň v rámci Francie, dává za pravdu jeden jev: vznikl totiž termín alsatiques<fnref n="256" />- coby označení pro vědecké práce a díla zabývající se Alsaskem. Podle Wahla pro jiný francouzský region podobný termín neexistuje, což přece jen potvrzuje jistou výlučnost - i oproti Lotrinsku (Mosele).

Šíření svébytné alsaské kultury během první anexe však mělo zřetelný politický podtext. Jedinečnost Alsaska implikovala jeho odlišnost od Německa, aniž by ho obracela proti Francii. Právě myšlenky a vzpomínky na ni stály v pozadí těchto tendencí. Náhled Německa byl přitom přesně opačný. Pro Němce, přicházející z jiných částí císařství, představovalo anektované území zkoušku německého národního vědomí - pangermanismus zde podstupoval válečný křest, neboť právě zde se příslušníci různých německých skupin mohli učit společnému soužití. Nezapomínejme totiž, že samo Německo bylo zatím sjednoceno spíše politicky a sjednocení vnitřní pro ně bylo nanejvýš aktuální.<fnref n="257" />

Hovoříme-li o svébytnosti, je nutno zmínit demografické hledisko. Válečné konflikty se promítly i
do skladby populace. Vždy, když se Alsasko-Lotrinsko ocitlo pod staronovou správou, část obyvatel
opustila své domovy. Někteří "dobrovolně" - byli natolik připoutaní ke staré vlasti nebo se jim nový
režim natolik protivil. Část vždy odcházela nuceně - například úředníci, které s sebou přivedla
dosavadní správa<fnref n="258" /> či příliš "horliví" zastánci předchozího režimu. Na základě odchodů tak *petite*

<footnote n="248">²⁴⁸ Více o meziválečné situaci viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 29-98.</footnote>

<footnote n="249">²⁴⁹ V praxi však nebylo vždy dodržováno. Stávalo se, že podíl protestantů v radě převyšoval jejich podíl populací. Způsobovalo to jejich větší ekonomická síla. Více viz WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 180n.</footnote>

<footnote n="250">²⁵⁰ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 201n. Význam postavení náboženství, tamtéž, s. 204.</footnote>

<footnote n="251">²⁵¹ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 9, 12, 102n, 284.</footnote>

<footnote n="252">²⁵² MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 57. Ovšem Němci se po roce 1918 provincií nechtěli vzdát a měli v úmyslu působit problémy, takže ostražitost Francie nebyla bezdúvodná. Naplněním některých požadavků (němčina ve školách, postavení církve) se však autonomismus od přelomu dvacátých a třicátých let umířoval, především pak v souvislosti s rostoucím nebezpečím nacismu (který ale měl mezi autonomisty i menší podíl stoupenců). Stoupenci nezávislého Alsaska nebo jeho začlenění do Německa byli v menšině. Více o meziválečném autonomismu viz tamtéž, s. 57-98 a BURRIN P.: La France à l'heure allemande 1940-1944, Paris, 1995, s. 57.</footnote>

<footnote n="253">²⁵³ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 248. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 120.</footnote>

<footnote n="254">²⁵⁴ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 284.</footnote>

<footnote n="255">²⁵⁵ Tamtéž, s. 14.</footnote>

<footnote n="256">²⁵⁶ "alsatika". Tamtéž, s. 279.</footnote>

<footnote n="257">²⁵⁷ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 240n.</footnote>

<footnote n="258">²⁵⁸ Nebo obecně imigranti ze státu, k němuž před válkou oblast náležela. V roce 1918 muselo opustit Moselu přes 100 000 Němců či osob německého původu. Viz REITEL F.: La Lorraine, Paris, 1982, s. 14.</footnote>
pokoušela. Po roce 1944 se situace opakovala jen částečně. V meziválečném období církev hájila
departementy proti snaze o aplikaci odluky státu od církve. To ji poněkud sbližovalo
s autonomistickým hnutím.<fnref n="248" /> V období po druhé světové válce ale její postavení zpochybňováno
nebylo. Tím si stát zajistil určitou loyalitu z její strany. Neznamená to však, že lze náboženský
aspekt podceňovat - přestože postupně oslaboval. Dokladem síly náboženského prvku je
i skutečnost, že letité pravidlo proporčního zastoupení katolíků a protestantů v městských radách
smíšených obcí přetrvávalo i po roce 1950.<fnref n="249" /> Podle Mauguého je náboženství nejhouževnatějším
prvkem alsaského partikularismu.<fnref n="250" /> Obecně lze však říci, že po druhé světové válce začala věrnost
tradicím a obyčejům ustupovat.<fnref n="251" />

Ještě jednou nalezneme ve spojitosti s hledáním příslušnosti substituci - tentokrát je to *patrie de substitution*, neboli, jak shodně říkali Alsasané i Moselané, *petite patrie*, malá vlast. Nebylo-li možné identifikovat se s Francií nebo s Německem, protože stát se mohl "každou chvíli" změnit, nalezla se náhrada: náboženství a rodina, pro některé navíc zdůrazňování jedinečnosti samotného Alsaska (či Lotrinska-Mosely). V politické rovině se tento přístup projevil jako autonomismus. Koketuje se separatismem, způsoboval v meziválečném období Francii nemalé potíže.<fnref n="252" /> Jeho vývoj částečně souvisel s tím, že německá správa ještě před rokem 1914 poskytla místním silám značný prostor pro rozhodování, kterého se přirozeně nechtěly vzdát. Jiní v něm spatřovali v podstatě vynucenou reakci na necitlivé působení francouzské vlády. Během první i druhé anexe se objevily i nečetné návrhy na vznik samostatného státu.<fnref n="253" />

V Alsasku byl důraz na místní charakter, vycházející především z měšťanských kruhů, patrný od konce 19. století. V souvislosti s šířením divadla a literatury v dialektu se měla rozšířit i myšlenka, že pokud existuje specifický jazyk, existuje i specifický lid. Skutečná různorodost Alsaska (vzpomeňme si na náboženské rozpory) měla být překlenuta orientací na alsaskou svébytnost. Na přelomu století vznikla řada historických společností, které "psaly dějiny své sociální skupiny s vědomou či nevědomou starostí rozšiřovat ideologii založenou na světské existenci jednotného Alsaska, svorného, stále bdělého, aby chránilo svá specifika".<fnref n="254" /> Někteří stoupenci malé vlasti dospívali až k představě "vyvoleného lidu", který, sjednocen, snáší svůj trpký úděl, nesrovnatelný s žádným jiným.<fnref n="255" /> Zdánlivě jim v tom, alespoň v rámci Francie, dává za pravdu jeden jev: vznikl totiž termín alsatiques<fnref n="256" />- coby označení pro vědecké práce a díla zabývající se Alsaskem. Podle Wahla pro jiný francouzský region podobný termín neexistuje, což přece jen potvrzuje jistou výlučnost - i oproti Lotrinsku (Mosele).

Šíření svébytné alsaské kultury během první anexe však mělo zřetelný politický podtext. Jedinečnost Alsaska implikovala jeho odlišnost od Německa, aniž by ho obracela proti Francii. Právě myšlenky a vzpomínky na ni stály v pozadí těchto tendencí. Náhled Německa byl přitom přesně opačný. Pro Němce, přicházející z jiných částí císařství, představovalo anektované území zkoušku německého národního vědomí - pangermanismus zde podstupoval válečný křest, neboť právě zde se příslušníci různých německých skupin mohli učit společnému soužití. Nezapomínejme totiž, že samo Německo bylo zatím sjednoceno spíše politicky a sjednocení vnitřní pro ně bylo nanejvýš aktuální.<fnref n="257" />

Hovoříme-li o svébytnosti, je nutno zmínit demografické hledisko. Válečné konflikty se promítly i do skladby populace. Vždy, když se Alsasko-Lotrinsko ocitlo pod staronovou správou, část obyvatel opustila své domovy. Někteří "dobrovolně" - byli natolik připoutaní ke staré vlasti nebo se jim nový režim natolik protivil. Část vždy odcházela nuceně - například úředníci, které s sebou přivedla dosavadní správa<fnref n="258" /> či příliš "horliví" zastánci předchozího režimu. Na základě odchodů tak *petite*

<footnote n="248">²⁴⁸ Více o meziválečné situaci viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 29-98.</footnote>

<footnote n="249">²⁴⁹ V praxi však nebylo vždy dodržováno. Stávalo se, že podíl protestantů v radě převyšoval jejich podíl populací. Způsobovalo to jejich větší ekonomická síla. Více viz WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 180n.</footnote>

<footnote n="250">²⁵⁰ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 201n. Význam postavení náboženství, tamtéž, s. 204.</footnote>

<footnote n="251">²⁵¹ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 9, 12, 102n, 284.</footnote>

<footnote n="252">²⁵² MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 57. Ovšem Němci se po roce 1918 provincií nechtěli vzdát a měli v úmyslu působit problémy, takže ostražitost Francie nebyla bezdúvodná. Naplněním některých požadavků (němčina ve školách, postavení církve) se však autonomismus od přelomu dvacátých a třicátých let umířoval, především pak v souvislosti s rostoucím nebezpečím nacismu (který ale měl mezi autonomisty i menší podíl stoupenců). Stoupenci nezávislého Alsaska nebo jeho začlenění do Německa byli v menšině. Více o meziválečném autonomismu viz tamtéž, s. 57-98 a BURRIN P.: La France à l'heure allemande 1940-1944, Paris, 1995, s. 57.</footnote>

<footnote n="253">²⁵³ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 248. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 120.</footnote>

<footnote n="254">²⁵⁴ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 284.</footnote>

<footnote n="255">²⁵⁵ Tamtéž, s. 14.</footnote>

<footnote n="256">²⁵⁶ "alsatika". Tamtéž, s. 279.</footnote>

<footnote n="257">²⁵⁷ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 240n.</footnote>

<footnote n="258">²⁵⁸ Nebo obecně imigranti ze státu, k němuž před válkou oblast náležela. V roce 1918 muselo opustit Moselu přes 100 000 Němců či osob německého původu. Viz REITEL F.: La Lorraine, Paris, 1982, s. 14.</footnote>
patrie přicházela především o elity a mladou generaci, což mělo důsledky také v ekonomické rovině.

Jak vnímali sami Alsasané a Moselané svou pozici mezi dvěma státy, které si na ně činily nárok? První německá anexe znamenala územní ztrátu, kterou Francie nesla velmi těžce a nehodlala se s ní smířit, obyvatelstvo Alsaska-Lotrinska si zase muselo zvykat na novou státní svrchovanost. Francouzština i francouzská kultura se sice až do anexe roku 1870 prosazovaly jen pozvolna, ale obecně platila výše zmíněná věta o francouzském cítění.<fnref n="259" /> Taková situace dala na obou stranách vzniknout mýtům. Vystupovala v nich Francie, ztracená domovina, ztracená jistě jen na nějaký čas, protože jednou musí dojít k návratu. Jak se domnívají Wahl a Richez,<fnref n="260" /> většinou byla vzpomínka na Francii personifikována. Zosobňovali ji slavní generálové, těmi nejvýraznějšími byli samozřejmě Napoleon a v novější době de Gaulle, viděný coby osvoboditel a nositel tolik ceněného řádu.<fnref n="261" /> Oba historici představují zajímavou teorii "hierarchizace" vztahu Alsaska-Lotrinska k Francii. Podle jejich názoru stál na prvním místě konkrétní člověk, "generál", a protože zastupoval francouzský stát, rozšířilo obyvatelstvo svou přízeň i na něj. "Jednalo se v první řadě o lnutí k vojevůdci, až potom, jeho prostřednictvím, k francouzskému národu".<fnref n="262" /> Anexe byla (dějiny ukázaly, že oprávněně) považována za dočasnou. Francouzský mýtus o ztracených provinciích byl podporován i ve školách, kde se Francouzi učili o frankofilním Alsasku, které netouží po ničem jiném, než být opět součástí Francie; než ten moment nastane, pěstují v sobě svorně všichni obyvatelé vřelý cit k zemi, jež je ho hodna svými zásluhami o ideu svobody.<fnref n="263" /> Pro mnohé Francouze však bylo Alsasko-Lotrinsko jen geografickým pojmem, z nějž se nevyvozovala žádná další specifika.

Realita se většinou od mýtu liší. Anexe trvala téměř padesát let, tedy dost dlouho na to, aby dospěla generace, která si už na Francii nepamatovala a mohla nejvýše sdílet nostalgii svých rodičů, aniž by ji to ale ovlivňovalo v konkrétních činech. Německá správa neměla nic společného s brutalitou nacistů (byť germanizovat chtěly oba režimy), takže místní obyvatelé na ní řadu věcí oceňovali. Líbil se jim pověstný německý smysl pro pořádek a píle a výkonnost úředníků (zatímco na Francouzích je přitahovala jejich "joie de vivre",<fnref n="264" /> tedy "radost ze života") a oceňovali nesporné přínosy v legislativní oblasti, v níž například sociální systém vysoce převyšoval soudobou francouzskou úpravu. Úrovní infrastruktury Alsasko-Lotrinsko čnělo nad mnohé provinční oblasti Francie.<fnref n="265" /> Z tohoto hlediska znamenal výhledově návrat do Francie vlastně zhoršení podmínek.<fnref n="266" /> V některých ohledech to platilo i pro období bezprostředně po druhé světové válce: francouzské příděly byly nižší než německé. Po první světové válce všichni nevítali Francouze s očekávaným nadšením. Bylo samozřejmě přítomno, ale lze ho určitou měrou přičítat i prosté radosti z konce války a začalo opadat i u oddaných stoupenců, když se o slovo přihlásila každodenní realita spolu s vůlí Francie ujmout se znovunabytých provincií tak, že je asimiluje. V samotném závěru první anexe se však obraz Německa značně pošramotil, nastolená vojenská diktatura totiž upozadila předchozí dobré zkušenosti.<fnref n="267" />

V meziválečném období dokazovaly volební výsledky převažující vůli zůstat dál součástí Francie, i když měl ve dvacátých letech poměrně významnou pozici autonomismus. Silná pozice francouzského státu přetrvávala i po druhé světové válce, Francie-osvoboditelka však neunikla výčitkám. Budeme-li postupovat chronologicky, jako první se objevil pocit hořkosti z roku 1940. Obyvatelé Alsaska-Lotrinska se cítili opuštěni Francií, která je - viděno jejich očima - nechala napospas nacistické zvůli. Neobviňovali tolik vichistický režim, přestože mu měli za zlé, že nezasáhl - o protestech vznesených jeho představiteli totiž nevěděli. Vinili spíš třetí republiku. Konec druhé světové války samozřejmě zprvu znamenal euforii, rozčarování se ovšem dostavilo poměrně rychle: ostatní Francouzi jako by nechápali, ani se nesnažili pochopit utrpení, které mnozí Alsasané a Lotrinčané zakusili. Promítlo se to mimo jiné do podmínek poválečných procesů s kolaboranty,

<footnote n="259">²⁵⁹ Roku 1874 proti anexi protestovali alsaští a lotrinští poslanci v berlínském Reichstagu, viz RITTER: L'Alsace, s. 52.</footnote>

<footnote n="260">²⁶⁰ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 227n, 297.</footnote>

<footnote n="261">²⁶¹ STREICHER ad.: Histoire des Alsaciens, s. 218.</footnote>

<footnote n="262">²⁶² WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 228.</footnote>

<footnote n="263">²⁶³ BONNEFONT(dir.): Histoire de la Lorraine, s. 26. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 29n. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 243, 251. Mýtus svou činností podporoval také spisovatel a politik lotrinského původu Maurice Barres. Viz BONNEFONT(dir.):Histoire de la Lorraine, s.112n</footnote>

<footnote n="264">²⁶⁴ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 242.</footnote>

<footnote n="265">²⁶⁵ RITTER: L'Alsace, s. 58.</footnote>

<footnote n="266">²⁶⁶ V meziválečném období byla zavedena francouzská legislativa, ovšem v některých případech (např. vztah státu a církve) platily dál místní zákony. Jejich platnost však nebyla garantována ústavně, a mohla tak být zákonem kdykoliv zrušena. Více viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 43n.</footnote>

<footnote n="267">²⁶⁷ BONNEFONT(dir.): Histoire de la Lorraine, s. 40, 41. RIGOULOT P.: L'Alsace-Lorraine pendant la guerre, s. 110. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 8, 242.</footnote>
patrie přicházela především o elity a mladou generaci, což mělo důsledky také v ekonomické rovině.

Jak vnímali sami Alsasané a Moselané svou pozici mezi dvěma státy, které si na ně činily nárok? První německá anexe znamenala územní ztrátu, kterou Francie nesla velmi těžce a nehodlala se s ní smířit, obyvatelstvo Alsaska-Lotrinska si zase muselo zvykat na novou státní svrchovanost. Francouzština i francouzská kultura se sice až do anexe roku 1870 prosazovaly jen pozvolna, ale obecně platila výše zmíněná věta o francouzském cítění.<fnref n="259" /> Taková situace dala na obou stranách vzniknout mýtům. Vystupovala v nich Francie, ztracená domovina, ztracená jistě jen na nějaký čas, protože jednou musí dojít k návratu. Jak se domnívají Wahl a Richez,<fnref n="260" /> většinou byla vzpomínka na Francii personifikována. Zosobňovali ji slavní generálové, těmi nejvýraznějšími byli samozřejmě Napoleon a v novější době de Gaulle, viděný coby osvoboditel a nositel tolik ceněného řádu.<fnref n="261" /> Oba historici představují zajímavou teorii "hierarchizace" vztahu Alsaska-Lotrinska k Francii. Podle jejich názoru stál na prvním místě konkrétní člověk, "generál", a protože zastupoval francouzský stát, rozšířilo obyvatelstvo svou přízeň i na něj. "Jednalo se v první řadě o lnutí k vojevůdci, až potom, jeho prostřednictvím, k francouzskému národu".<fnref n="262" /> Anexe byla (dějiny ukázaly, že oprávněně) považována za dočasnou. Francouzský mýtus o ztracených provinciích byl podporován i ve školách, kde se Francouzi učili o frankofilním Alsasku, které netouží po ničem jiném, než být opět součástí Francie; než ten moment nastane, pěstují v sobě svorně všichni obyvatelé vřelý cit k zemi, jež je ho hodna svými zásluhami o ideu svobody.<fnref n="263" /> Pro mnohé Francouze však bylo Alsasko-Lotrinsko jen geografickým pojmem, z nějž se nevyvozovala žádná další specifika.

Realita se většinou od mýtu liší. Anexe trvala téměř padesát let, tedy dost dlouho na to, aby dospěla generace, která si už na Francii nepamatovala a mohla nejvýše sdílet nostalgii svých rodičů, aniž by ji to ale ovlivňovalo v konkrétních činech. Německá správa neměla nic společného s brutalitou nacistů (byť germanizovat chtěly oba režimy), takže místní obyvatelé na ní řadu věcí oceňovali. Líbil se jim pověstný německý smysl pro pořádek a píle a výkonnost úředníků (zatímco na Francouzích je přitahovala jejich "joie de vivre",<fnref n="264" /> tedy "radost ze života") a oceňovali nesporné přínosy v legislativní oblasti, v níž například sociální systém vysoce převyšoval soudobou francouzskou úpravu. Úrovní infrastruktury Alsasko-Lotrinsko čnělo nad mnohé provinční oblasti Francie.<fnref n="265" /> Z tohoto hlediska znamenal výhledově návrat do Francie vlastně zhoršení podmínek.<fnref n="266" /> V některých ohledech to platilo i pro období bezprostředně po druhé světové válce: francouzské příděly byly nižší než německé. Po první světové válce všichni nevítali Francouze s očekávaným nadšením. Bylo samozřejmě přítomno, ale lze ho určitou měrou přičítat i prosté radosti z konce války a začalo opadat i u oddaných stoupenců, když se o slovo přihlásila každodenní realita spolu s vůlí Francie ujmout se znovunabytých provincií tak, že je asimiluje. V samotném závěru první anexe se však obraz Německa značně pošramotil, nastolená vojenská diktatura totiž upozadila předchozí dobré zkušenosti.<fnref n="267" />

V meziválečném období dokazovaly volební výsledky převažující vůli zůstat dál součástí Francie, i když měl ve dvacátých letech poměrně významnou pozici autonomismus. Silná pozice francouzského státu přetrvávala i po druhé světové válce, Francie-osvoboditelka však neunikla výčitkám. Budeme-li postupovat chronologicky, jako první se objevil pocit hořkosti z roku 1940. Obyvatelé Alsaska-Lotrinska se cítili opuštěni Francií, která je - viděno jejich očima - nechala napospas nacistické zvůli. Neobviňovali tolik vichistický režim, přestože mu měli za zlé, že nezasáhl - o protestech vznesených jeho představiteli totiž nevěděli. Vinili spíš třetí republiku. Konec druhé světové války samozřejmě zprvu znamenal euforii, rozčarování se ovšem dostavilo poměrně rychle: ostatní Francouzi jako by nechápali, ani se nesnažili pochopit utrpení, které mnozí Alsasané a Lotrinčané zakusili. Promítlo se to mimo jiné do podmínek poválečných procesů s kolaboranty,

<footnote n="259">²⁵⁹ Roku 1874 proti anexi protestovali alsaští a lotrinští poslanci v berlínském Reichstagu, viz RITTER: L'Alsace, s. 52.</footnote>

<footnote n="260">²⁶⁰ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 227n, 297.</footnote>

<footnote n="261">²⁶¹ STREICHER ad.: Histoire des Alsaciens, s. 218.</footnote>

<footnote n="262">²⁶² WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 228.</footnote>

<footnote n="263">²⁶³ BONNEFONT(dir.): Histoire de la Lorraine, s. 26. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 29n. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 243, 251. Mýtus svou činností podporoval také spisovatel a politik lotrinského původu Maurice Barres. Viz BONNEFONT(dir.):Histoire de la Lorraine, s.112n</footnote>

<footnote n="264">²⁶⁴ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 242.</footnote>

<footnote n="265">²⁶⁵ RITTER: L'Alsace, s. 58.</footnote>

<footnote n="266">²⁶⁶ V meziválečném období byla zavedena francouzská legislativa, ovšem v některých případech (např. vztah státu a církve) platily dál místní zákony. Jejich platnost však nebyla garantována ústavně, a mohla tak být zákonem kdykoliv zrušena. Více viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 43n.</footnote>

<footnote n="267">²⁶⁷ BONNEFONT(dir.): Histoire de la Lorraine, s. 40, 41. RIGOULOT P.: L'Alsace-Lorraine pendant la guerre, s. 110. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 8, 242.</footnote>
které se téměř neodlišovaly od celonárodních. Asimilační tendence jako by působily i zpětně - nedopustit, aby se obyvatelstvu Alsaska-Lotrinska dostalo nějakého zvláštního zacházení. Šlo hlavně o prestiž a postavení státu v provinciích. Nedopustit, aby se zdálo, že se snad stát cítí nějak vinen rokem 1940 a snaží se svůj hřích odčinit,<fnref n="268" /> nepodporovat obnovení autonomismu. Přitom objektivně se situace anektovaných departementů jasně odlišovala od zbytku Francie. Protože se staly přímou součástí Říše, byly na obyvatelstvo kladeny stejné nároky jako na říšské Němce. K nejbolestnějším patřila povinnost narukovat do Wehrmachtu (více viz příslušná kapitola). Poválečný přístup byl tedy druhou výčitkou, kterou Alsasko-Lotrinsko adresovalo Francii.<fnref n="269" />

## II.

Francouzi prosazovali koncepci národa založenou mimo jiné na společné minulosti a vůli k sounáležitosti. Němci používali zákon krve a argument jazykové a kulturní příslušnosti.<fnref n="270" /> Německá propaganda tak zdůvodňovala i anexi z roku 1940, a právě jazyk můžeme považovat za jasně "viditelný" příznak příslušností Alsaska-Lotrinska k "německému kulturnímu prostoru".<fnref n="271" /> Proto se stal jedním z ožehavých problémů poválečného uspořádání.<fnref n="272" />

Na konci druhé světové války nebyla situace francouzštiny nikterak příznivá. Její znalost deklarovalo v Alsasku roku 1946 66,4% oproti 84,6% obyvatel, kteří mluvili německy. K dialektu se hlásilo 91% Alsasanů.<fnref n="273" /> Znalost francouzského jazyka se sice snoubila s pocitem příslušnosti k celku, který představoval, tedy k Francii, vzhledem k čerstvým zkušenostem s německou agresí se však už cítění nezdálo být dostatečnou zárukou proti případnému obnovení nároků ze strany Německa. Němčina "už nebyla považována za místní jev, ale za jazyk nepřítele"<fnref n="274" /> a byla i jazykem "válečných zločinců",<fnref n="275" /> ba dokonce jazykem "našich katů".<fnref n="276" /> Bilingvismus a autonomismus neměly šanci se prosadit.

Hovoříme-li zde o mateřském jazyku a bilingvismu, je nezbytné vymezit si přesný význam těchto pojmů v rámci Alsaska-Lotrinska z pohledu historického i čistě jazykového. Ač byly připojeny k Francii z velké části v průběhu sedmnáctého a v šedesátých letech osmnáctého století, až do Velké francouzské revoluce zůstávaly Alsasko a Lotrinsko jazykově převážně německé. Nižší vrstvy obyvatelstva mluvily dialekty odvozenými od němčiny, psalo se německy - *Hochdeutsch*.<fnref n="277" /> Vyšší vrstvy hovořily i francouzsky, což nesouviselo jen s geografickou polohou, ale i s celovropským trendem. V průběhu 19. století se situace začala měnit. Bouřlivé události přelomu století udělaly z francouzštiny a patriotismu do značné míry synonyma. Podíl měla imigrace z ostatních částí Francie a cílená snaha "shora". Francouzský jazyk se prosazoval ve správě, armádě a v korespondenci, v intimní komunikaci však dále převažoval dialekt. Rozšíření se lišilo podle sociální vrstvy a rozdíly byly také mezi městem a venkovem. Pofrancouzšťování ostatně probíhalo i v dalších částech Francie, kde byly potlačovány dialekty. V roce 1871 se provincíí zmocnilo vznikající Německo. Měšťanstvo však francouzštinu užívalo po celou dobu této první anexe. Od roku 1918 následovalo francouzské dvacetiletí, pro většinu obyvatel přesto zůstal mateřštinou dialekt (v psané podobě němčina), byť mnozí byli bilingvní - v roce 1939 se celá půlka obyvatel Alsaska považovala za schopné "vyjadřovat se francouzsky".<fnref n="278" /> Po nacistické anexi francouzština ještě oslabila následkem důsledné perzekuce, která stíhala i její projevy v soukromí.

Pro většinu obyvatel byl tedy mateřským jazykem dialekt, přesněji dialekty. V obou případech se jedná o germánské dialekty. "Alsaský je alemanského původu(...), lotrinsko-germánský je původu franckého".<fnref n="279" /> Ani toto rozdělení ještě není definitivní, protože alsaský dialekt existuje v mnoha variantách, které jsou rozloženy v "zónách kolmých na Rýn"<fnref n="280" /> od severu k jihu regionu. Řeka zde

<footnote n="268">²⁶⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 350.</footnote>

<footnote n="269">²⁶⁹ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 123. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 290. Více o následcích druhé světové války viz příslušná kapitola.</footnote>

<footnote n="270">²⁷⁰ LACOSTE: Dictionnaire de géopolitique, s. 119.</footnote>

<footnote n="271">²⁷¹ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 153.</footnote>

<footnote n="272">²⁷² Ani jazyková situace však nemohla ospravedlnit počínání Němců: území, která anektovali, nebyla čistě germanofonní. Platilo to o tradičně frankofonní oblasti Met, která se i přesto ocitla v cisařství, a o několika vogézských údolích, která však tvořila jen poměrně malou část Alsaska. Důvodem byla strategická poloha, vogézské hřebeny měly tvořit přirozenou hranici. MAUGUÉ: Particularisme, s. 20.</footnote>

<footnote n="273">²⁷³ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 183.</footnote>

<footnote n="274">²⁷⁴ Tamtéž, s. 173.</footnote>

<footnote n="275">²⁷⁵ STREICHER: Histoire des Alsaciens, s. 220.</footnote>

<footnote n="276">²⁷⁶ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 169.</footnote>

<footnote n="277">²⁷⁷ Tamtéž, s. 135.</footnote>

<footnote n="278">²⁷⁸ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 50.</footnote>

<footnote n="279">²⁷⁹ WALTEROVÁ H.: Francouzština známá i neznámá, Praha, 1993, s. 127.</footnote>

<footnote n="280">²⁸⁰ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 299.</footnote>
které se téměř neodlišovaly od celonárodních. Asimilační tendence jako by působily i zpětně - nedopustit, aby se obyvatelstvu Alsaska-Lotrinska dostalo nějakého zvláštního zacházení. Šlo hlavně o prestiž a postavení státu v provinciích. Nedopustit, aby se zdálo, že se snad stát cítí nějak vinen rokem 1940 a snaží se svůj hřích odčinit,<fnref n="268" /> nepodporovat obnovení autonomismu. Přitom objektivně se situace anektovaných departementů jasně odlišovala od zbytku Francie. Protože se staly přímou součástí Říše, byly na obyvatelstvo kladeny stejné nároky jako na říšské Němce. K nejbolestnějším patřila povinnost narukovat do Wehrmachtu (více viz příslušná kapitola). Poválečný přístup byl tedy druhou výčitkou, kterou Alsasko-Lotrinsko adresovalo Francii.<fnref n="269" />

## II.

Francouzi prosazovali koncepci národa založenou mimo jiné na společné minulosti a vůli k sounáležitosti. Němci používali zákon krve a argument jazykové a kulturní příslušnosti.<fnref n="270" /> Německá propaganda tak zdůvodňovala i anexi z roku 1940, a právě jazyk můžeme považovat za jasně "viditelný" příznak příslušností Alsaska-Lotrinska k "německému kulturnímu prostoru".<fnref n="271" /> Proto se stal jedním z ožehavých problémů poválečného uspořádání.<fnref n="272" />

Na konci druhé světové války nebyla situace francouzštiny nikterak příznivá. Její znalost deklarovalo v Alsasku roku 1946 66,4% oproti 84,6% obyvatel, kteří mluvili německy. K dialektu se hlásilo 91% Alsasanů.<fnref n="273" /> Znalost francouzského jazyka se sice snoubila s pocitem příslušnosti k celku, který představoval, tedy k Francii, vzhledem k čerstvým zkušenostem s německou agresí se však už cítění nezdálo být dostatečnou zárukou proti případnému obnovení nároků ze strany Německa. Němčina "už nebyla považována za místní jev, ale za jazyk nepřítele"<fnref n="274" /> a byla i jazykem "válečných zločinců",<fnref n="275" /> ba dokonce jazykem "našich katů".<fnref n="276" /> Bilingvismus a autonomismus neměly šanci se prosadit.

Hovoříme-li zde o mateřském jazyku a bilingvismu, je nezbytné vymezit si přesný význam těchto pojmů v rámci Alsaska-Lotrinska z pohledu historického i čistě jazykového. Ač byly připojeny k Francii z velké části v průběhu sedmnáctého a v šedesátých letech osmnáctého století, až do Velké francouzské revoluce zůstávaly Alsasko a Lotrinsko jazykově převážně německé. Nižší vrstvy obyvatelstva mluvily dialekty odvozenými od němčiny, psalo se německy - *Hochdeutsch*.<fnref n="277" /> Vyšší vrstvy hovořily i francouzsky, což nesouviselo jen s geografickou polohou, ale i s celovropským trendem. V průběhu 19. století se situace začala měnit. Bouřlivé události přelomu století udělaly z francouzštiny a patriotismu do značné míry synonyma. Podíl měla imigrace z ostatních částí Francie a cílená snaha "shora". Francouzský jazyk se prosazoval ve správě, armádě a v korespondenci, v intimní komunikaci však dále převažoval dialekt. Rozšíření se lišilo podle sociální vrstvy a rozdíly byly také mezi městem a venkovem. Pofrancouzšťování ostatně probíhalo i v dalších částech Francie, kde byly potlačovány dialekty. V roce 1871 se provincíí zmocnilo vznikající Německo. Měšťanstvo však francouzštinu užívalo po celou dobu této první anexe. Od roku 1918 následovalo francouzské dvacetiletí, pro většinu obyvatel přesto zůstal mateřštinou dialekt (v psané podobě němčina), byť mnozí byli bilingvní - v roce 1939 se celá půlka obyvatel Alsaska považovala za schopné "vyjadřovat se francouzsky".<fnref n="278" /> Po nacistické anexi francouzština ještě oslabila následkem důsledné perzekuce, která stíhala i její projevy v soukromí.

Pro většinu obyvatel byl tedy mateřským jazykem dialekt, přesněji dialekty. V obou případech se jedná o germánské dialekty. "Alsaský je alemanského původu(...), lotrinsko-germánský je původu franckého".<fnref n="279" /> Ani toto rozdělení ještě není definitivní, protože alsaský dialekt existuje v mnoha variantách, které jsou rozloženy v "zónách kolmých na Rýn"<fnref n="280" /> od severu k jihu regionu. Řeka zde

<footnote n="268">²⁶⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 350.</footnote>

<footnote n="269">²⁶⁹ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 123. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 290. Více o následcích druhé světové války viz příslušná kapitola.</footnote>

<footnote n="270">²⁷⁰ LACOSTE: Dictionnaire de géopolitique, s. 119.</footnote>

<footnote n="271">²⁷¹ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 153.</footnote>

<footnote n="272">²⁷² Ani jazyková situace však nemohla ospravedlnit počínání Němců: území, která anektovali, nebyla čistě germanofonní. Platilo to o tradičně frankofonní oblasti Met, která se i přesto ocitla v cisařství, a o několika vogézských údolích, která však tvořila jen poměrně malou část Alsaska. Důvodem byla strategická poloha, vogézské hřebeny měly tvořit přirozenou hranici. MAUGUÉ: Particularisme, s. 20.</footnote>

<footnote n="273">²⁷³ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 183.</footnote>

<footnote n="274">²⁷⁴ Tamtéž, s. 173.</footnote>

<footnote n="275">²⁷⁵ STREICHER: Histoire des Alsaciens, s. 220.</footnote>

<footnote n="276">²⁷⁶ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 169.</footnote>

<footnote n="277">²⁷⁷ Tamtéž, s. 135.</footnote>

<footnote n="278">²⁷⁸ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 50.</footnote>

<footnote n="279">²⁷⁹ WALTEROVÁ H.: Francouzština známá i neznámá, Praha, 1993, s. 127.</footnote>

<footnote n="280">²⁸⁰ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 299.</footnote>
netvořila hranici a obyvatelé jiného státního celku na druhém břehu hovořili stejnou řečí, protože žili ve stejné zeměpisné šířce. Používané označení "dialekt" je tedy zastřešující. Ač měly (oba) dialekty germánské kořeny, byl mezi nimi a němčinou určitý rozdíl.

Po válce se francouzská správa rozhodla prosadit francouzštinu už definitivně. Zdálo se, že okolnosti jí dávaly za pravdu. I mezi místními obyvateli získalo vše německé přídech nacismu a výše zmíněný argument kulturní příslušnosti hrozil zneužitelností i do budoucna. Pro své německé kořeny upadl do určité nemilosti i dialekt, protože "kvůli němu (...) byli Alsasané považováni během okupace za Němce".<fnref n="281" /> Bylo například zakázáno používat ho ve škole - což bylo jen těžko dodržovatelné opatření, protože nejmenší děti mluvily pouze dialektem.

Nabízely se dvě cesty: provést germanizaci "naruby", tj. tvrdě pofrancouzštit a němčinu i německou kulturu naprosto vymýtit prostřednictvím striktních zákazů, nebo posilováním prvku francouzského oslabovat ten německý až k postupnému zániku. První možnost v dané situaci nepřicházela v úvahu - nebyla by dost dobře realizovatelná bez násilí, které by upomínalo na metody nacistů. Zbývala tedy možnost druhá. Požadovaného cíle bylo možno dosáhnout kombinací několika prostředků.<fnref n="282" /> Nejmladší generace byla nejsnáze formovatelná prostřednictvím školy: němčina měla být tedy z výuky odstraněna a plně nahrazena francouzštinou. To by zabránilo dalšímu předávání německého jazyka a kultury mezi generacemi. Sdělovací prostředky (tisk, rádio) by tento efekt upevnily a mohly působit i na starší generaci,<fnref n="283" /> která už byla mimo dosah školy. Jazyková otázka se také do určité míry prolínala s náboženstvím.

## 1. ŠKOLA

Alsasko-Lotrinsko mělo nejednu zkušenost s úpravou jazyka výuky a výukou (cizího) jazyka: pofrancouzšťování během druhého císařství, germanizace během první anexe, poté opět francouzské období a nedávná druhá anexe. V souvislosti s metodou výuky se už od druhého císařství zvažovaly dvě možnosti: tzv. přímá metoda, tedy učit děti rovnou ve francouzštině, a tzv. nepřímá metoda, spočívající v prvotním osvojení němčiny (která se liší od dialektu, ale je mu blízká) a následném přechodu k francouzštině.<fnref n="284" />

Po roce 1918 se řešily tytéž problémy. I tehdy chtěl francouzský stát oblast co nejrychleji pofrancouzštit a nejpříhodnějším nástrojem byla opět škola. Ve výuce došlo k téměř zrcadlovému obratu: vyučovat jedině ve francouzštině, němčina klesla na úroveň cizího jazyka. V meziválečném období se v této oblasti stal klíčovým dokumentem tzv. Pfisterův oběžník. Potvrzoval užívání přímé metody (s menšími ústupky ve prospěch občasného užití dialektu) a zaváděl výuku němčiny od poloviny druhého ročníku základní školy (tedy pro děti staré sedm a půl roku).<fnref n="285" />

Po druhé světové válce francouzská správa platnost tzv. Pfisterova oběžníku vzhledem k výjimečnosti situace zrušila - "téměř načerno".<fnref n="286" /> Zavedený systém odvozoval svou oprávněnost od oslabené pozice francouzštiny, která byla čtyři roky naprosto vytlačena nejen ze škol, ale z veřejného života vůbec. Bylo třeba kompenzovat to, že několik ročníků s ní nepřišlo do styku - to se týkalo dětí, kterým bylo roku 1945 méně než jedenáct let. Ročníky 1927 až 1932 sice určitou zkušenost s francouzštinou měly, byla však naprosto nepostačující. Po válce tak do určité míry představoval každý ročník specifický případ.<fnref n="287" />

Ačkoliv měli po válce sami Alsasané přinejmenším odstup od všeho, co připomínalo Německo, a francouzština se stala "symbolem svobody",<fnref n="288" /> rozhodnutí vyvolalo velkou diskusi, které se účastnily i politické strany. Obecně panovala shoda o nezbytnosti francouzštiny, ale různily se názory na to, jaká role má připadnout němčině. Obhájci němčiny si netroufali požadovat víc, než se jim dostalo v předválečné době. Snažili se vyvarovat spojení s autonomismem a připomínali odbojovou činnost řady místních německy mluvících obyvatel. Poválečné splývání Němců a nacistů

<footnote n="281">²⁸¹ STREICHER ad.: Histoire des Alsaciens, s. 220.</footnote>

<footnote n="282">²⁸² SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 153.</footnote>

<footnote n="283">²⁸³ V hromadných dopravních prostředcích se objevily nápisy "il est chic de parler français", tedy "mluvit francouzsky je šik". STREICHER ad: Histoire des Alsaciens, s. 220.</footnote>

<footnote n="284">²⁸⁴ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 301.</footnote>

<footnote n="285">²⁸⁵ Více MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 49n a WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 307.</footnote>

<footnote n="286">²⁸⁶ STREICHER ad.: Histoire des Alsaciens, s. 220. Německé císařství se po roce 1870 zachovalo v tomto ohledu mnohem liberálněji. Ve frankofonních vogézských údolích umožnilo nejen výuku ve francouzštině, ale bylo tak možno vyřizovat i úřední záležitosti. Viz RITTER: L'Alsace, s. 60n.</footnote>

<footnote n="287">²⁸⁷ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 151. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 308, 309.</footnote>

<footnote n="288">²⁸⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 154.</footnote>
netvořila hranici a obyvatelé jiného státního celku na druhém břehu hovořili stejnou řečí, protože žili ve stejné zeměpisné šířce. Používané označení "dialekt" je tedy zastřešující. Ač měly (oba) dialekty germánské kořeny, byl mezi nimi a němčinou určitý rozdíl.

Po válce se francouzská správa rozhodla prosadit francouzštinu už definitivně. Zdálo se, že okolnosti jí dávaly za pravdu. I mezi místními obyvateli získalo vše německé přídech nacismu a výše zmíněný argument kulturní příslušnosti hrozil zneužitelností i do budoucna. Pro své německé kořeny upadl do určité nemilosti i dialekt, protože "kvůli němu (...) byli Alsasané považováni během okupace za Němce".<fnref n="281" /> Bylo například zakázáno používat ho ve škole - což bylo jen těžko dodržovatelné opatření, protože nejmenší děti mluvily pouze dialektem.

Nabízely se dvě cesty: provést germanizaci "naruby", tj. tvrdě pofrancouzštit a němčinu i německou kulturu naprosto vymýtit prostřednictvím striktních zákazů, nebo posilováním prvku francouzského oslabovat ten německý až k postupnému zániku. První možnost v dané situaci nepřicházela v úvahu - nebyla by dost dobře realizovatelná bez násilí, které by upomínalo na metody nacistů. Zbývala tedy možnost druhá. Požadovaného cíle bylo možno dosáhnout kombinací několika prostředků.<fnref n="282" /> Nejmladší generace byla nejsnáze formovatelná prostřednictvím školy: němčina měla být tedy z výuky odstraněna a plně nahrazena francouzštinou. To by zabránilo dalšímu předávání německého jazyka a kultury mezi generacemi. Sdělovací prostředky (tisk, rádio) by tento efekt upevnily a mohly působit i na starší generaci,<fnref n="283" /> která už byla mimo dosah školy. Jazyková otázka se také do určité míry prolínala s náboženstvím.

# 1. ŠKOLA

Alsasko-Lotrinsko mělo nejednu zkušenost s úpravou jazyka výuky a výukou (cizího) jazyka: pofrancouzšťování během druhého císařství, germanizace během první anexe, poté opět francouzské období a nedávná druhá anexe. V souvislosti s metodou výuky se už od druhého císařství zvažovaly dvě možnosti: tzv. přímá metoda, tedy učit děti rovnou ve francouzštině, a tzv. nepřímá metoda, spočívající v prvotním osvojení němčiny (která se liší od dialektu, ale je mu blízká) a následném přechodu k francouzštině.<fnref n="284" />

Po roce 1918 se řešily tytéž problémy. I tehdy chtěl francouzský stát oblast co nejrychleji pofrancouzštit a nejpříhodnějším nástrojem byla opět škola. Ve výuce došlo k téměř zrcadlovému obratu: vyučovat jedině ve francouzštině, němčina klesla na úroveň cizího jazyka. V meziválečném období se v této oblasti stal klíčovým dokumentem tzv. Pfisterův oběžník. Potvrzoval užívání přímé metody (s menšími ústupky ve prospěch občasného užití dialektu) a zaváděl výuku němčiny od poloviny druhého ročníku základní školy (tedy pro děti staré sedm a půl roku).<fnref n="285" />

Po druhé světové válce francouzská správa platnost tzv. Pfisterova oběžníku vzhledem k výjimečnosti situace zrušila - "téměř načerno".<fnref n="286" /> Zavedený systém odvozoval svou oprávněnost od oslabené pozice francouzštiny, která byla čtyři roky naprosto vytlačena nejen ze škol, ale z veřejného života vůbec. Bylo třeba kompenzovat to, že několik ročníků s ní nepřišlo do styku - to se týkalo dětí, kterým bylo roku 1945 méně než jedenáct let. Ročníky 1927 až 1932 sice určitou zkušenost s francouzštinou měly, byla však naprosto nepostačující. Po válce tak do určité míry představoval každý ročník specifický případ.<fnref n="287" />

Ačkoliv měli po válce sami Alsasané přinejmenším odstup od všeho, co připomínalo Německo, a francouzština se stala "symbolem svobody",<fnref n="288" /> rozhodnutí vyvolalo velkou diskusi, které se účastnily i politické strany. Obecně panovala shoda o nezbytnosti francouzštiny, ale různily se názory na to, jaká role má připadnout němčině. Obhájci němčiny si netroufali požadovat víc, než se jim dostalo v předválečné době. Snažili se vyvarovat spojení s autonomismem a připomínali odbojovou činnost řady místních německy mluvících obyvatel. Poválečné splývání Němců a nacistů

<footnote n="281">²⁸¹ STREICHER ad: Histoire des Alsaciens, s. 220.</footnote>

<footnote n="282">²⁸² SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 153.</footnote>

<footnote n="283">²⁸³ V hromadných dopravních prostředcích se objevily nápisy "il est chic de parler français", tedy "mluvit francouzsky je šik". STREICHER ad: Histoire des Alsaciens, s. 220.</footnote>

<footnote n="284">²⁸⁴ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 301.</footnote>

<footnote n="285">²⁸⁵ Více MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 49n a WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 307.</footnote>

<footnote n="286">²⁸⁶ STREICHER ad.: Histoire des Alsaciens, s. 220. Německé císařství se po roce 1870 zachovalo v tomto ohledu mnohem liberálněji. Ve frankofonních vogézských údolích umožnilo nejen výuku ve francouzštině, ale bylo tak možno vyřizovat i úřední záležitosti. Viz RITTER: L'Alsace, s. 60n.</footnote>

<footnote n="287">²⁸⁷ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 151. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 308, 309.</footnote>

<footnote n="288">²⁸⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 154.</footnote>
bylo v těchto podmínkách obzvlášť citlivé; co z toho vyplývalo, jasně vyjadřuje jistě ne ojedinělé přesvědčení, že "člověk má mentalitu své kultury a jazyka, kterým mluví".<fnref n="289" /> Obava z intolerance zřejmě vysvětluje, jak se domnívají Wahl a Richez, proč neznalost francouzštiny deklarovalo po válce méně lidí než před válkou.<fnref n="290" />

Místní politická reprezentace se nehodlala smířit se vzniklým stavem. Od roku 1946 požadovala opakovaně Generální rada departementu Bas-Rhin, aby byla němčina opět zařazena do výuky na základních školách. Hlavním stoupencem tohoto požadavku bylo MRP (Mouvement Républicain Populaire - Lidové republikánské hnutí). Výuka němčiny měla být dle jejich představ zahájena už na podzim roku 1946. Stejný postoj zaujímali i komunisté (PC - Parti communiste).

U argumentů ve prospěch němčiny bylo možno vysledovat dvě základní tendence. První spadaly do roviny osobní či místní, druhé se snažily zasadit problematiku do celofrancouzského kontextu. Z důvěrné znalosti prostředí vycházela námitka, že němčina byla "tradičně jazykem rodinné korespondence", a to "především v lidovém prostředí".<fnref n="291" /> Pokud by děti přestaly mluvit německy, ztratily by kontakt se svými staršími příbuznými, protože ti často neuměli dostatečně dobře francouzsky. Stejný fakt stál za připomínkou, že němčina by byla těžko nahraditelná i v obchodním prostředí, kde převažovala. Rada se také odvolávala na roli němčiny, která byla "jeden ze dvou jazyků kultury".<fnref n="292" /> Němčinu si podle ní mohli Alsasané a Lotrinčané snáze osvojit díky znalosti dialektu. Vzhledem k tomu, že mezi plánované reformy<fnref n="293" /> francouzského školství patřilo i zavedení výuky cizího jazyka, proč bránit skupině obyvatel, aby s předstihem učinila totéž, obzvlášť když k tomu měla dokonce výborné předpoklady? Závěrem se podle Rady jazyková problematika promítala i do politiky, neboť pro Francii mohli být lidé hovořící vedle francouzštiny plynně německy jistě užiteční. Do října 1947 ale požadavek zavedení němčiny nedošel naplnění.

V následujících letech se tento požadavek pravidelně objevoval na zasedáních Rady. Štrasburská městská rada odhlasovala v lednu 1950 konkrétní návrh jazykové úpravy, který překračoval rámec školství a zabýval se také dvojjazyčností administrativy. Ani ten nakonec nic nezmohl, a učitelům tak zůstala role tlumočníků na radnici i při vyřizování záležitostí obyvatel. Jak připomínaly některé hlasy z tábora zastánců výuky němčiny, když mohl existovat tisk a literatura v němčině, proč zakazovat výuku ve škole.<fnref n="294" />

Své postoje manifestovali rovněž odpůrci znovuzavedení výuky němčiny. Opírali se o přesvědčení, že němčinu bylo možno posílit jen na úkor francouzštiny - což bylo naprosto nežádoucí. V rozvrhu už totiž neviděli místo pro další předmět, a koneckonců, i přes absenci němčiny ve škole dětem nic nebránilo rozvíjet jazyk, který znaly z domova. Obávali se následků souběžné výuky, v nejhorším případě vedoucí k situaci, kdy by si děti neosvojily pořádně ani jeden z jazyků. Zkrátka, "výuka němčiny na základní škole není prospěšná".<fnref n="295" /> Navíc někteří se obávali, že podpora němčiny by otevřela dveře novému Hitlerovi a nové anexi.

Národní odborové sdružení učitelů (SNI - Syndicat national des instituteurs), blízké SFIO (Section française de l'Internationale ouvrière - Francouzská sekce Socialistické internacionály),<fnref n="296" /> se stavělo zásadně proti výuce němčiny. Bývali by souhlasili s výukou jen v případě, že by se tak stalo v rámci celostátní reformy školství. Svůj postoj vyjádřili učitelé ze tří departementů Haut-Rhin, Bas-Rhin a Mosela, sdružení v SNI, radikálním prohlášením přijatým na konferenci v únoru 1950: pokud by byla výuka němčiny zavedena, učitelé měli odmítnout podřídit se nařízení.<fnref n="297" /> Pro ně by bývalo mělo navíc jeden velmi konkrétní dopad - znamenalo by práci navíc.

Odpůrci připomínali ještě jeden argument, který je klíčový pro pochopení postoje francouzského státu i řady jednotlivců. Tím je pro ně naprosto přirozená otázka, proč by měli mít malí Alsasané a Lotrinčané nějaké výhody proti jiným dětem z pohraničních oblastí, které se učí také jen francouzsky.<fnref n="298" />

<footnote n="289">²⁸⁹ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 161.</footnote>

<footnote n="290">²⁹⁰ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 308.</footnote>

<footnote n="291">²⁹¹ Obé SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 152.</footnote>

<footnote n="292">²⁹² MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 152.</footnote>

<footnote n="293">²⁹³ Reforma měla zavést na základní školy výuku živého (cizího) jazyka. Tamtéž, s. 152.</footnote>

<footnote n="294">²⁹⁴ Např. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 153.</footnote>

<footnote n="295">²⁹⁵ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 153.</footnote>

<footnote n="296">²⁹⁶ SFIO patřila ke stoupencům asimilace, viz tamtéž, s. 236n.</footnote>

<footnote n="297">²⁹⁷ Tamtéž, s. 154.</footnote>

<footnote n="298">²⁹⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 161.</footnote>
bylo v těchto podmínkách obzvlášť citlivé; co z toho vyplývalo, jasně vyjadřuje jistě ne ojedinělé přesvědčení, že "člověk má mentalitu své kultury a jazyka, kterým mluví".<fnref n="289" /> Obava z intolerance zřejmě vysvětluje, jak se domnívají Wahl a Richez, proč neznalost francouzštiny deklarovalo po válce méně lidí než před válkou.<fnref n="290" />

Místní politická reprezentace se nehodlala smířit se vzniklým stavem. Od roku 1946 požadovala opakovaně Generální rada departementu Bas-Rhin, aby byla němčina opět zařazena do výuky na základních školách. Hlavním stoupencem tohoto požadavku bylo MRP (Mouvement Républicain Populaire - Lidové republikánské hnutí). Výuka němčiny měla být dle jejich představ zahájena už na podzim roku 1946. Stejný postoj zaujímali i komunisté (PC - Parti communiste).

U argumentů ve prospěch němčiny bylo možno vysledovat dvě základní tendence. První spadaly do roviny osobní či místní, druhé se snažily zasadit problematiku do celofrancouzského kontextu. Z důvěrné znalosti prostředí vycházela námitka, že němčina byla "tradičně jazykem rodinné korespondence", a to "především v lidovém prostředí".<fnref n="291" /> Pokud by děti přestaly mluvit německy, ztratily by kontakt se svými staršími příbuznými, protože ti často neuměli dostatečně dobře francouzsky. Stejný fakt stál za připomínkou, že němčina by byla těžko nahraditelná i v obchodním prostředí, kde převažovala. Rada se také odvolávala na roli němčiny, která byla "jeden ze dvou jazyků kultury".<fnref n="292" /> Němčinu si podle ní mohli Alsasané a Lotrinčané snáze osvojit díky znalosti dialektu. Vzhledem k tomu, že mezi plánované reformy<fnref n="293" /> francouzského školství patřilo i zavedení výuky cizího jazyka, proč bránit skupině obyvatel, aby s předstihem učinila totéž, obzvlášť když k tomu měla dokonce výborné předpoklady? Závěrem se podle Rady jazyková problematika promítala i do politiky, neboť pro Francii mohli být lidé hovořící vedle francouzštiny plynně německy jistě užiteční. Do října 1947 ale požadavek zavedení němčiny nedošel naplnění.

V následujících letech se tento požadavek pravidelně objevoval na zasedáních Rady. Štrasburská městská rada odhlasovala v lednu 1950 konkrétní návrh jazykové úpravy, který překračoval rámec školství a zabýval se také dvojjazyčností administrativy. Ani ten nakonec nic nezmohl, a učitelům tak zůstala role tlumočníků na radnici i při vyřizování záležitostí obyvatel. Jak připomínaly některé hlasy z tábora zastánců výuky němčiny, když mohl existovat tisk a literatura v němčině, proč zakazovat výuku ve škole.<fnref n="294" />

Své postoje manifestovali rovněž odpůrci znovuzavedení výuky němčiny. Opírali se o přesvědčení, že němčinu bylo možno posílit jen na úkor francouzštiny - což bylo naprosto nežádoucí. V rozvrhu už totiž neviděli místo pro další předmět, a koneckonců, i přes absenci němčiny ve škole dětem nic nebránilo rozvíjet jazyk, který znaly z domova. Obávali se následků souběžné výuky, v nejhorším případě vedoucí k situaci, kdy by si děti neosvojily pořádně ani jeden z jazyků. Zkrátka, "výuka němčiny na základní škole není prospěšná".<fnref n="295" /> Navíc někteří se obávali, že podpora němčiny by otevřela dveře novému Hitlerovi a nové anexi.

Národní odborové sdružení učitelů (SNI - Syndicat national des instituteurs), blízké SFIO (Section française de l'Internationale ouvrière - Francouzská sekce Socialistické internacionály),<fnref n="296" /> se stavělo zásadně proti výuce němčiny. Bývali by souhlasili s výukou jen v případě, že by se tak stalo v rámci celostátní reformy školství. Svůj postoj vyjádřili učitelé ze tří departementů Haut-Rhin, Bas-Rhin a Mosela, sdružení v SNI, radikálním prohlášením přijatým na konferenci v únoru 1950: pokud by byla výuka němčiny zavedena, učitelé měli odmítnout podřídit se nařízení.<fnref n="297" /> Pro ně by bývalo mělo navíc jeden velmi konkrétní dopad - znamenalo by práci navíc.

Odpůrci připomínali ještě jeden argument, který je klíčový pro pochopení postoje francouzského státu i řady jednotlivců. Tím je pro ně naprosto přirozená otázka, proč by měli mít malí Alsasané a Lotrinčané nějaké výhody proti jiným dětem z pohraničních oblastí, které se učí také jen francouzsky.<fnref n="298" />

<footnote n="289">²⁸⁹ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 161.</footnote>

<footnote n="290">²⁹⁰ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 308.</footnote>

<footnote n="291">²⁹¹ Obé SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 152.</footnote>

<footnote n="292">²⁹² MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 152.</footnote>

<footnote n="293">²⁹³ Reforma měla zavést na základní školy výuku živého (cizího) jazyka. Tamtéž, s. 152.</footnote>

<footnote n="294">²⁹⁴ Např. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 153.</footnote>

<footnote n="295">²⁹⁵ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 153.</footnote>

<footnote n="296">²⁹⁶ SFIO patřila ke stoupencům asimilace, viz tamtéž, s. 236n.</footnote>

<footnote n="297">²⁹⁷ Tamtéž, s. 154.</footnote>

<footnote n="298">²⁹⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 161.</footnote>
Postoj vlády k této otázce byl dlouho poměrně rezervovaný. Jak píše Schaeffer, "vláda udělala z vyčkávání svůj způsob práce".<fnref n="299" /> Hned po převzetí moci zrušila Pfisterovo nařízení a následujících pět let ve věci mnoho nepodnikla. Jednou z příčin patrně bylo i působení M. Neagelena, poslance SFIO za Štrasburk, ve funkci ministra školství v několika vládách od ledna 1946 do března 1948. Až později se toto ministerstvo (Ministře de l'Éducation Nationale) rozhodlo vyřešit situaci ustanovením vyšetřovací komise, jež se měla zabývat úrovní výuky francouzštiny v daných třech departementech. Komise uzavřela své šetření v červnu 1950 doporučením němčinu na základní školy nezavádět. Výsledky, z nichž vycházela, byly poměrně alarmující: písemný i ústní francouzský projev žáků byl nevyhovující, děti měly špatný přízvuk, malou slovní zásobu a byly příliš ovlivněné dialektem. Přestože se ve srovnání s rokem 1945 jednalo o pokrok, jakékoli omezení francouzštiny by v takovém stavu bylo protichůdné zamýšlenému cíli.<fnref n="300" />

Přesto se jazyková otázka dočkala kompromisního řešení v podobě dekretu z 18. prosince 1952. Ustanovil následující: nepovinné vyučování němčiny bylo možné zavést v obcích, kde se hovořilo dialektem. Mělo probíhat dvě hodiny týdně během posledních dvou let povinné školní docházky, pokud si to přáli rodiče žáka. Rozvrh se ale o tyto dvě hodiny neprodloužil, výuka nahradila jednu hodinu tělocviku a jednu z tzv. volných hodin (*activités diverses*). Učitelé byli požádáni, aby se k dekretu vyjádřili - výuka totiž byla nepovinná i z jejich strany. Odpovídali na dvě otázky: jsou-li schopni vyučovat němčinu a jsou-li k tomu ochotni. SNI vyzval své členy k zápornému stanovisku v druhé otázce. Zatímco učitelé se ve své převaze opravdu vyslovili negativně, a to k celému nařízení, průzkumy provedené mezi ostatními obyvateli ukázaly drtivou převahu stoupenců.<fnref n="301" />

Prosincový dekret byl od konce války první úpravou výuky němčiny na alsasko-lotrinských školách. Završil šestiletý zápas o pozici němčiny ve školách a jako takový nám slouží coby závěr pojednání o této oblasti. Přes vřelé přijetí obyvatelstvem nebyla však ani nadále situace ve výuce uspokojivá. Především opozice učitelů ztěžovala uvedení do praxe, nedostatek personálu negativně poznamenal kvalitu vyučování. Mnozí obránci němčiny se nespokojili s dosaženým výsledkem a požadovali rozšíření výuky na tři hodiny týdně, možnost skládat zkoušku a zařadit němčinu jako běžnou součást vyučovaných předmětů. Nejbouřlivější období skončilo přibližně roku 1954 rozhodnutím řady učitelů ujmout se svých povinností,<fnref n="302" /> nicméně diskuse pokračovala dál.

## 2. SDĚLOVACÍ PROSTŘEDKY

### A. Tisk

Krátce po osvobození začala (znovu) vycházet řada titulů, které vydávali bývalí majitelé, kteří během anexe o možnost vydávat z různých důvodů přišli, nebo příslušníci odboje. Většina měla sice francouzský název, ale jinak byla z velké části psána německy, včetně těch vzešlých z prostředí odboje. Objevily se v atmosféře poválečné euforie a značná část z nich ukončila svou existenci poměrně brzo. Noviny však nevycházely naprosto nahodile, potřebovaly povolení od administrativy, která je až do června 1945 mohla cenzurovat a jejíž moc zvyšovala i skutečnost, že byla jediná oprávněna přidělovat novinový papír.<fnref n="303" />

Pevná jazyková pravidla byla stanovena vládou 13. září 1945. V některých ohledech zpřísňovala podmínky dané výnosem prefekta z 1. 9. 1945. Byly určeny sankce za porušení: trest odnětí svobody až do výše dvou let nebo peněžitá pokuta.<fnref n="304" /> Německy psané noviny byly zakázány. Povolena byla pouze francouzská nebo dvojjazyčná německo-francouzská verze, u níž byla nastavena hranice minimálně dvaceti pěti procent textu ve francouzštině, stejné procento platilo pro samotnou titulní stranu. Titul a velké titulky musely být povinně ve francouzštině (bez německých podtitulků). Stejně tak i reklamní texty (kromě drobné inzerce) a veškerá úřední oznámení. Francouzsky musela vycházet sportovní rubrika i rubrika pro mládež, ale vydavatel směl "uveřejnit

<footnote n="299">²⁹⁹ Tamtéž, s. 162.</footnote>

<footnote n="300">³⁰⁰ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 154.</footnote>

<footnote n="301">³⁰¹ Tamtéž, s. 157. Dotazník vzbudil kritiku listu MRP: "Jak se za takových podmínek může ministr ptát svých zaměstnanců, které platí obce, jsou-li připraveni respektovat zákonná nařízení?"</footnote>

<footnote n="302">³⁰² "Problém už nebude v rámci alsaské politické scény figurovat na prvním místě." Tamtéž, s. 159.</footnote>

<footnote n="303">³⁰³ Periodika z doby anexe naproti tomu přestala vycházet okamžitě po osvobození. Jejich představitelé totiž buď uprchli, nebo byli zatčeni. Tiskárny byly pod dozorem armády a odboje. Poválečné tituly tak neměly návaznost na ty z roku 1940-44. K opatřením ohledně tisku více viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 163n.</footnote>

<footnote n="304">³⁰⁴ Tamtéž, s. 165n. Vedle kontroly přidělu papíru mohla vláda podle podmínek nastavených v září 1945 určovat ceny a četnost vydání. Platnost některých částí nařízení včetně těch, které se týkaly papíru, pak byla ještě několikrát prodloužena.</footnote>
Postoj vlády k této otázce byl dlouho poměrně rezervovaný. Jak píše Schaeffer, "vláda udělala z vyčkávání svůj způsob práce".<fnref n="299" /> Hned po převzetí moci zrušila Pfisterovo nařízení a následujících pět let ve věci mnoho nepodnikla. Jednou z příčin patrně bylo i působení M. Neagelena, poslance SFIO za Štrasburk, ve funkci ministra školství v několika vládách od ledna 1946 do března 1948. Až později se toto ministerstvo (Ministře de l'Éducation Nationale) rozhodlo vyřešit situaci ustanovením vyšetřovací komise, jež se měla zabývat úrovní výuky francouzštiny v daných třech departementech. Komise uzavřela své šetření v červnu 1950 doporučením němčinu na základní školy nezavádět. Výsledky, z nichž vycházela, byly poměrně alarmující: písemný i ústní francouzský projev žáků byl nevyhovující, děti měly špatný přízvuk, malou slovní zásobu a byly příliš ovlivněné dialektem. Přestože se ve srovnání s rokem 1945 jednalo o pokrok, jakékoli omezení francouzštiny by v takovém stavu bylo protichůdné zamýšlenému cíli.<fnref n="300" />

Přesto se jazyková otázka dočkala kompromisního řešení v podobě dekretu z 18. prosince 1952. Ustanovil následující: nepovinné vyučování němčiny bylo možné zavést v obcích, kde se hovořilo dialektem. Mělo probíhat dvě hodiny týdně během posledních dvou let povinné školní docházky, pokud si to přáli rodiče žáka. Rozvrh se ale o tyto dvě hodiny neprodloužil, výuka nahradila jednu hodinu tělocviku a jednu z tzv. volných hodin (*activités diverses*). Učitelé byli požádáni, aby se k dekretu vyjádřili - výuka totiž byla nepovinná i z jejich strany. Odpovídali na dvě otázky: jsou-li schopni vyučovat němčinu a jsou-li k tomu ochotni. SNI vyzval své členy k zápornému stanovisku v druhé otázce. Zatímco učitelé se ve své převaze opravdu vyslovili negativně, a to k celému nařízení, průzkumy provedené mezi ostatními obyvateli ukázaly drtivou převahu stoupenců.<fnref n="301" />

Prosincový dekret byl od konce války první úpravou výuky němčiny na alsasko-lotrinských školách. Završil šestiletý zápas o pozici němčiny ve školách a jako takový nám slouží coby závěr pojednání o této oblasti. Přes vřelé přijetí obyvatelstvem nebyla však ani nadále situace ve výuce uspokojivá. Především opozice učitelů ztěžovala uvedení do praxe, nedostatek personálu negativně poznamenal kvalitu vyučování. Mnozí obránci němčiny se nespokojili s dosaženým výsledkem a požadovali rozšíření výuky na tři hodiny týdně, možnost skládat zkoušku a zařadit němčinu jako běžnou součást vyučovaných předmětů. Nejbouřlivější období skončilo přibližně roku 1954 rozhodnutím řady učitelů ujmout se svých povinností,<fnref n="302" /> nicméně diskuse pokračovala dál.

## 2. SDĚLOVACÍ PROSTŘEDKY

### A. Tisk

Krátce po osvobození začala (znovu) vycházet řada titulů, které vydávali bývalí majitelé, kteří během anexe o možnost vydávat z různých důvodů přišli, nebo příslušníci odboje. Většina měla sice francouzský název, ale jinak byla z velké části psána německy, včetně těch vzešlých z prostředí odboje. Objevily se v atmosféře poválečné euforie a značná část z nich ukončila svou existenci poměrně brzo. Noviny však nevycházely naprosto nahodile, potřebovaly povolení od administrativy, která je až do června 1945 mohla cenzurovat a jejíž moc zvyšovala i skutečnost, že byla jediná oprávněna přidělovat novinový papír.<fnref n="303" />

Pevná jazyková pravidla byla stanovena vládou 13. září 1945. V některých ohledech zpřísňovala podmínky dané výnosem prefekta z 1. 9. 1945. Byly určeny sankce za porušení: trest odnětí svobody až do výše dvou let nebo peněžitá pokuta.<fnref n="304" /> Německy psané noviny byly zakázány. Povolena byla pouze francouzská nebo dvojjazyčná německo-francouzská verze, u níž byla nastavena hranice minimálně dvaceti pěti procent textu ve francouzštině, stejné procento platilo pro samotnou titulní stranu. Titul a velké titulky musely být povinně ve francouzštině (bez německých podtitulků). Stejně tak i reklamní texty (kromě drobné inzerce) a veškerá úřední oznámení. Francouzsky musela vycházet sportovní rubrika i rubrika pro mládež, ale vydavatel směl "uveřejnit

<footnote n="299">²⁹⁹ Tamtéž, s. 162.</footnote>

<footnote n="300">³⁰⁰ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 154.</footnote>

<footnote n="301">³⁰¹ Tamtéž, s. 157. Dotazník vzbudil kritiku listu MRP: "Jak se za takových podmínek může ministr ptát svých zaměstnanců, které platí obce, jsou-li připraveni respektovat zákonná nařízení?"</footnote>

<footnote n="302">³⁰² "Problém už nebude v rámci alsaské politické scény figurovat na prvním místě." Tamtéž, s. 159.</footnote>

<footnote n="303">³⁰³ Periodika z doby anexe naproti tomu přestala vycházet okamžitě po osvobození. Jejich představitelé totiž buď uprchli, nebo byli zatčeni. Tiskárny byly pod dozorem armády a odboje. Poválečné tituly tak neměly návaznost na ty z roku 1940-44. K opatřením ohledně tisku více viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 163n.</footnote>

<footnote n="304">³⁰⁴ Tamtéž, s. 165n. Vedle kontroly přidělu papíru mohla vláda podle podmínek nastavených v září 1945 určovat ceny a četnost vydání. Platnost některých částí nařízení včetně těch, které se týkaly papíru, pak byla ještě několikrát prodloužena.</footnote>
jejich plné či zkrácené znění [v němčině - pozn. M. S.] v témže čísle".<fnref n="305" /> Předpis týkající se sportovní stránky (dle první úpravy mohla polovina textu zůstat v němčině) opravdu zasáhl starší generaci určitých vrstev, která francouzsky neuměla, zároveň to byl velmi šikovný způsob, jak k francouzštině přitáhnout mladší generaci z téhož prostředí.<fnref n="306" />

Podmínky pro tisk s sebou přinášely jedno prvenství, obdobně jako tomu bylo v případě výuky němčiny na škole - i tady poprvé zmizel čistě německý tisk. Sdělovací prostředky se však potýkaly s jedním problémem, který školy řešit nemusely. Zatímco rodiče nemohli své děti poslat do jiné školy, kde se němčina vyučuje, protože takové školy neexistovaly, čtenáři se mohli uchýlit například k německojazyčnému tisku ze Švýcarska. Tisk se stal na jedné straně průsečíkem (ekonomických) zájmů vydavatelů, majících na zřeteli své často nedostatečně francouzsky hovořící čtenáře, a na druhé straně zájmů stoupenců pofrancouzštění, pro něž byl vhodným nástrojem k naplnění jejich záměru.

Některé noviny vycházely v obou variantách, francouzské i dvojjazyčné, v níž byl často francouzsky jen sport. Dodržování procentuální kvóty bylo pod přísným dozorem, nařízení se však dalo obcházet jinak. Francouzský titulek uvozoval jinak německý článek, francouzsky se psaly "články nejméně důležité a nejméně zajímavé",<fnref n="307" /> zatímco politická témata se zpracovávala německy. Vzhledem k omezenému množství papíru se nevyužívala možnost publikovat články v obou verzích.

K literatuře coby formě psaného projevu dodejme, že se sice psalo dál všemi třemi jazyky, ale ústup od dialektu byl patrný už od 19. století.

## B. Rozhlas

Poslech rádia byl jednou z příčin odlivu čtenářů novin. Role rozhlasového vysílání se celkově zvětšovala. Bylo to dáno rostoucí dostupností přístroje pro širší vrstvy (byť jistě ne bezprostředně po válce v dobách největší nouze) a pozicí, kterou si rádio coby zdroj informací vybudovalo během války. Ilegální poslech zahraničních (především švýcarských) stanic přinášel důležité informace, které nebylo možné získat z nacisty ovládaných sdělovacích prostředků.

Státem plně kontrolovaný rozhlas se mohl stát dokonalým prostředkem pofrancouzštění, a to nejen čistě jazykového, ale i kulturního. Jenže i zde se vyskytlo nebezpečí, ohrožující v menší míře také tisk, a to jasná tendence nahradit nedostatek domácích německojazyčných podnětů (v případě rádia opětnou) orientací na zahraničí. Návrat k oblíbené švýcarské stanici Radio-Sottens tolik nevadil, neboť se jednalo o francouzské vysílání. Radio-Beromünster (Švýcarsko) nebo Radio-Stuttgart<fnref n="308" /> už představovaly problém, poněvadž vysílaly pouze v němčině. Nemohly tak ani z kulturního, ani z jazykového hlediska podporovat začleňování Alsaska a Lotrinska do francouzského prostoru.

Pro špatně francouzsky hovořící obyvatele nebylo jiné volby - místní francouzská stanice Radio-Strasbourg dokonce němčinu ve vysílání úplně zakázala. Poskytla sice prostor dialektu - ovšem pouze několik hodin týdně a navíc zřejmě v povážlivé kvalitě, jak vyplývá z jednoho novinového komentáře: "mluvit alsasky, to neznamená přeložit do němčiny francouzský text a vyslovovat tento německý text s alsaským přízvukem."<fnref n="309" /> Výtky směřovaly také k obsahu pořadů v dialektu, stanici nebylo možno vyladit na celém území a přes název odkazující k lokálnímu zaměření přebírala ze dvou třetin pařížský program. Výjimkou v negativním hodnocení byly tradiční rozhlasové hry v dialektu ("Elsässer Owe"<fnref n="310" />), vysílané vždy v sobotu nebo v neděli večer, které si mnozí oblíbili.

Posluchači přecházeli ke stanicím z Německa, protože "německé rádio a televize [týká se pozdější doby - pozn. M. S.] by v určitých ohledech vyhovovaly alsaské mentalitě lépe než francouzské rádio a televize, obzvlášť co do hudebních a náboženských pořadů".<fnref n="311" /> Stejně jako

<footnote n="305">³⁰⁵ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 173.</footnote>

<footnote n="306">³⁰⁶ Nařízení z 10. 1. 1946 určilo poměr francouzštiny a němčiny v přesných číslech pro jednotlivé tituly, pro *Jeunesse ouvričre d'Alsace*, tedy časopis určený mládeži, to bylo dokonce 75% ve prospěch francouzštiny. Viz tamtéž, s. 173n.</footnote>

<footnote n="307">³⁰⁷ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 165.</footnote>

<footnote n="308">³⁰⁸ Radio-Stuttgart bylo tehdy pod okupační správou Spojenců, Alsasané si ho oblíbili už před válkou. Viz WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 326n.</footnote>

<footnote n="309">³⁰⁹ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 171.</footnote>

<footnote n="310">³¹⁰ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 327.</footnote>

<footnote n="311">³¹¹ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 178.</footnote>
jejich plné či zkrácené znění [v němčině - pozn. M. S.] v témže čísle".<fnref n="305" /> Předpis týkající se sportovní stránky (dle první úpravy mohla polovina textu zůstat v němčině) opravdu zasáhl starší generaci určitých vrstev, která francouzsky neuměla, zároveň to byl velmi šikovný způsob, jak k francouzštině přitáhnout mladší generaci z téhož prostředí.<fnref n="306" />

Podmínky pro tisk s sebou přinášely jedno prvenství, obdobně jako tomu bylo v případě výuky němčiny na škole - i tady poprvé zmizel čistě německý tisk. Sdělovací prostředky se však potýkaly s jedním problémem, který školy řešit nemusely. Zatímco rodiče nemohli své děti poslat do jiné školy, kde se němčina vyučuje, protože takové školy neexistovaly, čtenáři se mohli uchýlit například k německojazyčnému tisku ze Švýcarska. Tisk se stal na jedné straně průsečíkem (ekonomických) zájmů vydavatelů, majících na zřeteli své často nedostatečně francouzsky hovořící čtenáře, a na druhé straně zájmů stoupenců pofrancouzštění, pro něž byl vhodným nástrojem k naplnění jejich záměru.

Některé noviny vycházely v obou variantách, francouzské i dvojjazyčné, v níž byl často francouzsky jen sport. Dodržování procentuální kvóty bylo pod přísným dozorem, nařízení se však dalo obcházet jinak. Francouzský titulek uvozoval jinak německý článek, francouzsky se psaly "články nejméně důležité a nejméně zajímavé",<fnref n="307" /> zatímco politická témata se zpracovávala německy. Vzhledem k omezenému množství papíru se nevyužívala možnost publikovat články v obou verzích.

K literatuře coby formě psaného projevu dodejme, že se sice psalo dál všemi třemi jazyky, ale ústup od dialektu byl patrný už od 19. století.

## B. Rozhlas

Poslech rádia byl jednou z příčin odlivu čtenářů novin. Role rozhlasového vysílání se celkově zvětšovala. Bylo to dáno rostoucí dostupností přístroje pro širší vrstvy (byť jistě ne bezprostředně po válce v dobách největší nouze) a pozicí, kterou si rádio coby zdroj informací vybudovalo během války. Ilegální poslech zahraničních (především švýcarských) stanic přinášel důležité informace, které nebylo možné získat z nacisty ovládaných sdělovacích prostředků.

Státem plně kontrolovaný rozhlas se mohl stát dokonalým prostředkem pofrancouzštění, a to nejen čistě jazykového, ale i kulturního. Jenže i zde se vyskytlo nebezpečí, ohrožující v menší míře také tisk, a to jasná tendence nahradit nedostatek domácích německojazyčných podnětů (v případě rádia opětnou) orientací na zahraničí. Návrat k oblíbené švýcarské stanici Radio-Sottens tolik nevadil, neboť se jednalo o francouzské vysílání. Radio-Beromünster (Švýcarsko) nebo Radio-Stuttgart<fnref n="308" /> už představovaly problém, poněvadž vysílaly pouze v němčině. Nemohly tak ani z kulturního, ani z jazykového hlediska podporovat začleňování Alsaska a Lotrinska do francouzského prostoru.

Pro špatně francouzsky hovořící obyvatele nebylo jiné volby - místní francouzská stanice Radio-Strasbourg dokonce němčinu ve vysílání úplně zakázala. Poskytla sice prostor dialektu - ovšem pouze několik hodin týdně a navíc zřejmě v povážlivé kvalitě, jak vyplývá z jednoho novinového komentáře: "mluvit alsasky, to neznamená přeložit do němčiny francouzský text a vyslovovat tento německý text s alsaským přízvukem."<fnref n="309" /> Výtky směřovaly také k obsahu pořadů v dialektu, stanici nebylo možno vyladit na celém území a přes název odkazující k lokálnímu zaměření přebírala ze dvou třetin pařížský program. Výjimkou v negativním hodnocení byly tradiční rozhlasové hry v dialektu ("Elsässer Owe"<fnref n="310" />), vysílané vždy v sobotu nebo v neděli večer, které si mnozí oblíbili.

Posluchači přecházeli ke stanicím z Německa, protože "německé rádio a televize [týká se pozdější doby - pozn. M. S.] by v určitých ohledech vyhovovaly alsaské mentalitě lépe než francouzské rádio a televize, obzvlášť co do hudebních a náboženských pořadů".<fnref n="311" /> Stejně jako

<footnote n="305">³⁰⁵ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 173.</footnote>

<footnote n="306">³⁰⁶ Nařízení z 10. 1. 1946 určilo poměr francouzštiny a němčiny v přesných číslech pro jednotlivé tituly, pro *Jeunesse ouvričre d'Alsace*, tedy časopis určený mládeži, to bylo dokonce 75% ve prospěch francouzštiny. Viz tamtéž, s. 173n.</footnote>

<footnote n="307">³⁰⁷ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 165.</footnote>

<footnote n="308">³⁰⁸ Radio-Stuttgart bylo tehdy pod okupační správou Spojenců, Alsasané si ho oblíbili už před válkou. Viz WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 326n.</footnote>

<footnote n="309">³⁰⁹ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 171.</footnote>

<footnote n="310">³¹⁰ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 327.</footnote>

<footnote n="311">³¹¹ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 178.</footnote>
jejich východní sousedé se totiž více zajímali o "hudbu, operety, hry a písně",<fnref n="312" /> dokonce "v neděli odpoledne mezi jednou a třetí se ozývaly ze všech hornorýnských usedlostí tyrolské písně",<fnref n="313" /> jejichž zdrojem byla dozajista německá, případně švýcarská stanice.

### 3. NÁBOŽENSTVÍ

Již jsme zmínili velký význam náboženství a zvláštní postavení církví v Alsasku-Lotrinsku. Je proto důležité, jaké podoby nabyla jazyková otázka zde.

Alsasko-Lotrinsko zůstalo z pochopitelných důvodů stranou školské reformy, jak ji ve Francii uskutečnil na počátku 80. let 19. století ministr Jules Ferry. V zásadě šlo o nahrazení vlivu církve, především v základním školství, vlivem státu - tedy o "laickost". Církevní řády už nemohly vyučovat bez souhlasu státu. Ve státních školách byla zrušena výuka náboženství. V Alsasku-Lotrinsku však nadále zůstal v platnosti Fallouxův zákon z roku 1850, doplněný později císařským zákonem z roku 1875 a několika drobnými úpravami.<fnref n="314" /> Tyto zákony platily jak po první, tak po druhé světové válce - v tomto případě s přestávkou, neboť nacisté je roku 1940 zrušili. Děti navštěvovaly školu podle svého vyznání. V některých případech však nebylo zbytí a musely docházet do školy smíšené. Potom se například modlitba, mající své vyhrazené místo ve výuce, stala soukromou záležitostí a každý se v určeném čase modlil tiše sám. Počítalo se také s volnými dny z důvodu náboženských svátků. Výuka náboženství byla samozřejmě povinná, ale na základě žádosti zákonného zástupce se jí dítě zúčastnit nemuselo. Náboženství bylo pak kompenzováno výukou zaměřenou na morálku. Tento školský systém přetrval i po druhé světové válce.

Zásada výuky ve francouzštině samozřejmě platila i pro náboženství. Výuka náboženství obnášela tři hodiny, které byly zahrnuty do povinného objemu předmětů. Znamená to, že ve srovnání se svými vrstevníky z jiných částí Francie měly děti o tři vyučovací hodiny méně. Protože probíhala výuka povinně ve francouzštině, přispívala k pofrancouzšťování a "chybějící" hodiny tím byly částečně kompenzovány. Pouze občas dostal prostor dialekt či němčina, a to v případech, že se jednalo o nějaký komplikovanější výklad. Úprava poměrů brala v úvahu mezigenerační vazby, a tak se děti učily některé "modlitby a zpěvy v němčině, aby se mohly modlit spolu s dospělými".<fnref n="315" />

V zájmu církve v zásadě bylo, aby se děti učily náboženství v "živém" jazyce, který nezapomenou - s ním by totiž přišly i o poznatky z hodin. Z tohoto úhlu pohledu se zdála perspektivnější francouzština. Výhledově měla více a více zatlačovat němčinu. Církve tedy nepůsobily proti zájmům francouzského státu; určité propojení katolíků s meziválečným autonomismem bylo způsobeno spíš obavou o výsady než vyhraněným politickým přesvědčením.<fnref n="316" />

Situace v případě kázání, bohoslužeb a jiných náboženských obřadů byla odlišná. Katoličtí kněží střídali francouzská a německá kázání a při některých příležitostech kombinovali v jednom kázání oba jazyky. Pozice byly víceméně vyrovnané, na venkově mírně převládala němčina, francouzština měla převahu ve městech. Protestanti upřednostňovali němčinu z důvodu příslušnosti k augšpurské konfesi, ale i u nich se vyskytoval bilingvismus a platila převaha francouzštiny ve městě, doplněná převahou němčiny na venkově.<fnref n="317" />

## III.

Válečné následky, se kterými se Alsasko-Lotrinsko muselo po roce 1945 vyrovnat, měly poněkud jiný rozměr než v ostatních francouzských departementech. Způsobil to odlišný úděl během světového konfliktu. Ač o tom nebyla v příměří ani zmínka, přičlenil je Hitler přímo k Říši, Alsasko k župě Bádensko (Oberrheinland) a Lotrinsko k župě Westmark.<fnref n="318" /> Poválečná francouzská

<footnote n="312">³¹² SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 172.</footnote>

<footnote n="313">³¹³ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 325. "Hornorýnský" zde coby překlad "haut-rhinois", tedy ve vztahu k francouzskému departementu Haut-Rhin.</footnote>

<footnote n="314">³¹⁴ MAUGUÉ: Paricularisme, s. 195. K politice Julese Ferryho více např. MAUROIS A.: Dějiny Francie, Praha, 2000, s. 394.</footnote>

<footnote n="315">³¹⁵ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 179. Více k výuce náboženství tamtéž, s. 195n a WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 128n.</footnote>

<footnote n="316">³¹⁶ Více k meziválečné situaci viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 57-98.</footnote>

<footnote n="317">³¹⁷ Tamtéž, s. 179n.</footnote>

<footnote n="318">³¹⁸ V čele župy Bádensko (Oberrheinland) stál gauleiter Robert Wagner, dlouholetý Hitlerův souputník, v čele župy Westmark (zahrnující Sársko a Falc) Josef Bürckel, který se "osvědčil" už při asimilaci po Anschlussu Rakouska. Viz ORY: Les collaborateurs, s. 184, RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine s. 25 a BONNEFONT: Lorraine, s. 247.</footnote>
jejich východní sousedé se totiž více zajímali o "hudbu, operety, hry a písně",<fnref n="312" /> dokonce "v neděli odpoledne mezi jednou a třetí se ozývaly ze všech hornorýnských usedlostí tyrolské písně",<fnref n="313" /> jejichž zdrojem byla dozajista německá, případně švýcarská stanice.

### 3. NÁBOŽENSTVÍ

Již jsme zmínili velký význam náboženství a zvláštní postavení církví v Alsasku-Lotrinsku. Je proto důležité, jaké podoby nabyla jazyková otázka zde.

Alsasko-Lotrinsko zůstalo z pochopitelných důvodů stranou školské reformy, jak ji ve Francii uskutečnil na počátku 80. let 19. století ministr Jules Ferry. V zásadě šlo o nahrazení vlivu církve, především v základním školství, vlivem státu - tedy o "laickost". Církevní řády už nemohly vyučovat bez souhlasu státu. Ve státních školách byla zrušena výuka náboženství. V Alsasku-Lotrinsku však nadále zůstal v platnosti Fallouxův zákon z roku 1850, doplněný později císařským zákonem z roku 1875 a několika drobnými úpravami.<fnref n="314" /> Tyto zákony platily jak po první, tak po druhé světové válce - v tomto případě s přestávkou, neboť nacisté je roku 1940 zrušili. Děti navštěvovaly školu podle svého vyznání. V některých případech však nebylo zbytí a musely docházet do školy smíšené. Potom se například modlitba, mající své vyhrazené místo ve výuce, stala soukromou záležitostí a každý se v určeném čase modlil tiše sám. Počítalo se také s volnými dny z důvodu náboženských svátků. Výuka náboženství byla samozřejmě povinná, ale na základě žádosti zákonného zástupce se jí dítě zúčastnit nemuselo. Náboženství bylo pak kompenzováno výukou zaměřenou na morálku. Tento školský systém přetrval i po druhé světové válce.

Zásada výuky ve francouzštině samozřejmě platila i pro náboženství. Výuka náboženství obnášela tři hodiny, které byly zahrnuty do povinného objemu předmětů. Znamená to, že ve srovnání se svými vrstevníky z jiných částí Francie měly děti o tři vyučovací hodiny méně. Protože probíhala výuka povinně ve francouzštině, přispívala k pofrancouzšťování a "chybějící" hodiny tím byly částečně kompenzovány. Pouze občas dostal prostor dialekt či němčina, a to v případech, že se jednalo o nějaký komplikovanější výklad. Úprava poměrů brala v úvahu mezigenerační vazby, a tak se děti učily některé "modlitby a zpěvy v němčině, aby se mohly modlit spolu s dospělými".<fnref n="315" />

V zájmu církve v zásadě bylo, aby se děti učily náboženství v "živém" jazyce, který nezapomenou - s ním by totiž přišly i o poznatky z hodin. Z tohoto úhlu pohledu se zdála perspektivnější francouzština. Výhledově měla více a více zatlačovat němčinu. Církve tedy nepůsobily proti zájmům francouzského státu; určité propojení katolíků s meziválečným autonomismem bylo způsobeno spíš obavou o výsady než vyhraněným politickým přesvědčením.<fnref n="316" />

Situace v případě kázání, bohoslužeb a jiných náboženských obřadů byla odlišná. Katoličtí kněží střídali francouzská a německá kázání a při některých příležitostech kombinovali v jednom kázání oba jazyky. Pozice byly víceméně vyrovnané, na venkově mírně převládala němčina, francouzština měla převahu ve městech. Protestanti upřednostňovali němčinu z důvodu příslušnosti k augšpurské konfesi, ale i u nich se vyskytoval bilingvismus a platila převaha francouzštiny ve městě, doplněná převahou němčiny na venkově.<fnref n="317" />

## III.

Válečné následky, se kterými se Alsasko-Lotrinsko muselo po roce 1945 vyrovnat, měly poněkud jiný rozměr než v ostatních francouzských departementech. Způsobil to odlišný úděl během světového konfliktu. Ač o tom nebyla v příměří ani zmínka, přičlenil je Hitler přímo k Říši, Alsasko k župě Bádensko (Oberrheinland) a Lotrinsko k župě Westmark.<fnref n="318" /> Poválečná francouzská

<footnote n="312">³¹² SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 172.</footnote>

<footnote n="313">³¹³ WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 325. "Hornorýnský" zde coby překlad "haut-rhinois", tedy ve vztahu k francouzskému departementu Haut-Rhin.</footnote>

<footnote n="314">³¹⁴ MAUGUÉ: Paricularisme, s. 195. K politice Julese Ferryho více např. MAUROIS A.: Dějiny Francie, Praha, 2000, s. 394.</footnote>

<footnote n="315">³¹⁵ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 179. Více k výuce náboženství tamtéž, s. 195n a WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 128n.</footnote>

<footnote n="316">³¹⁶ Více k meziválečné situaci viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 57-98.</footnote>

<footnote n="317">³¹⁷ Tamtéž, s. 179n.</footnote>

<footnote n="318">³¹⁸ V čele župy Bádensko (Oberrheinland) stál gauleiter Robert Wagner, dlouholetý Hitlerův souputník, v čele župy Westmark (zahrnující Sársko a Falc) Josef Bürckel, který se "osvědčil" už při asimilaci po Anschlussu Rakouska. Viz ORY: Les collaborateurs, s. 184, RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine s. 25 a BONNEFONT: Lorraine, s. 247.</footnote>
očista, "épuration", proběhla i zde, místní situace se však od ostatních částí Francie lišila. Jevem, který se především vymykal, byla násilná inkorporace (incorporation de force)<fnref n="319" /> několika ročníků do německého vojska. Řečeno s trochou patosu, avšak oprávněně: nezpůsobila jen rány na těle, ale především rány na duši, a podílela se na vzniku komplexu méněcennosti,<fnref n="320" /> kterým Alsasko-Lotrinsko trpělo ještě dlouho po skončení války. Ustavený režim si během války vyžádal mnoho obětí na životech - i v důsledku násilné inkorporace. To vše v souhrnu dávalo podnět k pocitu křivdy, které se podle obyvatel Alsaska a Mosely na nich dopustil francouzský stát: nejenže je dal hned v úvodu vplen nacistickému agresorovi, ale po toužebně očekávaném osvobození nebyl schopen pochopit a brát ohled na rozsah zkoušek a utrpení, kterými departementy prošly. Proto pro ně útrapy neskončily se závěrem války. Poslední z této řady "zkoušek" (měřeno časovým vymezením práce) byl proces v Bordeaux. Ten jasně ukázal, jak hluboké rozpory panují mezi většinovou francouzskou společností a východními departementy republiky. Následující část je věnována právě těmto tématům.

## 1. OBĚTI

Počet obětí druhé světové války byl v Alsasku-Lotrinsku vysoký.<fnref n="321" /> Na tom měli značný podíl násilně inkorporovaní. Jasným dokladem jsou následující údaje: ročníky mužů, jichž se odvod týkal, se v letech 1936 až 1946 ztenčily o 25% - 28%, stejná věková skupina žen přitom utrpěla ztráty ve výši 7,3 - 11,5%.<fnref n="322" /> Na první pohled i výsledky poválečného sčítání lidu<fnref n="323" /> porovnané s předválečnými svědčí o velmi výrazném poklesu obyvatel. Zde je však nutno pečlivě rozlišovat. Vezmeme-li v úvahu jen údaje ze sčítání lidu, nesmíme zapomenout, že část "chybějící" populace tvoří i ti, co z oblastí odešli během války a zpět už se nevrátili.

V této souvislosti jsou připomínáni především cizinci či Francouzi, kteří nebyli alsasko-lotrinského původu. Roku 1940 se nacisté zbavili nepohodlných osob. 22. října 1940 bylo deportováno 7700 židů<fnref n="324" /> - ale na západ. Většina skončila ve francouzském táboře Gurs u hranic se Španělskem. Nacisté se rozhodli vyhnat i všechny, kdo se zdáli být příliš profrancouzští: "Franzosenköpfe a neprátele Německa".<fnref n="325" /> Už na počátku války, ještě před nacistickou anexí, byla téměř třetina populace evakuována, z toho třetina se rozhodla nevrátit.<fnref n="326" /> Po osvobození nastala opět doba významného přesunu populace. Odcházejícími (vyhnanými) byli tentokrát říšští Němci, tentokrát to byli oni, kdo si směl vzít nejvýše 30 kg zavazadel.<fnref n="327" /> Navrátilci zato proudili ze všech stran. Nejdřív se vrátili vězni, deportovaní a přesídlené rodiny. Dohromady čítali 285 000 osob.<fnref n="328" />

Oběťmi pak rozumíme i ty, kteří "měli štěstí" a válku přežili, ale byli vystaveni nacistické represi. Odboj a politické přesvědčení byly nejčastější příčinou deportací do táborů nebo na nucené práce. Osoby, které se příliš bránily germanizaci, čekal osud v podobě přesídlení (Umsiedlung) na východ, které roku 1942 nahradilo dosavadní vypovězení do Francie (Evakuierung). To postihovalo předválečné stoupence protiněmeckého proudu a ty, kdo stáli v minulé válce "na špatné straně". Většinu takových lidí nacisti donutili odejít ještě před koncem roku 1940 s velmi omezeným množstvím zavazadel a přesně limitovanou finanční hotovostí. Do Německa zamířili od roku 1941 mnozí nuceně nasazení. Tato povinnost byla nesrovnatelná se systémem zavedeným ve Francii. Ve zdejších podmínkách kombinovala práci s vojenským výcvikem a ideologickou indoktrinací.<fnref n="329" />

## 2. ÉPURATION

<footnote n="319">³¹⁹ Nebo incorporés de force, tedy násilně inkorporovaní.</footnote>

<footnote n="320">³²⁰ VOGLER: Histoire de l'Alsace, s. 52.</footnote>

<footnote n="321">³²¹ V případě Alsaska to bylo celkem více než 35 000 lidí (nejen "bojující", ale např. i civilní obětí bombardování, atd.), tedy 3,5% populace. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 121.</footnote>

<footnote n="322">³²² První údaj platí pro Bas-Rhin, druhý pro Haut-Rhin. Údaje se počítají podle stavu k roku 1946, tj. včetně některých pohřešovaných, z nichž někteří se později vrátili domů. SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 4.</footnote>

<footnote n="323">³²³ V Mosele se k roku 1946 uvádí 612 000 obyvatel oproti 696 000 z roku 1936, pro Bas-Rhin je to 673 280 místo 711 830 a v Haut-Rhin žilo namístů předválečných 507 550 obyvatel jen 471 700. Viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 117 a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 3.</footnote>

<footnote n="324">³²⁴ PESCHANSKI D.: Les camps français d'internement. In L'Histoire n. 129, 1990, s. 104-109, zde s. 106.</footnote>

<footnote n="325">³²⁵ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 106.</footnote>

<footnote n="326">³²⁶ Tamtéž, s. 105n.</footnote>

<footnote n="327">³²⁷ Odešli koncem října 1945. RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 105, podrobněji POLONI B.: Der französische Fall, in MÖLLER H., KNITTLER H., PEŠEK J., TŮMA O. (ed.): sborník Poválečná nouzová justice, Praha, 2003, s. 16n a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 65n.</footnote>

<footnote n="328">³²⁸ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 112.</footnote>

<footnote n="329">³²⁹ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 3n.</footnote>
očista, "épuration", proběhla i zde, místní situace se však od ostatních částí Francie lišila. Jevem, který se především vymykal, byla násilná inkorporace (incorporation de force)<fnref n="319" /> několika ročníků do německého vojska. Řečeno s trochou patosu, avšak oprávněně: nezpůsobila jen rány na těle, ale především rány na duši, a podílela se na vzniku komplexu méněcennosti,<fnref n="320" /> kterým Alsasko-Lotrinsko trpělo ještě dlouho po skončení války. Ustavený režim si během války vyžádal mnoho obětí na životech - i v důsledku násilné inkorporace. To vše v souhrnu dávalo podnět k pocitu křivdy, které se podle obyvatel Alsaska a Mosely na nich dopustil francouzský stát: nejenže je dal hned v úvodu vplen nacistickému agresorovi, ale po toužebně očekávaném osvobození nebyl schopen pochopit a brát ohled na rozsah zkoušek a utrpení, kterými departementy prošly. Proto pro ně útrapy neskončily se závěrem války. Poslední z této řady "zkoušek" (měřeno časovým vymezením práce) byl proces v Bordeaux. Ten jasně ukázal, jak hluboké rozpory panují mezi většinovou francouzskou společností a východními departementy republiky. Následující část je věnována právě těmto tématům.

## 1. OBĚTI

Počet obětí druhé světové války byl v Alsasku-Lotrinsku vysoký.<fnref n="321" /> Na tom měli značný podíl násilně inkorporovaní. Jasným dokladem jsou následující údaje: ročníky mužů, jichž se odvod týkal, se v letech 1936 až 1946 ztenčily o 25% - 28%, stejná věková skupina žen přitom utrpěla ztráty ve výši 7,3 - 11,5%.<fnref n="322" /> Na první pohled i výsledky poválečného sčítání lidu<fnref n="323" /> porovnané s předválečnými svědčí o velmi výrazném poklesu obyvatel. Zde je však nutno pečlivě rozlišovat. Vezmeme-li v úvahu jen údaje ze sčítání lidu, nesmíme zapomenout, že část "chybějící" populace tvoří i ti, co z oblastí odešli během války a zpět už se nevrátili.

V této souvislosti jsou připomínáni především cizinci či Francouzi, kteří nebyli alsasko-lotrinského původu. Roku 1940 se nacisté zbavili nepohodlných osob. 22. října 1940 bylo deportováno 7700 židů<fnref n="324" /> - ale na západ. Většina skončila ve francouzském táboře Gurs u hranic se Španělskem. Nacisté se rozhodli vyhnat i všechny, kdo se zdáli být příliš profrancouzští: "Franzosenköpfe a neprátele Německa".<fnref n="325" /> Už na počátku války, ještě před nacistickou anexí, byla téměř třetina populace evakuována, z toho třetina se rozhodla nevrátit.<fnref n="326" /> Po osvobození nastala opět doba významného přesunu populace. Odcházejícími (vyhnanými) byli tentokrát říšští Němci, tentokrát to byli oni, kdo si směl vzít nejvýše 30 kg zavazadel.<fnref n="327" /> Navrátilci zato proudili ze všech stran. Nejdřív se vrátili vězni, deportovaní a přesídlené rodiny. Dohromady čítali 285 000 osob.<fnref n="328" />

Oběťmi pak rozumíme i ty, kteří "měli štěstí" a válku přežili, ale byli vystaveni nacistické represi. Odboj a politické přesvědčení byly nejčastější příčinou deportací do táborů nebo na nucené práce. Osoby, které se příliš bránily germanizaci, čekal osud v podobě přesídlení (Umsiedlung) na východ, které roku 1942 nahradilo dosavadní vypovězení do Francie (Evakuierung). To postihovalo předválečné stoupence protiněmeckého proudu a ty, kdo stáli v minulé válce "na špatné straně". Většinu takových lidí nacisti donutili odejít ještě před koncem roku 1940 s velmi omezeným množstvím zavazadel a přesně limitovanou finanční hotovostí. Do Německa zamířili od roku 1941 mnozí nuceně nasazení. Tato povinnost byla nesrovnatelná se systémem zavedeným ve Francii. Ve zdejších podmínkách kombinovala práci s vojenským výcvikem a ideologickou indoktrinací.<fnref n="329" />

## 2. ÉPURATION

<footnote n="319">³¹⁹ Nebo incorporés de force, tedy násilně inkorporovaní.</footnote>

<footnote n="320">³²⁰ VOGLER: Histoire de l'Alsace, s. 52.</footnote>

<footnote n="321">³²¹ V případě Alsaska to bylo celkem více než 35 000 lidí (nejen "bojující", ale např. i civilní obětí bombardování, atd.), tedy 3,5% populace. WAHL, RICHEZ: L'Alsace entre France et l'Allemagne, s. 121.</footnote>

<footnote n="322">³²² První údaj platí pro Bas-Rhin, druhý pro Haut-Rhin. Údaje se počítají podle stavu k roku 1946, tj. včetně některých pohřešovaných, z nichž někteří se později vrátili domů. SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 4.</footnote>

<footnote n="323">³²³ V Mosele se k roku 1946 uvádí 612 000 obyvatel oproti 696 000 z roku 1936, pro Bas-Rhin je to 673 280 místo 711 830 a v Haut-Rhin žilo namístů předválečných 507 550 obyvatel jen 471 700. Viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 117 a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 3.</footnote>

<footnote n="324">³²⁴ PESCHANSKI D.: Les camps français d'internement. In L'Histoire n. 129, 1990, s. 104-109, zde s. 106.</footnote>

<footnote n="325">³²⁵ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 106.</footnote>

<footnote n="326">³²⁶ Tamtéž, s. 105n.</footnote>

<footnote n="327">³²⁷ Odešli koncem října 1945. RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 105, podrobněji POLONI B.: Der französische Fall, in MÖLLER H., KNITTLER H., PEŠEK J., TŮMA O. (ed.): sborník Poválečná nouzová justice, Praha, 2003, s. 16n a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 65n.</footnote>

<footnote n="328">³²⁸ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 112.</footnote>

<footnote n="329">³²⁹ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 3n.</footnote>
Poválečná francouzská *épuration* byla v Alsasku-Lotrinsku ve srovnání se zbytkem Francie složitější, a to proto, že velká část populace byla organizována v nacionálně-socialistických či přidružených organizacích a desítky tisíc obyvatel bojovaly za Říši v její uniformě. Pro obyvatelstvo vyplývaly z anexe povinnosti totožné s těmi, které nacistický režim ukládal samotným Němcům.<fnref n="330" />

Obyvatelé anektovaných departementů do řady organizací napojených na Říši vstoupit museli. Kromě SS, SA či Hitlerjugend to byly především profesní organizace, nově založené, či přebudované na říšském vzoru. V samotném Alsasku sdružovaly 650 000 osob, tedy na 63% populace. Moselané museli také během anexe pod hrozbou vyhnání podepsat jakýsi slib věrnosti "Vůdci a lidu".<fnref n="331" /> až na 30 000 osob tak učinili všichni, kteří připadali v úvahu, tedy 500 000 osob.<fnref n="332" /> Opravdu museli vstoupit a museli podepsat? Provozování povolání či udělování licence bylo vázáno na členství. Vstup do SA zase přinesl zvýšení dávek a příspěvků. Lze, nebo nelze vinit z kolaborace, bylo-li v sázce "blaho" rodiny? Někoho nebylo třeba nutit, jiní tak činili pod hrozbou represí. Výše postavení funkcionáři prý hráli "dvojí hru" - tedy předstírali oddanost nacismu, aby ze své pozice mohli působit ve prospěch Alsaska či Lotrinska.<fnref n="333" /> Po válce se prosazoval se názor, že *épuration* by měla dopadnout jen na "horlivé stoupence".<fnref n="334" /> Ty však nebylo jednoduché rozlišit.

Departementy nakonec dostaly výjimku z nařízení z 26. prosince 1944,<fnref n="335" /> které označovalo členství v jakékoliv nacistické organizaci za trestné. Byla zachována presumpce neviny. Poválečná doba ale neumožňovala držet se vždy dobrých předsevzetí: v praxi členství často působilo jako přitěžující okolnost nebo jím bylo argumentováno při *épuration* v administrativě.

Mnohde se v prvních dnech bezprostředně po osvobození události vymkly kontrole, odbojové organizace se chopily moci a vykonávaly ji bez ohledu na administrativu. Mnozí lidé byli nelegálně zadrženi. Lidé se stávali samozvanými soudci, jejich "rozsudky" nevybočovaly z poválečných stereotypů: "ostříhané ženy, vyrabované domy, lynčovaní lidé".<fnref n="336" />

O právním rámci, který ukončil "divokou fázi" *épuration*, lze hovořit až od května 1945.<fnref n="337" /> Stále však dostávala prostor udání, která sama o sobě byla důvodem postačujícím k zadržení a mohla být motivována vyřizováním osobních účtů. K negativům se přičítal poválečný zmatek a vleklost, způsobená nedostatkem vyšetřovatelů. Otázkou je i objektivnost a kvalifikovanost některých členů "čistících" komisí. Na druhou stranu, nechyběly ani případy, kdy vyšetřování mařil obžalovaný: vyvíjel na svědky nátlak, a na základě pozměněných výpovědí pak vyvázl bez trestu.<fnref n="338" />

V Alsasku musel každý člověk starší osmnácti let, který prožil válku na anektovaném území, vyplnit denacifikační dotazník. Zavedení dotazníku spolu s ustanovením vyšetřovací komise v každém kantonu bylo obranou proti množství případů a udání, která přicházela úřadům. Zjišťovala se především příslušnost k nacistické organizaci a způsob získání francouzského občanství v roce 1919. Odevzdáním dotazníku byl podmíněn příděl potravinových lístků.<fnref n="339" />

Vedle procesů s německými nacistickými pohlaváry proběhly soudy s alsaskými kolaboranty. Nejsledovanější byly procesy s "autonomisty".<fnref n="340" /> Tyto procesy byly úzce navázány na předválečné dění. Řada z obviněných, za války zastávajících významné posty v nacistické správě, totiž patřila k výrazným představitelům meziválečného autonomismu. Nebyli sice jeho jedinými představiteli, kolaborací však zdiskreditovali celý proud. Jejich výpovědi před soudem osvětlily některé meziválečné skutečnosti a potvrdily některá starší podezření. Podle poválečného přesvědčení posloužil autonomismus obviněným jako zástěrka pravé (proněmecké) orientace. Z výpovědí "autonomistů" mimo jiné opravdu vyplynulo, že Německo přinejmenším od roku 1923 v Alsasku (finančně) podporovalo protifrancouzskou aktivitu.<fnref n="341" /> Mnozí obvinění se hájili tím, že o zdroji financí nevěděli, případně se domnívali, že se jedná o prostou podporu německé kultury. Proti obžalobě z kolaborace se bránili tvrzením, že hráli dvojí hru. Snažili se dokazovat, že samotní nacisté k nim

<footnote n="330">³³⁰ Viz např. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 109.</footnote>

<footnote n="331">³³¹ ORY: Les collaborateurs 1940-1945, Paris, 1976, s. 184.</footnote>

<footnote n="332">³³² Číselné údaje tamtéž, s. 184, 185.</footnote>

<footnote n="333">³³³ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 138. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 109.</footnote>

<footnote n="334">³³⁴ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 105.</footnote>

<footnote n="335">³³⁵ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 120.</footnote>

<footnote n="336">³³⁶ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 106.</footnote>

<footnote n="337">³³⁷ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 109.</footnote>

<footnote n="338">³³⁸ Tamtéž, s. 141n.</footnote>

<footnote n="339">³³⁹ Tamtéž, s. 111.</footnote>

<footnote n="340">³⁴⁰ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 107.</footnote>

<footnote n="341">³⁴¹ Financovali "nejen germanofilní publikace, ale i samotná autonomistická hnutí". Vyplynulo to z výpovědí J.-P. Mourera. SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 114.</footnote>
Poválečná francouzská *épuration* byla v Alsasku-Lotrinsku ve srovnání se zbytkem Francie složitější, a to proto, že velká část populace byla organizována v nacionálně-socialistických či přidružených organizacích a desítky tisíc obyvatel bojovaly za Říši v její uniformě. Pro obyvatelstvo vyplývaly z anexe povinnosti totožné s těmi, které nacistický režim ukládal samotným Němcům.<fnref n="330" />

Obyvatelé anektovaných departementů do řady organizací napojených na Říši vstoupit museli. Kromě SS, SA či Hitlerjugend to byly především profesní organizace, nově založené, či přebudované na říšském vzoru. V samotném Alsasku sdružovaly 650 000 osob, tedy na 63% populace. Moselané museli také během anexe pod hrozbou vyhnání podepsat jakýsi slib věrnosti "Vůdci a lidu".<fnref n="331" /> až na 30 000 osob tak učinili všichni, kteří připadali v úvahu, tedy 500 000 osob.<fnref n="332" /> Opravdu museli vstoupit a museli podepsat? Provozování povolání či udělování licence bylo vázáno na členství. Vstup do SA zase přinesl zvýšení dávek a příspěvků. Lze, nebo nelze vinit z kolaborace, bylo-li v sázce "blaho" rodiny? Někoho nebylo třeba nutit, jiní tak činili pod hrozbou represí. Výše postavení funkcionáři prý hráli "dvojí hru" - tedy předstírali oddanost nacismu, aby ze své pozice mohli působit ve prospěch Alsaska či Lotrinska.<fnref n="333" /> Po válce se prosazoval se názor, že *épuration* by měla dopadnout jen na "horlivé stoupence".<fnref n="334" /> Ty však nebylo jednoduché rozlišit.

Departementy nakonec dostaly výjimku z nařízení z 26. prosince 1944,<fnref n="335" /> které označovalo členství v jakékoliv nacistické organizaci za trestné. Byla zachována presumpce neviny. Poválečná doba ale neumožňovala držet se vždy dobrých předsevzetí: v praxi členství často působilo jako přitěžující okolnost nebo jím bylo argumentováno při *épuration* v administrativě.

Mnohde se v prvních dnech bezprostředně po osvobození události vymkly kontrole, odbojové organizace se chopily moci a vykonávaly ji bez ohledu na administrativu. Mnozí lidé byli nelegálně zadrženi. Lidé se stávali samozvanými soudci, jejich "rozsudky" nevybočovaly z poválečných stereotypů: "ostříhané ženy, vyrabované domy, lynčovaní lidé".<fnref n="336" />

O právním rámci, který ukončil "divokou fázi" *épuration*, lze hovořit až od května 1945.<fnref n="337" /> Stále však dostávala prostor udání, která sama o sobě byla důvodem postačujícím k zadržení a mohla být motivována vyřizováním osobních účtů. K negativům se přičítal poválečný zmatek a vleklost, způsobená nedostatkem vyšetřovatelů. Otázkou je i objektivnost a kvalifikovanost některých členů "čistících" komisí. Na druhou stranu, nechyběly ani případy, kdy vyšetřování mařil obžalovaný: vyvíjel na svědky nátlak, a na základě pozměněných výpovědí pak vyvázl bez trestu.<fnref n="338" />

V Alsasku musel každý člověk starší osmnácti let, který prožil válku na anektovaném území, vyplnit denacifikační dotazník. Zavedení dotazníku spolu s ustanovením vyšetřovací komise v každém kantonu bylo obranou proti množství případů a udání, která přicházela úřadům. Zjišťovala se především příslušnost k nacistické organizaci a způsob získání francouzského občanství v roce 1919. Odevzdáním dotazníku byl podmíněn příděl potravinových lístků.<fnref n="339" />

Vedle procesů s německými nacistickými pohlaváry proběhly soudy s alsaskými kolaboranty. Nejsledovanější byly procesy s "autonomisty".<fnref n="340" /> Tyto procesy byly úzce navázány na předválečné dění. Řada z obviněných, za války zastávajících významné posty v nacistické správě, totiž patřila k výrazným představitelům meziválečného autonomismu. Nebyli sice jeho jedinými představiteli, kolaborací však zdiskreditovali celý proud. Jejich výpovědi před soudem osvětlily některé meziválečné skutečnosti a potvrdily některá starší podezření. Podle poválečného přesvědčení posloužil autonomismus obviněným jako zástěrka pravé (proněmecké) orientace. Z výpovědí "autonomistů" mimo jiné opravdu vyplynulo, že Německo přinejmenším od roku 1923 v Alsasku (finančně) podporovalo protifrancouzskou aktivitu.<fnref n="341" /> Mnozí obvinění se hájili tím, že o zdroji financí nevěděli, případně se domnívali, že se jedná o prostou podporu německé kultury. Proti obžalobě z kolaborace se bránili tvrzením, že hráli dvojí hru. Snažili se dokazovat, že samotní nacisté k nim

<footnote n="330">³³⁰ Viz např. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 109.</footnote>

<footnote n="331">³³¹ ORY: Les collaborateurs 1940-1945, Paris, 1976, s. 184.</footnote>

<footnote n="332">³³² Čiselné údaje tamtéž, s. 184, 185.</footnote>

<footnote n="333">³³³ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 138. MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 109.</footnote>

<footnote n="334">³³⁴ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 105.</footnote>

<footnote n="335">³³⁵ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 120.</footnote>

<footnote n="336">³³⁶ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 106.</footnote>

<footnote n="337">³³⁷ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 109.</footnote>

<footnote n="338">³³⁸ Tamtéž, s. 141n.</footnote>

<footnote n="339">³³⁹ Tamtéž, s. 111.</footnote>

<footnote n="340">³⁴⁰ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 107.</footnote>

<footnote n="341">³⁴¹ Financovali "nejen germanofilní publikace, ale i samotná autonomistická hnutí". Vyplynulo to z výpovědí J.-P. Mourera. SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 114.</footnote>
chovali nedůvěru a dávali je sledovat. Řada skutečností však hovořila proti nim, přestože se vyskytla ze strany nezkompromitovaných osob i svědectví v jejich prospěch.

Panovalo mínění, že obvinění zasluhují nejtvrdší potrestání. Vždyť bývalý gauleiter Bádenska Wagner, do jehož pravomoci Alsasko spadalo, byl odsouzen k trestu smrti. Co jiného pro ty, kteří mu pomáhali a navíc tak zrazovali vlastní zemi? Nejvýše postaveným - tedy nejvíce zavrženíhodným - ze zadržených francouzských nacistických hodnostářů byl Jean-Pierre Mourer.342 Jako ostatní bývalí autonomisté byl obžalován z ohrožování bezpečnosti státu, zradu a styky s nepřítelem. Hájil se výše zmíněnou tezí o snaze z funkce Kreisleitera pomáhat Alsasku. Obhajoba tvrdila, že obžalovaný vlastně "pouze" poctivě sledoval politiku komunistické strany, tj. separatismus, který před válkou (určitou dobu) hlásala.343 Bezúspěšně. Mourerovi velmi přitěžovala okolnost, že se proti Francii angažoval za pomoci cizích sil z pozice francouzského poslance. V červnu 1947 byl popraven. Ostatní obžalovaní dostali tresty až do výše patnácti let (vězení či nucené práce), zároveň byli postiženi doživotní dégradation nationale, na vymezený čas měli zákaz pobytu a byl jim konfiskován majetek.

Další souzenou skupinou byli ti, co se provinili méně. Jejich prohřešek nebyl označen za kolaboraci, ale termínem indignité nationale. Obžalovaní byli postaveni před tzv. lidové soudy (chambres civiques). Trestem bylo zbavení občanských práv, doprovázené konfiskací majetku, zákazem pobytu atp. Lidové soudy také měly pravomoc (dočasně) zbavit volebního práva ještě neodsouzené osoby. To dalo podnět obavě, že opatření bude zneužito v září 1945 během obecních a kantonálních voleb.344

Celkově v Alsasku padlo na 15 000 rozsudků, což odpovídá postihu přibližně 1,5% populace, v Mosele nepřesáhl počet odsouzených 5 000.345 Promítla se specifická válečná situace do četnosti a přísnosti trestů vzhledem k francouzskému průměru? Ve všech třech departementech byl počet souzených a odsouzených vyšší než celostátní průměr. Zdá se však, že nejtěžších trestů bylo v poměru k jiným částem Francie uděleno méně, zatímco lehčích trestů naopak více. Dle Schaeffera to vysvětluje povaha trestných činů, která vyplývá právě z faktu přičlenění k Říši, zároveň snad i určitá touha po exemplárním potrestání.346

Épuration proběhla i v úřadech. Státní zaměstnanci byli povinni vyplnit podrobný dotazník. Pokud napomáhali nepříteli, mohli být dočasně či trvale zbaveni funkce a mohli přijít o důchod. Zde však situaci komplikovalo jedno specifikum místní legislativy: pokud již byla penze přiznána, nemohla být odebrána ani po zbavení občanských práv. Nárok na penzi získávali všichni úředníci automaticky po završení patnácti let ve státní službě. Léta anexe se jim však nezapočítávala, což vyvolávalo kritiku. O výsledku épuration v této oblasti výmluvně hovoří následující údaj: "14% francouzských úředníků, odsouzených k dégradation nationale bylo původem z navrácených [tedy za války anektovaných - pozn. M. S.] území".347 Épuration byla provedena i v ostatních povoláních.348

Někteří obyvatelé se zdáli být příliš germanofilními či snad málo frankofilními. V srpnu 1945 se objevil radikální návrh, jak se s takovými skupinami obyvatel vypořádat. Vzešel údajně od dvou nacisty deportovaných vlivných osob a podporu nalezl u prefekta departementu Bas-Rhin. Na jeho území, hlavně v tzv. Alsace Bossue, totiž ležely "germanofilní kapsy",349 které se vyznačovaly nedostatečným nadšením při příchodu osvoboditelů. Záměrem prefekta bylo vysíldit350 obyvatele obcí Ittenheim-Furdenheim, Sarre-Union, Bouxwiller-Ingwiller a Hatten-Hunspach do jihozápadní Francie. Tento plán však nenalezl dostatečnou politickou podporu, a tak se od realizace upustilo.351

Jak hodnotit épuration v Alsasku a Mosele? Některé noviny protestovaly proti jejímu průběhu už od počátku června 1945 - odsuzovaly projevy násilí, které měly někdy za následek i smrt. Někteří

<footnote n="342">342 Jean-Pierre Mourer, původem z Lotrinska, byl ve dvacátých letech poslancem za komunistickou stranu. Ve třicátých letech se s ní rozešel a přešel k autonomismu. Po anexi se velmi pohotově stal Hansem-Peterem Murerem a zastával pozici Kreisleitera Mylhůz a Sturmbannführera SS. Viz ORY: Les collaborateurs, s. 179n a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 113n. K procesům více viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 107 a STREICHER ad.: Histoire des Alsaciens, s. 211n.</footnote>

<footnote n="343">343 SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 117.</footnote>

<footnote n="344">344 Tamtéž, s. 121n.</footnote>

<footnote n="345">345 RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 109n.</footnote>

<footnote n="346">346 Více viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 122n.</footnote>

<footnote n="347">347 Tamtéž, s. 127.</footnote>

<footnote n="348">348 Více o épuration v administrativě viz tamtéž, s. 125n.</footnote>

<footnote n="349">349 RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 107.</footnote>

<footnote n="350">350 expulsion en masse, tedy hromadné vyhnání /vysílení) "...tak, jak to udělali Němci po okupaci v srpnu 1940", jak se vyjádřil důstojník pověřený sepsáním zprávy o Alsace bossue. Viz tamtéž, s. 107.</footnote>

<footnote n="351">351 SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 142. RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 106n.</footnote>
chovali nedůvěru a dávali je sledovat. Řada skutečností však hovořila proti nim, přestože se vyskytla ze strany nezkompromitovaných osob i svědectví v jejich prospěch.

Panovalo mínění, že obvinění zasluhují nejtvrdší potrestání. Vždyť bývalý gauleiter Bádenska Wagner, do jehož pravomoci Alsasko spadalo, byl odsouzen k trestu smrti. Co jiného pro ty, kteří mu pomáhali a navíc tak zrazovali vlastní zemi? Nejvýše postaveným - tedy nejvíce zavrženíhodným - ze zadržených francouzských nacistických hodnostářů byl Jean-Pierre Mourer.342 Jako ostatní bývalí autonomisté byl obžalován z ohrožování bezpečnosti státu, zradu a styky s nepřítelem. Hájil se výše zmíněnou tezí o snaze z funkce Kreisleitera pomáhat Alsasku. Obhajoba tvrdila, že obžalovaný vlastně "pouze" poctivě sledoval politiku komunistické strany, tj. separatismus, který před válkou (určitou dobu) hlásala.343 Bezúspěšně. Mourerovi velmi přitěžovala okolnost, že se proti Francii angažoval za pomoci cizích sil z pozice francouzského poslance. V červnu 1947 byl popraven. Ostatní obžalovaní dostali tresty až do výše patnácti let (vězení či nucené práce), zároveň byli postiženi doživotní dégradation nationale, na vymezený čas měli zákaz pobytu a byl jim konfiskován majetek.

Další souzenou skupinou byli ti, co se provinili méně. Jejich prohřešek nebyl označen za kolaboraci, ale termínem indignité nationale. Obžalovaní byli postaveni před tzv. lidové soudy (chambres civiques). Trestem bylo zbavení občanských práv, doprovázené konfiskací majetku, zákazem pobytu atp. Lidové soudy také měly pravomoc (dočasně) zbavit volebního práva ještě neodsouzené osoby. To dalo podnět obavě, že opatření bude zneužito v září 1945 během obecních a kantonálních voleb.344

Celkově v Alsasku padlo na 15 000 rozsudků, což odpovídá postihu přibližně 1,5% populace, v Mosele nepřesáhl počet odsouzených 5 000.345 Promítla se specifická válečná situace do četnosti a přísnosti trestů vzhledem k francouzskému průměru? Ve všech třech departementech byl počet souzených a odsouzených vyšší než celostátní průměr. Zdá se však, že nejtěžších trestů bylo v poměru k jiným částem Francie uděleno méně, zatímco lehčích trestů naopak více. Dle Schaeffera to vysvětluje povaha trestných činů, která vyplývá právě z faktu přičlenění k Říši, zároveň snad i určitá touha po exemplárním potrestání.346

Épuration proběhla i v úřadech. Státní zaměstnanci byli povinni vyplnit podrobný dotazník. Pokud napomáhali nepříteli, mohli být dočasně či trvale zbaveni funkce a mohli přijít o důchod. Zde však situaci komplikovalo jedno specifikum místní legislativy: pokud již byla penze přiznána, nemohla být odebrána ani po zbavení občanských práv. Nárok na penzi získávali všichni úředníci automaticky po završení patnácti let ve státní službě. Léta anexe se jim však nezapočítávala, což vyvolávalo kritiku. O výsledku épuration v této oblasti výmluvně hovoří následující údaj: "14% francouzských úředníků, odsouzených k dégradation nationale bylo původem z navrácených [tedy za války anektovaných - pozn. M. S.] území".347 Épuration byla provedena i v ostatních povoláních.348

Někteří obyvatelé se zdáli být příliš germanofilními či snad málo frankofilními. V srpnu 1945 se objevil radikální návrh, jak se s takovými skupinami obyvatel vypořádat. Vzešel údajně od dvou nacisty deportovaných vlivných osob a podporu nalezl u prefekta departementu Bas-Rhin. Na jeho území, hlavně v tzv. Alsace Bossue, totiž ležely "germanofilní kapsy",349 které se vyznačovaly nedostatečným nadšením při příchodu osvoboditelů. Záměrem prefekta bylo vysíldit350 obyvatele obcí Ittenheim-Furdenheim, Sarre-Union, Bouxwiller-Ingwiller a Hatten-Hunspach do jihozápadní Francie. Tento plán však nenalezl dostatečnou politickou podporu, a tak se od realizace upustilo.351

Jak hodnotit épuration v Alsasku a Mosele? Některé noviny protestovaly proti jejímu průběhu už od počátku června 1945 - odsuzovaly projevy násilí, které měly někdy za následek i smrt. Někteří

<footnote n="342">342 Jean-Pierre Mourer, původem z Lotrinska, byl ve dvacátých letech poslancem za komunistickou stranu. Ve třicátých letech se s ní rozešel a přešel k autonomismu. Po anexi se velmi pohotově stal Hansem-Peterem Murerem a zastával pozici Kreisleitera Mylhůz a Sturmbannführera SS. Viz ORY: Les collaborateurs, s. 179n a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 113n. K procesům více viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 107 a STREICHER ad.: Histoire des Alsaciens, s. 211n.</footnote>

<footnote n="343">343 SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 117.</footnote>

<footnote n="344">344 Tamtéž, s. 121n.</footnote>

<footnote n="345">345 RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 109n.</footnote>

<footnote n="346">346 Více viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 122n.</footnote>

<footnote n="347">347 Tamtéž, s. 127.</footnote>

<footnote n="348">348 Více o épuration v administrativě viz tamtéž, s. 125n.</footnote>

<footnote n="349">349 RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 107.</footnote>

<footnote n="350">350 expulsion en masse, tedy hromadné vyhnání /vysílení) "...tak, jak to udělali Němci po okupaci v srpnu 1940", jak se vyjádřil důstojník pověřený sepsáním zprávy o Alsace bossue. Viz tamtéž, s. 107.</footnote>

<footnote n="351">351 SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 142. RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 106n.</footnote>
otevřeně psali o tom, že pravých nacistů bylo stejně málo jako pravých odbojářů, ti druzí však naráz převážili, jen co Němci odešli. Proti "umírněnému", kritickému proudu stáli ti, kteří měli tresty za příliš mírné - to byli především aktivní účastníci osvobozování. Poměrně nepokrytě vyzývali, aby lidé za úřady jejich práci "dokončili". Takový postoj zřejmě vycházel z pocitu, že v sítích épuration uvízly jen "malé ryby" a ty největší vyvázly.<fnref n="352" />

To jsou výtky, které bylo jistě možno v určité míře uplatnit i v jiných regionech. Jedna ze zásadních výtek ale směřovala ke konkrétnímu alsasko-lotrinskému případu: *épuration* dostatečně nereflektovala fakt anexe. Stíhány a trestány měly být osoby, které aktivním způsobem (tedy i činy) projevovaly své sympatie k nacistům nebo aktivně působily proti Francii. Ve Francii měli lidé možnost "nic nedělat", což stačilo, aby nespadali do kategorie, kterou je nutno "očistit". V případě Alsaska a Mosely, jak bylo již uvedeno, o pasivitě hovořit nelze. K činům, které jiní Francouzi páchali z vlastní vůle a uvědoměle, mohli být či byli Alsasané a Moselané donuceni. Pro Alsasko a Moselu nebyl vytvořen zvláštní soubor zákonů či nařízení, řešících poválečnou situaci. Úpravy zohledňující rozdíl mezi anexí a okupací existovaly pouze v některých případech (jako členství v nacistických organizacích, viz výše). Rozhodnutí většinou spočívalo až na soudcích - do jaké míry brali specifické okolnosti v úvahu oni.

Proč nebyla zavedena zvláštní legislativa? Nabízí se několik možných vysvětlení. V prvé řadě se takový postup protiví francouzské unitární tradici, odvozované již od dob Revoluce. Z hlediska státu by pak byl takový krok nevhodnou pobídkou partikularismu, o jehož vzkříšení rozhodně nestál. A ještě hůře, znamenalo by to ex post uznat anexi, tedy dočasnou ztrátu svrchovanosti, a potvrdit tak, že Francie departementy roku 1940 opravdu opustila - tak viděli rok 1940 Alsasané a Moselané.

Od počátku *épuration* se objevovaly hlasy, vyzývající k alespoň částečné amnestii. Čím více se válečné roky v čase vzdalovaly, tím více bylo zastánců této myšlenky. Vyskytli se však i zarputilí odpůrci, kteří se obávali, že takový postup otevře cestu k novému roku 1940. Tendence ke smíru však převážila a kromě nejtěžších zločinců byli všichni odsouzenci v letech 1951-1953 amnestováni.<fnref n="353" />

### 3. MALGRÉ-NOUS<fnref n="354" />

Od poloviny devatenáctého století vyměnili alsaští a moselští muži několikrát francouzskou uniformu za německou a naopak. První světová válka byla považována za bratrovražednou, neboť obyvatelé provincí stáli na obou stranách. Mnozí vojáci nosili uniformu, která odporovala jejich národnímu cítění, dokonce sloužili nepříteli. Pomineme-li dobrovolníky, kteří se v první světové válce bili za Francii, musíme konstatovat, že Alsasané nadto vždy bojovali na straně, která válku prohrála - od roku 1870 až do roku 1945. V první světové válce museli Alsasané a Moselané rukovat do německé armády - po válce se pro ně začalo používat označení *Malgré-Nous*.<fnref n="355" /> Stejná situace se opakovala při druhé německé anexi - poté byli oficiálně označováni jako násilně inkorporovaní. Právě druhá světová válka byla opravdovou tragédií *Malgré-Nous*.

Vybrané ročníky Alsasanů a Moselanů musely na základě nacistických dekretů z roku 1942 narukovat do německých ozbrojených sil - do Wehrmachtu, Luftwaffe, Kriegsmarine,... a od roku 1944 většinou do Waffen SS.<fnref n="356" /> Celá akce měla dva hlavní cíle: získat vojenskou sílu a zároveň prolitou krví připoutat obyvatelstvo k Německu a o pevném poutu přesvědčit i okolní svět.<fnref n="357" /> Byla to rovněž možnost zbavit se nepohodlných (např. Francii stále příliš nakloněných) osob a odůvodnit příliv Němců. Do armády bylo povoláno na 30 000 Moselanů a 100 000 Alsasanů.<fnref n="358" />

<footnote n="352">³⁵² K hodnocení épuration více viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 133n, dále DOLLINGER(dir.): Histoire de l'Alsace, s. 184.</footnote>

<footnote n="353">³⁵³ viz POLONI B.: Der französische, s. 21.</footnote>

<footnote n="354">³⁵⁴ Doslovně "nám navzdory", vysvětlení viz dále. Objevuje se i "malgré-nous", ale používám jsem "Malgré-Nous" ve shodě s historikem Pierrem Rigoulotem, který se tématem zabývá podrobněji.</footnote>

<footnote n="355">³⁵⁵ Moselané André Bellard a Henri Pincemaille, kteří sami v první světové válce bojovali v německé uniformě, založili roku 1920 Association des *Malgré-Nous*, od té doby se datuje tento termín. Stejný osud potkal za druhé světové války 9 700 Belgičanů a 12 000 obyvatel Lucemburska, viz MOURREAU J.-J.: La double tragédie des malgré-nous, in *Historia n. 621*, 1998, s. 24-31, zde s. 29. Z pohledu nacistů byli Alsasané a Moselané "násilně inkorporování" v roce 1939 - do francouzské armády. Jako takové je propouštěli z německých zajateckých táborů. Viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 104.</footnote>

<footnote n="356">³⁵⁶ Pierre Maugué tvrdí, že tam byli přidělováni automaticky, jen na základě fyzických kritérií (s. 112).</footnote>

<footnote n="357">³⁵⁷ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 112 a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 15.</footnote>

<footnote n="358">³⁵⁸ Tedy méně než 1/20 a cca 1/12 populace dle stavu k r. 1939. Viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 117. Údaje se však různí: dle Oryho 160 000 *Malgré-Nous* (s. 190), Streicher uvádí 140 000 Alsasanů (s. 179)(ale pravděpodobně tím míní souhrnně obyvatele obou anektovaných provincí), Dollinger mluví opět o 130 000 Alsasanech a Lotrinčanech (s. 482), stejně i Poloni (s. 23). Maugué cituje údaj 103 000 pro Alsasany (s. 112).</footnote>
otevřeně psali o tom, že pravých nacistů bylo stejně málo jako pravých odbojářů, ti druzí však naráz převážili, jen co Němci odešli. Proti "umírněnému", kritickému proudu stáli ti, kteří měli tresty za příliš mírné - to byli především aktivní účastníci osvobozování. Poměrně nepokrytě vyzývali, aby lidé za úřady jejich práci "dokončili". Takový postoj zřejmě vycházel z pocitu, že v sítích *épuration* uvízly jen "malé ryby" a ty největší vyvázly.<fnref n="352" />

To jsou výtky, které bylo jistě možno v určité míře uplatnit i v jiných regionech. Jedna ze zásadních výtek ale směřovala ke konkrétnímu alsasko-lotrinskému případu: *épuration* dostatečně nereflektovala fakt anexe. Stíhány a trestány měly být osoby, které aktivním způsobem (tedy i činy) projevovaly své sympatie k nacistům nebo aktivně působily proti Francii. Ve Francii měli lidé možnost "nic nedělat", což stačilo, aby nespadali do kategorie, kterou je nutno "očistit". V případě Alsaska a Mosely, jak bylo již uvedeno, o pasivitě hovořit nelze. K činům, které jiní Francouzi páchali z vlastní vůle a uvědoměle, mohli být či byli Alsasané a Moselané donuceni. Pro Alsasko a Moselu nebyl vytvořen zvláštní soubor zákonů či nařízení, řešících poválečnou situaci. Úpravy zohledňující rozdíl mezi anexí a okupací existovaly pouze v některých případech (jako členství v nacistických organizacích, viz výše). Rozhodnutí většinou spočívalo až na soudcích - do jaké míry brali specifické okolnosti v úvahu oni.

Proč nebyla zavedena zvláštní legislativa? Nabízí se několik možných vysvětlení. V prvé řadě se takový postup protiví francouzské unitární tradici, odvozované již od dob Revoluce. Z hlediska státu by pak byl takový krok nevhodnou pobídkou partikularismu, o jehož vzkříšení rozhodně nestál. A ještě hůře, znamenalo by to ex post uznat anexi, tedy dočasnou ztrátu svrchovanosti, a potvrdit tak, že Francie departementy roku 1940 opravdu opustila - tak viděli rok 1940 Alsasané a Moselané.

Od počátku *épuration* se objevovaly hlasy, vyzývající k alespoň částečné amnestii. Čím více se válečné roky v čase vzdalovaly, tím více bylo zastánců této myšlenky. Vyskytli se však i zarputilí odpůrci, kteří se obávali, že takový postup otevře cestu k novému roku 1940. Tendence ke smíru však převážila a kromě nejtěžších zločinců byli všichni odsouzenci v letech 1951-1953 amnestováni.<fnref n="353" />

### 3. MALGRÉ-NOUS<fnref n="354" />

Od poloviny devatenáctého století vyměnili alsaští a moselští muži několikrát francouzskou uniformu za německou a naopak. První světová válka byla považována za bratrovražednou, neboť obyvatelé provincí stáli na obou stranách. Mnozí vojáci nosili uniformu, která odporovala jejich národnímu cítění, dokonce sloužili nepříteli. Pomineme-li dobrovolníky, kteří se v první světové válce bili za Francii, musíme konstatovat, že Alsasané nadto vždy bojovali na straně, která válku prohrála - od roku 1870 až do roku 1945. V první světové válce museli Alsasané a Moselané rukovat do německé armády - po válce se pro ně začalo používat označení *Malgré-Nous*.<fnref n="355" /> Stejná situace se opakovala při druhé německé anexi - poté byli oficiálně označováni jako násilně inkorporovaní. Právě druhá světová válka byla opravdovou tragédií *Malgré-Nous*.

Vybrané ročníky Alsasanů a Moselanů musely na základě nacistických dekretů z roku 1942 narukovat do německých ozbrojených sil - do Wehrmachtu, Luftwaffe, Kriegsmarine,... a od roku 1944 většinou do Waffen SS.<fnref n="356" /> Celá akce měla dva hlavní cíle: získat vojenskou sílu a zároveň prolitou krví připoutat obyvatelstvo k Německu a o pevném poutu přesvědčit i okolní svět.<fnref n="357" /> Byla to rovněž možnost zbavit se nepohodlných (např. Francii stále příliš nakloněných) osob a odůvodnit příliv Němců. Do armády bylo povoláno na 30 000 Moselanů a 100 000 Alsasanů.<fnref n="358" />

<footnote n="352">³⁵² K hodnocení épuration více viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 133n, dále DOLLINGER(dir.): Histoire de l'Alsace, s. 184.</footnote>

<footnote n="353">³⁵³ viz POLONI B.: Der französische, s. 21.</footnote>

<footnote n="354">³⁵⁴ Doslovně "nám navzdory", vysvětlení viz dále. Objevuje se i "malgré-nous", ale používám jsem "Malgré-Nous" ve shodě s historikem Pierrem Rigoulotem, který se tématem zabývá podrobněji.</footnote>

<footnote n="355">³⁵⁵ Moselané André Bellard a Henri Pincemaille, kteří sami v první světové válce bojovali v německé uniformě, založili roku 1920 Association des *Malgré-Nous*, od té doby se datuje tento termín. Stejný osud potkal za druhé světové války 9 700 Belgičanů a 12 000 obyvatel Lucemburska, viz MOURREAU J.-J.: La double tragédie des malgré-nous, in Historia n. 621, 1998, s. 24-31, zde s. 29. Z pohledu nacistů byli Alsasané a Moselané "násilně inkorporováni" v roce 1939 - do francouzské armády. Jako takové je propouštěli z německých zajateckých táborů. Viz MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 104.</footnote>

<footnote n="356">³⁵⁶ Pierre Maugué tvrdí, že tam byli přidělováni automaticky, jen na základě fyzických kritérií (s. 112).</footnote>

<footnote n="357">³⁵⁷ MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 112 a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 15.</footnote>

<footnote n="358">³⁵⁸ Tedy méně než 1/20 a cca 1/12 populace dle stavu k r. 1939. Viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 117. Údaje se však různí: dle Oryho 160 000 *Malgré-Nous* (s. 190), Streicher uvádí 140 000 Alsasanů (s. 179)(ale pravděpodobně tím míní souhrnně obyvatele obou anektovaných provincí), Dollinger mluví opět o 130 000 Alsasanech a Lotrinčanech (s. 482), stejně i Poloni (s. 23). Maugué cituje údaj 103 000 pro Alsasany (s. 112).</footnote>
Nejprve však museli nacisté vyřešit "malý zádrhel". Alsasané a Moselané zůstali z hlediska mezinárodního práva francouzskými občany (smlouva o příměří neobsahovala žádnou zmínku o anexi). Jako takoví nemohli rukovat do Wehrmachtu. Cizincům to bylo umožněno jen na základě zvlástního povolení, navíc museli nastupovat dobrovolně. Udělení výjimek v takovém počtu by zahtilo příslušné úřady, o dobrovolném nástupu bylo možno oprávněně pochybovat. Problém nakonec vyřešil výnos ze srpna 1942. Propůjčil německou státní příslušnost všem Alsasanům a Moselanům (a obyvatelům Lucemburska), kteří kdy sloužili či budou sloužit ve Wehrmachtu, stejně jako jejich ženám a nezletilým dětem.<fnref n="359" />

Malgré-Nous nastupovali do Wehrmachtu vskutku proti své vůli: mnozí se snažili vyhnout této povinnosti zraněním, jež si sami způsobili, jiní demonstrovali svůj odpor rozličnými symbolickými akcemi - vyvěšováním francouzské vlajky, zpěvem Marseillaisy... Mnozí raději volili útěk do Švýcarska.<fnref n="360" /> Ale ani to nebylo řešení, protože tak vystavovali možné perzekuci své rodiny - vyhýbání se povinnosti, útěk či dezerce znamenaly pro rodinu přesídlení do Německa či dále na východ a ztrátu majetku.

Devadesát procent násilně inkorporovaných bylo posláno na východní frontu. Tam nehrozila blízkost francouzských jednotek a tvrdost životních podmínek mohla vybudovat pocit solidarity s ostatními - německými - vojáky. Ani východní fronta však nezabránila pokusům alsasko-lotrinských vojáků o dezerci.<fnref n="361" /> V německé uniformě ovšem těžko přesvědčovali Rusy o svém francouzském původu. Pokud se jim to povedlo, nemuselo to znamenat výhru - předpokládalo se, že narukovali dobrovolně a teď "jenom" zběhli. Jindy byli považováni za špióny. V obou případech většinou končili v zajateckých táborech. Nejznámější byl Tambov, tábor 188, vzdálený asi 350 km od Moskvy. Skončilo zde 13 000 zběhlých i zajatých Malgré-Nous. O tvrdosti podmínek svědčí, že z celkového počtu 30 000 vězňů jich 12 000 zahynulo. Celkem byli Malgré-Nous rozptýleni ve třicítce táborů.<fnref n="362" />

Jejich poválečná tragédie má dvojí kořeny: způsob přijímání faktu násilné inkorporace ve Francii a okolnosti návratu Malgré-Nous ze (sovětského) zajetí.

Malgré-Nous zajatí Američany či Brity se domů vraceli už od osvobození Alsaska-Lotrinska. Jednání se západními Spojenci bylo pro Francii jednodušší než se Sověty, ale návrat ztěžovala pomalá či zmatená byrokracie a snaha odhalit falešné Malgré-Nous. Někteří inkorporovaní se však naopak vydávali za Němce. Vedly je k tomu různé pohnutky: chtěli se vyhnout opětovnému nasazení (byť ve francouzských řadách), jiní doufali v internaci v USA či Kanadě s následnou možností usadit se tam.<fnref n="363" /> Se Sověty jednali představitelé Svobodné Francie o Malgré-Nous už za války. Pokoušeli se zajistit jim jiné zacházení než s Němci. Uvažovali také o zformování vojenské jednotky ze zajatých Alsasanů a Moselanů. Až na jednu výjimku se ale jejich přesun do Alžírska nepodařilo uskutečnit.<fnref n="364" /> 29. 6. 1945 podepsala Francie se SSSR repatriační dohodu.<fnref n="365" /> Alsaští a lotrinští zajatci měli být podle ní odděleni od německých. Sověti se zavázali umožnit Francouzům vyhledávat Malgré-Nous a podávat informace o jejich pobytu. Neměli je vystavovat sovětské propagandě zamířené proti Francii. Samotným zajatcům zajišťovala smlouva zvláštní, liberálnější režim, například možnost podílet se na správě tábora. Francie však neměla možnost dohlížet nad plněním smlouvy ze strany SSSR.

Už v roce 1943 francouzská vláda v Alžírsku zorganizovala speciální misi, která měla vyhledávat zajaté Malgré-Nous. Nakonec vzniklo šest komisí. Působily v oblasti východní Evropy a Německa až do roku 1946. Byla-li vyhovující kvalita komisí ("hledači" znali dialekt, aby mohli rozlišit pravé Alsasany a Moselany), kvantita za ní značně pokulhávala - v roce 1945 a 1946 působili v SSSR jen tři lidé...<fnref n="366" />

<footnote n="359">³⁵⁹ Ostatní byli Volksdeutsche, ovšem museli splňovat určité podmínky. Tamtéž, s. 9 a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 16. V závěru války nacisté přiznali inkorporovaným jejich původní národnost - protože prý dotčené oblasti nikdy nebyly součástí Říše. Více viz POLONI: Der französische, s. 8, 9.</footnote>

<footnote n="360">³⁶⁰ O projevech protestu více STREICHER: Histoire des Alsaciens, s. 179n a MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 111n.</footnote>

<footnote n="361">³⁶¹ Podle německých dokumentů dezertovalo 15 000 Malgré-Nous. Viz AMOUROUX, H.: La grande histoire des Français après l'occupation. La page n'est pas encore tournée. Janvier-Octobre 1945, Paris, 1993, s. 238.</footnote>

<footnote n="362">³⁶² Tamtéž, s. 231.</footnote>

<footnote n="363">³⁶³ MOURREAU: La double tragédie, s. 27.</footnote>

<footnote n="364">³⁶⁴ Tento jediný konvoj dorazil do Alžíru 30. 8. 1944. Více viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 22n.</footnote>

<footnote n="365">³⁶⁵ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 112. Byla založena na reciprocitě - zaměřovala se i na osudy sovětských vojáků na francouzském území. V Mosele byla do roku 1948 činná NKVD. Viz MOURREAU: La double tragédie, s. 29.</footnote>

<footnote n="366">³⁶⁶ Viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 25n.</footnote>
Nejprve však museli nacisté vyřešit "malý zádrhel". Alsasané a Moselané zůstali z hlediska mezinárodního práva francouzskými občany (smlouva o příměři neobsahovala žádnou zmínku o anexi). Jako takoví nemohli rukovat do Wehrmachtu. Cizincům to bylo umožněno jen na základě zvláštního povolení, navíc museli nastupovat dobrovolně. Udělení výjimek v takovém počtu by zahtilo příslušné úřady, o dobrovolném nástupu bylo možno oprávněně pochybovat. Problém nakonec vyřešil výnos ze srpna 1942. Propůjčil německou státní příslušnost všem Alsasanům a Moselanům (a obyvatelům Lucemburska), kteří kdy sloužili či budou sloužit ve Wehrmachtu, stejně jako jejich ženám a nezletilým dětem.<fnref n="359" />

Malgré-Nous nastupovali do Wehrmachtu vskutku proti své vůli: mnozí se snažili vyhnout této povinnosti zraněním, jež si sami způsobili, jiní demonstrovali svůj odpor rozličnými symbolickými akcemi - vyvěšováním francouzské vlajky, zpěvem Marseillaisy... Mnozí raději volili útěk do Švýcarska.<fnref n="360" /> Ale ani to nebylo řešení, protože tak vystavovali možné perzekuci své rodiny - vyhýbání se povinnosti, útěk či dezerce znamenaly pro rodinu přesídlení do Německa či dále na východ a ztrátu majetku.

Devadesát procent násilně inkorporovaných bylo posláno na východní frontu. Tam nehrozila blízkost francouzských jednotek a tvrdost životních podmínek mohla vybudovat pocit solidarity s ostatními - německými - vojáky. Ani východní fronta však nezabránila pokusům alsasko-lotrinských vojáků o dezerci.<fnref n="361" /> V německé uniformě ovšem těžko přesvědčovali Rusy o svém francouzském původu. Pokud se jim to povedlo, nemuselo to znamenat výhru - předpokládalo se, že narukovali dobrovolně a teď "jenom" zběhli. Jindy byli považováni za špióny. V obou případech většinou končili v zajateckých táborech. Nejznámější byl Tambov, tábor 188, vzdálený asi 350 km od Moskvy. Skončilo zde 13 000 zběhlých i zajatých Malgré-Nous. O tvrdosti podmínek svědčí, že z celkového počtu 30 000 vězňů jich 12 000 zahynulo. Celkem byli Malgré-Nous rozptýleni ve třicítce táborů.<fnref n="362" />

Jejich poválečná tragédie má dvojí kořeny: způsob přijímání faktu násilné inkorporace ve Francii a okolnosti návratu Malgré-Nous ze (sovětského) zajetí.

Malgré-Nous zajatí Američany či Brity se domů vraceli už od osvobození Alsaska-Lotrinska. Jednání se západními Spojenci bylo pro Francii jednodušší než se Sověty, ale návrat ztěžovala pomalá či zmatená byrokracie a snaha odhalit falešné Malgré-Nous. Někteří inkorporovaní se však naopak vydávali za Němce. Vedly je k tomu různé pohnutky: chtěli se vyhnout opětovnému nasazení (byť ve francouzských řadách), jiní doufali v internaci v USA či Kanadě s následnou možností usadit se tam.<fnref n="363" /> Se Sověty jednali představitelé Svobodné Francie o Malgré-Nous už za války. Pokoušeli se zajistit jim jiné zacházení než s Němci. Uvažovali také o zformování vojenské jednotky ze zajatých Alsasanů a Moselanů. Až na jednu výjimku se ale jejich přesun do Alžírska nepodařilo uskutečnit.<fnref n="364" /> 29. 6. 1945 podepsala Francie se SSSR repatriační dohodu.<fnref n="365" /> Alsaští a lotrinští zajatci měli být podle ní odděleni od německých. Sověti se zavázali umožnit Francouzům vyhledávat Malgré-Nous a podávat informace o jejich pobytu. Neměli je vystavovat sovětské propagandě zamířené proti Francii. Samotným zajatcům zajišťovala smlouva zvláštní, liberálnější režim, například možnost podílet se na správě tábora. Francie však neměla možnost dohlížet nad plněním smlouvy ze strany SSSR.

Už v roce 1943 francouzská vláda v Alžírsku zorganizovala speciální misi, která měla vyhledávat zajaté Malgré-Nous. Nakonec vzniklo šest komisí. Působily v oblasti východní Evropy a Německa až do roku 1946. Byla-li vyhovující kvalita komisí ("hledači" znali dialekt, aby mohli rozlišit pravé Alsasany a Moselany), kvantita za ní značně pokulhávala - v roce 1945 a 1946 působili v SSSR jen tři lidé...<fnref n="366" />

<footnote n="359">³⁵⁹ Ostatní byli Volksdeutsche, ovšem museli splňovat určité podmínky. Tamtéž, s. 9 a SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 16. V závěru války nacisté přiznali inkorporovaným jejich původní národnost - protože prý dotčené oblasti nikdy nebyly součástí Říše. Více viz POLONI: Der französische, s. 8, 9.</footnote>

<footnote n="360">³⁶⁰ O projevech protestu více STREICHER: Histoire des Alsaciens, s. 179n a MAUGUÉ: Le Particularisme, s. 111n.</footnote>

<footnote n="361">³⁶¹ Podle německých dokumentů dezertovalo 15 000 Malgré-Nous. Viz AMOUROUX, H.: La grande histoire des Français après l'occupation. La page n'est pas encore tournée. Janvier-Octobre 1945, Paris, 1993, s. 238.</footnote>

<footnote n="362">³⁶² Tamtéž, s. 231.</footnote>

<footnote n="363">³⁶³ MOURREAU: La double tragédie, s. 27.</footnote>

<footnote n="364">³⁶⁴ Tento jediný konvoj dorazil do Alžíru 30. 8. 1944. Více viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 22n.</footnote>

<footnote n="365">³⁶⁵ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 112. Byla založena na reciprocitě - zaměřovala se i na osudy sovětských vojáků na francouzském území. V Mosele byla do roku 1948 činná NKVD. Viz MOURREAU: La double tragédie, s. 29.</footnote>

<footnote n="366">³⁶⁶ Viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 25n.</footnote>
První část zajatců se ze SSSR vrátila v srpnu 1945. Spolupráce však vázla. Zdravotní stav navrátivších se zajatců byl natolik kritický, že oddalování návratu ostatních vězňů snižovalo jejich šance na přežití, obzvlášť během blížící se zimy. Největší část zajatců se ze Sovětského svazu vrátila během září až prosince 1945.<fnref n="367" /> Stále však mnozí chyběli. Ještě v roce 1945 vyzval generál Keller ke zjištění počtu dosud nenavrátivších se vojáků. V Mosele obnášel "Kellerův seznam"<fnref n="368" /> 12 000 jmen, v Haut-Rhin pohřešovali 16 000 a v Bas-Rhin se počet vyšplhal na 27 000. Několikrát byly v novinách publikovány fotografie pohřešovaných s výzvou k podání informací. Na jaře 1946 se ze sovětského zajetí vrátilo dalších 14 000 osob.<fnref n="369" /> V britských a amerických táborech již zbývala jen malá část alsaských zajatců. Jak se zdálo, ostatní by tedy logicky měli být živí v SSSR, protože doklady o jejich úmrtí neexistovaly. To byla ovšem mylná domněnka. Podstatná část Alsasanů byla pravděpodobně již mrtvá. Zahynuli v bojích, ale i v zajateckých táborech - jenže přesná evidence nebyla dostupná.

Příbuzní a blízcí padlých tuto skutečnost odmítali uznat. Vyčítali vládě malou snahu dostat zajatce zpět domů. Podle de Gaulla ale nebylo možné na Stalina naléhat, nehodilo se to vzhledem "k současnému stavu našich [francouzských - pozn. M. S.] vztahů s Ruskem".<fnref n="370" /> Alsasko-lotrínští komunisté odůvodňovali sovětský postoj zvěrstvy, kterých se Němci v SSSR dopouštěli a která zapříčinila radikální odpor sovětských vojáků ke každé německé uniformě. Připomínali, že za to vše jsou především zodpovědní nacisté.

Ve vládě zodpovídal za *Malgré-Nous* do listopadu 1946 Laurent Casanova coby ministr válečných veteránů a obětí války (*Ministre des Anciens Combattants et des Victimes de la Guerre*) - komunista, který si vysloužil v Alsasku-Lotrinsku velkou nelibost například pro své zpochybňování věrohodnosti svědectví *Malgré-Nous*.<fnref n="371" /> V lednu 1947 na jeho místo nastoupil François Mitterrand. Ustavil zvláštní komisi a poslal do Sovětského svazu René Pairu, prefekta alsaského departementu Haut-Rhin, tedy znalce poměrů, aby situaci vyšetřil na místě. Paira dospěl k názoru, že v zemi se nachází již jen nemnoho Alsasanů a Moselanů.<fnref n="372" /> Ani to nebylo pro Alsasko-Lotrinsko dostatečným důkazem. Ministr Mitterrand se snažil situaci uklidnit. Připustil, že ze strany SSSR došlo k četným porušením smlouvy z roku 1945. Zároveň však označil naděje na tak velké množství dosud žijících vězňů za nereálné.<fnref n="373" /> Jeho slova nepřímo potvrdil v dubnu 1948 podplukovník Marquié, od srpna 1945 šéf Francouzské vojenské repatriační mise (*Mission militaire française de rapatriement*). Vyjádřil přesvědčení, že v Sovětském svazu se mohou nalézat nanejvýš už jen stovky zajatých. Jeho důvěryhodnost je však některými autory zpochybňována. Komunistu Marquiého do funkce jmenoval Casanova, podle Mourreaua přesvědčený stalinista. Marquié se prý podílel na popírání výpovědí navrátilců - výpovědí, které vrhaly špatné světlo na SSSR.<fnref n="374" /> Podle Amorouxe měl pro jednání Sovětů vždy omluvu.<fnref n="375" />

Nebylo jasné, jaké postavení má násilně inkorporovaným příslušet z právního hlediska. *Malgré-Nous* doufali v odškodnění psychického a fyzického utrpení, které podstoupili. Uvažovalo se o kategorii "deportovaní" nebo "mobilizovaní". Paříž dávala přednost referendu, v němž by sami dotčení rozhodli, jak chtějí být zařazeni. Prefekt departementu Bas-Rhin Haelling namítal, že pokud Alsasané zvolí statut mobilizovaného, Německo bude výsledek interpretovat jako legitimizaci celé mobilizace. Po zamítnutí všech návrhů byl nakonec přijat termín "násilně inkorporovaní do Wehrmachtu nebo SS",<fnref n="376" /> někteří by však dávali přednost označení "deportovaní do německé armády".<fnref n="377" /> *Malgré-Nous* se dočkali odškodnění, bylo však mnohem nižší než v případě deportovaných. Nedosáhli ani penzí na úrovni (ostatních) francouzských válečných veteránů a uznání chorob, získaných až po osvobození, na následky zajetí. Dva hlavní požadavky tak zůstaly oslyšeny.<fnref n="378" />

*Malgré-Nous* přicházející z východu si s sebou přinášeli řadu otřesných zážitků a zkušeností. Ty měly i politický dosah. Vojáci se z východu vraceli většinou nepřátelští ke komunismu. To byl postoj

<footnote n="367">³⁶⁷ Podle Dollingera se 92 500 zajatců vrátilo k 31. 3. 1945, z toho 13 000 ze SSSR (s. 482).</footnote>

<footnote n="368">³⁶⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 26.</footnote>

<footnote n="369">³⁶⁹ Tamtéž, s. 26, vraceli se často stále ještě v německé uniformě. AMOUROUX: La grande histoire, s. 240.</footnote>

<footnote n="370">³⁷⁰ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 113.</footnote>

<footnote n="371">³⁷¹ AMOUROUX: La grande histoire, s. 241.</footnote>

<footnote n="372">³⁷² RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 115.</footnote>

<footnote n="373">³⁷³ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 30n.</footnote>

<footnote n="374">³⁷⁴ MOURREAU: La double tragédie, s. 28, 29.</footnote>

<footnote n="375">³⁷⁵ AMOUROUX: La grande histoire, s. 160n.</footnote>

<footnote n="376">³⁷⁶ Tamtéž, s. 24, více tamtéž s. 23n.</footnote>

<footnote n="377">³⁷⁷ STREICHER ad.: Histoire des Alsiens, s. 181.</footnote>

<footnote n="378">³⁷⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 23n. Uznání *Malgré-Nous* se táhlo řadu let, SRN je odškodnila až v 80. letech. Blíže viz POLONI: Der französische, s. 23n.</footnote>
První část zajatců se ze SSSR vrátila v srpnu 1945. Spolupráce však vázla. Zdravotní stav navrátivších se zajatců byl natolik kritický, že oddalování návratu ostatních vězňů snižovalo jejich šance na přežití, obzvlášť během blížící se zimy. Největší část zajatců se ze Sovětského svazu vrátila během září až prosince 1945.<fnref n="367" /> Stále však mnozí chyběli. Ještě v roce 1945 vyzval generál Keller ke zjištění počtu dosud nenavrátivších se vojáků. V Mosele obnášel "Kellerův seznam"<fnref n="368" /> 12 000 jmen, v Haut-Rhin pohřešovali 16 000 a v Bas-Rhin se počet vyšplhal na 27 000. Několikrát byly v novinách publikovány fotografie pohřešovaných s výzvou k podání informací. Na jaře 1946 se ze sovětského zajetí vrátilo dalších 14 000 osob.<fnref n="369" /> V britských a amerických táborech již zbývala jen malá část alsaských zajatců. Jak se zdálo, ostatní by tedy logicky měli být živí v SSSR, protože doklady o jejich úmrtí neexistovaly. To byla ovšem mylná domněnka. Podstatná část Alsasanů byla pravděpodobně již mrtvá. Zahynuli v bojích, ale i v zajateckých táborech - jenže přesná evidence nebyla dostupná.

Příbuzní a blízcí padlých tuto skutečnost odmítali uznat. Vyčítali vládě malou snahu dostat zajatce zpět domů. Podle de Gaulla ale nebylo možné na Stalina naléhat, nehodilo se to vzhledem "k současnému stavu našich [francouzských - pozn. M. S.] vztahů s Ruskem".<fnref n="370" /> Alsasko-lotrínští komunisté odůvodňovali sovětský postoj zvěrstvy, kterých se Němci v SSSR dopouštěli a která zapříčinila radikální odpor sovětských vojáků ke každé německé uniformě. Připomínali, že za to vše jsou především zodpovědní nacisté.

Ve vládě zodpovídal za *Malgré-Nous* do listopadu 1946 Laurent Casanova coby ministr válečných veteránů a obětí války (*Ministre des Anciens Combattants et des Victimes de la Guerre*) - komunista, který si vysloužil v Alsasku-Lotrinsku velkou nelibost například pro své zpochybňování věrohodnosti svědectví *Malgré-Nous*.<fnref n="371" /> V lednu 1947 na jeho místo nastoupil François Mitterrand. Ustavil zvláštní komisi a poslal do Sovětského svazu René Pairu, prefekta alsaského departementu Haut-Rhin, tedy znalce poměrů, aby situaci vyšetřil na místě. Paira dospěl k názoru, že v zemi se nachází již jen nemnoho Alsasanů a Moselanů.<fnref n="372" /> Ani to nebylo pro Alsasko-Lotrinsko dostatečným důkazem. Ministr Mitterrand se snažil situaci uklidnit. Připustil, že ze strany SSSR došlo k četným porušením smlouvy z roku 1945. Zároveň však označil naděje na tak velké množství dosud žijících vězňů za nereálné.<fnref n="373" /> Jeho slova nepřímo potvrdil v dubnu 1948 podplukovník Marquié, od srpna 1945 šéf Francouzské vojenské repatriační mise (*Mission militaire française de rapatriement*). Vyjádřil přesvědčení, že v Sovětském svazu se mohou nalézat nanejvýš už jen stovky zajatých. Jeho důvěryhodnost je však některými autory zpochybňována. Komunistu Marquiého do funkce jmenoval Casanova, podle Mourreaua přesvědčený stalinista. Marquié se prý podílel na popírání výpovědí navrátilců - výpovědí, které vrhaly špatné světlo na SSSR.<fnref n="374" /> Podle Amorouxe měl pro jednání Sovětů vždy omluvu.<fnref n="375" />

Nebylo jasné, jaké postavení má násilně inkorporovaným příslušet z právního hlediska. *Malgré-Nous* doufali v odškodnění psychického a fyzického utrpení, které podstoupili. Uvažovalo se o kategorii "deportovaní" nebo "mobilizovaní". Paříž dávala přednost referendu, v němž by sami dotčení rozhodli, jak chtějí být zařazeni. Prefekt departementu Bas-Rhin Haelling namítal, že pokud Alsasané zvolí statut mobilizovaného, Německo bude výsledek interpretovat jako legitimizaci celé mobilizace. Po zamítnutí všech návrhů byl nakonec přijat termín "násilně inkorporovaní do Wehrmachtu nebo SS",<fnref n="376" /> někteří by však dávali přednost označení "deportovaní do německé armády".<fnref n="377" /> *Malgré-Nous* se dočkali odškodnění, bylo však mnohem nižší než v případě deportovaných. Nedosáhli ani penzí na úrovni (ostatních) francouzských válečných veteránů a uznání chorob, získaných až po osvobození, na následky zajetí. Dva hlavní požadavky tak zůstaly oslyšeny.<fnref n="378" />

*Malgré-Nous* přicházející z východu si s sebou přinášeli řadu otřesných zážitků a zkušeností. Ty měly i politický dosah. Vojáci se z východu vraceli většinou nepřátelští ke komunismu. To byl postoj

<footnote n="367">³⁶⁷ Podle Dollingera se 92 500 zajatců vrátilo k 31. 3. 1945, z toho 13 000 ze SSSR (s. 482).</footnote>

<footnote n="368">³⁶⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 26.</footnote>

<footnote n="369">³⁶⁹ Tamtéž, s. 26, vraceli se často stále ještě v německé uniformě. AMOUROUX: La grande histoire, s. 240.</footnote>

<footnote n="370">³⁷⁰ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 113.</footnote>

<footnote n="371">³⁷¹ AMOUROUX: La grande histoire, s. 241.</footnote>

<footnote n="372">³⁷² RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 115.</footnote>

<footnote n="373">³⁷³ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 30n.</footnote>

<footnote n="374">³⁷⁴ MOURREAU: La double tragédie, s. 28, 29.</footnote>

<footnote n="375">³⁷⁵ AMOUROUX: La grande histoire, s. 160n.</footnote>

<footnote n="376">³⁷⁶ Tamtéž, s. 24, více tamtéž s. 23n.</footnote>

<footnote n="377">³⁷⁷ STREICHER ad.: Histoire des Alsiens, s. 181.</footnote>

<footnote n="378">³⁷⁸ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 23n. Uznání *Malgré-Nous* se táhlo řadu let, SRN je odškodnila až v 80. letech. Blíže viz POLONI: Der französische, s. 23n.</footnote>
v poválečné Francii málo rozšířený. Přinejmenším pro masy obyvatel byl Sovětský svaz velkým zachráncem a "jediným nepřítelem demokracie"<fnref n="379" /> zůstával nacismus. Proto někteří zpochybňovali vyprávění navrátilců o sovětských koncentračních táborech a zvěrstvech, kterých se Rudá armáda dopouštěla při postupu na západ. "Koneckonců, nenosili [vypravěči - pozn. M. S.] německou uniformu?"<fnref n="380" /> Proč by jim měli věřit? Po návratu do Francie byli *Malgré-Nous* internováni v Chalon-sur-Saône za účelem výslechů a odhalení případných německých vetřelců. Někteří zpravodajci, provádějící výslechy, zatajovali informace, které pošramocovaly pověst Sovětů. Jeden z *Malgré-Nous*, který své zkušenosti vydal knižně, byl obžalován ze lži.<fnref n="381" /> Nedůvěra obyvatel a chladné, čistě administrativní přijetí Francie jen prohlubovalo trauma *Malgré-Nous*, které v Alsasku zastiňovalo téměř vše ostatní.

Celá věc se postupně politizovala. Nemalou roli v tom hrála počínající studená válka, ve francouzském prostředí pak vyloučení komunistů z vlády. V listopadu 1947 se situace vyhrotila poté, co byly v době velkých stávek nalezeny zbraně v táboře, kde se shromažďovali Rusové čekající na repatriaci.<fnref n="382" /> Malá vůle SSSR spolupracovat, spolu se svědectvími navrátilců o úděsných podmínkách v sovětských táborech a jen pomalu se zmenšující počet pohřešovaných dohnaly populaci do stavu "kolektivní psychózy".<fnref n="383" /> Svědectví navrátivších se (která se od počátku padesátých let začala objevovat v tištěné podobě) navíc jen utvrzovala negativní obraz Sovětského svazu.<fnref n="384" /> Z toho pramenil místní silný antikomunismus. Přístup SSSR k otázce *Malgré-Nous* však nemusel být dán jen politickými pohnutkami, ale i malou snahou o pochopení a snad i byrokracií. I Francie se částečně provinila - nebyla schopna a snad ani ochotna se dostatečně rázně postavit za zájmy svých provincí.<fnref n="385" />

Během poválečných let byla jména ze soupisu postupně umazávána tak, jak se ve šťastném případě dotyční vraceli, v opačném případě, když se objevilo důvěryhodné svědectví či jiné potvrzení smrti. Po roce 1948 už nedošlo k návratu žádné větší skupiny.<fnref n="386" /> Velké množství svědectví zároveň umožnilo potvrdit smrt dalších vojáků, takže počet pohřešovaných se postupně zmenšoval. Jako poslední se vrátil Jean-Jacques Remetter v roce 1955. Naneštěstí nebyl zdaleka poslední, kdo byl postrádán. V souhrnu z více jak 130 000 odvedených zahynulo kolem 40 000. 50 000 se ve velmi špatném stavu postupně navrátilo ze zajetí.<fnref n="387" /> Konečný počet pohřešovaných zůstává kolem 10 000 mužů.<fnref n="388" /> Jak uvádí Schaeffer, určitou část mohou tvořit ti, co se z různých důvodů sami rozhodli nevrátit. Domnívá se však, že většina opravdu zahynula. Boje byly nesmírně urputné a krvavé, příslušníci Waffen SS byli většinou bez milosti střílení a patrně ne všechna úmrtí v zajetí byla dokumentována.<fnref n="389" />

Násilná inkorporace znamenala i velkou psychickou zátěž. *Malgré-Nous* se cítili ve francouzské společnosti izolováni, nepochopeni, pro mnohé zůstávali "sales Boches" ("spinaví Němčouří").<fnref n="390" /> Dotčení obyvatelé východních departementů, více Alsasané než Moselané, se cítili ukřivděni už podruhé v souvislosti s druhou světovou válkou. Dočkali se sice osvobození, ale nikoliv satisfakce za prožité utrpení. Otázka *Malgré-Nous* byla nejvýraznější (negativní) složkou poválečné alsasko-lotrinské situace.

## 4. PROCES V BORDEAUX

V roce 1953 se Alsasko opět střetlo s dozvuky nedávné minulosti. Vojenský tribunál v Bordeaux se zabýval případem obyvatel vesnice Oradour-sur-Glane, povražděných nacisty. Mezi

<footnote n="379">³⁷⁹ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 123.</footnote>

<footnote n="380">³⁸⁰ Tamtéž, s. 123.</footnote>

<footnote n="381">³⁸¹ Victor Kravchenko, viz MOURREAU: La double tragédie, s. 28, 29.</footnote>

<footnote n="382">³⁸² Beauregardský incident. Politizace viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 29.</footnote>

<footnote n="383">³⁸³ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 26.</footnote>

<footnote n="384">³⁸⁴ Tamtéž, s. 27. MOURREAU: La double tragédie, s. 30.</footnote>

<footnote n="385">³⁸⁵ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 32.</footnote>

<footnote n="386">³⁸⁶ V roce 1950 SSSR ohlásil, že na jeho území již zůstali jen zajatci obžalovaní z válečných zločinů (asi 10 000) a ostatní byli propuštěni. Francouzský ministr zahraničí R. Schuman a kancléř SRN K. Adenauer protestovali. Viz MOURREAU: La double tragédie, s. 29. Návraty (byť ve velmi malém množství) pokračovaly i po tomto datu.</footnote>

<footnote n="387">³⁸⁷ Údaje se různí, dle Streichera 43 000 (s. 181), z toho podle Mauguého 31 000 Alsasanů (s. 113), Mourreau udává 32 000 mrtvých (s. 26).</footnote>

<footnote n="388">³⁸⁸ Počet pohřešovaných odhadla ADEIF na 10 000 viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 117. Dle Schaeffera 10 418 (s. 31). ADEIF - Association des déserteurs, évadés et incorporés de force. Založena v září 1945 s cílem "bránit zájmy násilné inkorporovaných" a "uspíšit repatriaci tisíců vězňů". DOLLINGER (dir.): Histoire de l'Alsace, s. 483.</footnote>

<footnote n="389">³⁸⁹ V roce 1995 Rusové zpřístupnili rodinám složky 25 000 Alsasanů a Moselanů. I po padesáti letech vzbudila tato událost silné emoce. Viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 115.</footnote>

<footnote n="390">³⁹⁰ Tak pokřkovali obyvatelé na internované v Chalon-sur-Saône, viz AMOUROUX: La grande histoire, s. 240.</footnote>
v poválečné Francii málo rozšířený. Přinejmenším pro masy obyvatel byl Sovětský svaz velkým zachráncem a "jediným nepřítelem demokracie"<fnref n="379" /> zůstával nacismus. Proto někteří zpochybňovali vyprávění navrátilců o sovětských koncentračních táborech a zvěrstvech, kterých se Rudá armáda dopouštěla při postupu na západ. "Koneckonců, nenosili [vypravěči - pozn. M. S.] německou uniformu?"<fnref n="380" /> Proč by jim měli věřit? Po návratu do Francie byli *Malgré-Nous* internováni v Chalon-sur-Saône za účelem výslechů a odhalení případných německých vetřelců. Někteří zpravodajci, provádějící výslechy, zatajovali informace, které pošramocovaly pověst Sovětů. Jeden z *Malgré-Nous*, který své zkušenosti vydal knižně, byl obžalován ze lži.<fnref n="381" /> Nedůvěra obyvatel a chladné, čistě administrativní přijetí Francie jen prohlubovalo trauma *Malgré-Nous*, které v Alsasku zastiňovalo téměř vše ostatní.

Celá věc se postupně politizovala. Nemalou roli v tom hrála počínající studená válka, ve francouzském prostředí pak vyloučení komunistů z vlády. V listopadu 1947 se situace vyhrotila poté, co byly v době velkých stávek nalezeny zbraně v táboře, kde se shromažďovali Rusové čekající na repatriaci.<fnref n="382" /> Malá vůle SSSR spolupracovat, spolu se svědectvími navrátilců o úděsných podmínkách v sovětských táborech a jen pomalu se zmenšující počet pohřešovaných dohnaly populaci do stavu "kolektivní psychózy".<fnref n="383" /> Svědectví navrátivších se (která se od počátku padesátých let začala objevovat v tištěné podobě) navíc jen utvrzovala negativní obraz Sovětského svazu.<fnref n="384" /> Z toho pramenil místní silný antikomunismus. Přístup SSSR k otázce *Malgré-Nous* však nemusel být dán jen politickými pohnutkami, ale i malou snahou o pochopení a snad i byrokracií. I Francie se částečně provinila - nebyla schopna a snad ani ochotna se dostatečně rázně postavit za zájmy svých provincí.<fnref n="385" />

Během poválečných let byla jména ze soupisu postupně umazávána tak, jak se ve šťastném případě dotyční vraceli, v opačném případě, když se objevilo důvěryhodné svědectví či jiné potvrzení smrti. Po roce 1948 už nedošlo k návratu žádné větší skupiny.<fnref n="386" /> Velké množství svědectví zároveň umožnilo potvrdit smrt dalších vojáků, takže počet pohřešovaných se postupně zmenšoval. Jako poslední se vrátil Jean-Jacques Remetter v roce 1955. Naneštěstí nebyl zdaleka poslední, kdo byl postrádán. V souhrnu z více jak 130 000 odvedených zahynulo kolem 40 000. 50 000 se ve velmi špatném stavu postupně navrátilo ze zajetí.<fnref n="387" /> Konečný počet pohřešovaných zůstává kolem 10 000 mužů.<fnref n="388" /> Jak uvádí Schaeffer, určitou část mohou tvořit ti, co se z různých důvodů sami rozhodli nevrátit. Domnívá se však, že většina opravdu zahynula. Boje byly nesmírně urputné a krvavé, příslušníci Waffen SS byli většinou bez milosti střílení a patrně ne všechna úmrtí v zajetí byla dokumentována.<fnref n="389" />

Násilná inkorporace znamenala i velkou psychickou zátěž. *Malgré-Nous* se cítili ve francouzské společnosti izolováni, nepochopeni, pro mnohé zůstávali "sales Boches" ("spinaví Němčouří").<fnref n="390" /> Dotčení obyvatelé východních departementů, více Alsasané než Moselané, se cítili ukřivděni už podruhé v souvislosti s druhou světovou válkou. Dočkali se sice osvobození, ale nikoliv satisfakce za prožité utrpení. Otázka *Malgré-Nous* byla nejvýraznější (negativní) složkou poválečné alsasko-lotrinské situace.

## 4. PROCES V BORDEAUX

V roce 1953 se Alsasko opět střetlo s dozvuky nedávné minulosti. Vojenský tribunál v Bordeaux se zabýval případem obyvatel vesnice Oradour-sur-Glane, povražděných nacisty. Mezi

<footnote n="379">³⁷⁹ RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 123.</footnote>

<footnote n="380">³⁸⁰ Tamtéž, s. 123.</footnote>

<footnote n="381">³⁸¹ Victor Kravchenko, viz MOURREAU: La double tragédie, s. 28, 29.</footnote>

<footnote n="382">³⁸² Beauregardský incident. Politizace viz SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 29.</footnote>

<footnote n="383">³⁸³ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 26.</footnote>

<footnote n="384">³⁸⁴ Tamtéž, s. 27. MOURREAU: La double tragédie, s. 30.</footnote>

<footnote n="385">³⁸⁵ SCHAEFFER: L'Alsace et l'Allemagne, s. 32.</footnote>

<footnote n="386">³⁸⁶ V roce 1950 SSSR ohlásil, že na jeho území již zůstali jen zajatci obžalovaní z válečných zločinů (asi 10 000) a ostatní byli propuštěni. Francouzský ministr zahraničí R. Schuman a kancléř SRN K. Adenauer protestovali. Viz MOURREAU: La double tragédie, s. 29. Návraty (byť ve velmi malém množství) pokračovaly i po tomto datu.</footnote>

<footnote n="387">³⁸⁷ Údaje se různí, dle Streichera 43 000 (s. 181), z toho podle Mauguého 31 000 Alsasanů (s. 113), Mourreau udává 32 000 mrtvých (s. 26).</footnote>

<footnote n="388">³⁸⁸ Počet pohřešovaných odhadla ADEIF na 10 000 viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 117. Dle Schaeffera 10 418 (s. 31). ADEIF - Association des déserteurs, évadés et incorporés de force. Založena v září 1945 s cílem "bránit zájmy násilné inkorporovaných" a "uspíšit repatriaci tisíců vězňů". DOLLINGER (dir.): Histoire de l'Alsace, s. 483.</footnote>

<footnote n="389">³⁸⁹ V roce 1995 Rusové zpřístupnili rodinám složky 25 000 Alsasanů a Moselanů. I po padesáti letech vzbudila tato událost silné emoce. Viz RIGOULOT: L'Alsace-Lorraine, s. 115.</footnote>

<footnote n="390">³⁹⁰ Tak pokřkovali obyvatelé na internované v Chalon-sur-Saône, viz AMOUROUX: La grande histoire, s. 240.</footnote>