Spojené státy svou energii k ustavení stálého výboru, který měl navázat na évianská jednání a emigrací se zabývat i po skončení konference. Jednání o výboru nebyla jednoduchá, ale nakonec Američané navzdory nesouhlasu Britů a nepříliš velkého nadšení Francouzů uhájili vznik stálého mezivládního výboru jako samostatné instituce, nezávislé na Společnosti národů. Američané prosadili své pojetí politických uprchlíků, podle něhož se měla řídit činnost výboru. Do definice byly zařazeny i osoby, které doposud neopustily území Říše. Naopak se jim nepodařilo prosadit rozšíření kompetencí výboru i na osoby žijící mimo Říši, které byly politickou a rasovou perzekucí také ohroženy. Tím by se totiž jeho aktivity dotýkaly několika miliónů lidí, což bylo pro evropské státy zastoupené v Evianu nepřijatelné.

Výbor byl vnímán jako základ pro dosažení výsledků. Jeho založení mělo i zásadní význam pro formování veřejného mínění ve Spojených státech. Bez něho by setkání v Evianu nemohlo být komentováno jinak než jako naprostý krach. Oficiálně proklamovaným úkolem byla pomoc emigrantům z Německa a bývalého Rakouska. Z tohoto pohledu byla také konference veřejností hodnocena. Stálý výbor představoval naději do budoucna a sloužil k uklidnění znepokojených občanů. Pro Spojené státy byl názor veřejnosti důležitý. Neměly-li být zvýšeny imigrační kvóty, bylo třeba prouprchlicky smýšlející obyvatele utišit. Zároveň nesmíme zapomínat, že židovský vliv byl v té době ve Spojených státech významný. Založení výboru tak přispělo k tomu, že se vlk najedl a koza zůstala celá.

Skutečnost, že žádná země Latinské Ameriky, kromě Dominikánské republiky, nepodlehla tlaku USA a jejich příslibům finanční pomoci v případě otevření hranic, by se dalo hodnotit jako neúspěch americké diplomacie. Jihoamerické státy se ocitly pod dvojím tlakem. Jednak ze strany Spojených států, a jednak ze strany Říše. Nezaplacené německé pohledávky a hrozba ztráty lukrativních obchodních kontaktů v případě podniknutí vstřícného kroku vůči židovským emigrantům<sup>77</sup> nakonec měly větší váhu než nejistý příslib amerických investic a finanční podpory přijatým uprchlíkům. Státy Latinské Ameriky tak uhájily své pozice a hranice nepřislíbily otevřít. Na jejich rozhodnutí měl zajisté vliv německý tlak, ale také nechuť sloužit Evropě jako odkladiště nechtěných osob.

## Závěr

Základní otázka, jak se vypořádat s proudem ilegálních uprchlíků, zůstala i po zasedání v Evianu nezodpovězena. Tento problém byl přesunut do kompetence stálého mezivládního výboru. Jeho úkolem bylo uspořádat utečenecký chaos a najít území vhodná pro přijetí většího počtu osob. Tento postup znamenal oddálení řešení, v jehož nalezení jen málokdo věřil, ale každý by ho přivítal, pokud by se na něm nemusel příliš aktivně podílet. Z větší míry se jednalo o finanční překážky, které stály v cestě nalezení ochoty Židů přijmout. Účastníkům konference bylo jasné, že tento problém se neobejde bez delších vyjednávání a ani bez spolupráce německé strany. Ačkoliv jen málokteří věřili, že je možné změnit jasně vyřčené postoje jednotlivých zemí, získání finančních prostředků přece jen mohlo pomoci některý ze států Latinské Ameriky či jiných mimoevropských zemí přesvědčit.

Židovské organizace spolu s uprchlíky tuto naději spolu se Spojenými státy nesdílely. Pro ně byl verdikt, který v Evianu zazněl, zřetelný. Neexistoval nikdo, kdo by jim byl ochoten pohotově pomoci. I neseriózní zacházení se zástupci soukromých uprchlických a židovských organizací dávalo tušit, že emigranti jsou ve skutečnosti až na druhém místě a že jejich problémy netvoří to podstatné, o čem se jedná. Důležitější byly peníze a zájmy jednotlivých států. Z pohledu „politických uprchlíků“ se opravdu jednalo o fiasko. Konference dokonce ani nedokázala účastnické země přimět k tomu, aby nadále nezavíraly své hranice a nezpřísňovaly vstupní požadavky a kontroly.

Nevýrazné zakončení konference, které se obešlo bez přijetí konkrétních závazků, řešení problému jen oddálilo. Vzhledem k rychlému vývoji událostí na podzim roku 1938 a v roce 1939 měl konferencí ustavený mezivládní výbor jen minimální šanci uspět ve vytyčených cílech. Posunutí řešení utečenecké situace se ukázalo jako zásadní a více než prostor k nalezení východiska sloužilo k zastření neschopnosti vzniklý problém efektivně zvládnout.

<footnote n="77"><sup>77</sup> MAE, SDN 1817/97, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>
Spojené státy svou energii k ustavení stálého výboru, který měl navázat na évianská jednání a emigrací se zabývat i po skončení konference. Jednání o výboru nebyla jednoduchá, ale nakonec Američané navzdory nesouhlasu Britů a nepříliš velkého nadšení Francouzů uhájili vznik stálého mezivládního výboru jako samostatné instituce, nezávislé na Společnosti národů. Američané prosadili své pojetí politických uprchlíků, podle něhož se měla řídit činnost výboru. Do definice byly zařazeny i osoby, které doposud neopustily území Říše. Naopak se jim nepodařilo prosadit rozšiření kompetencí výboru i na osoby žijící mimo Říši, které byly politickou a rasovou perzekucí také ohroženy. Tím by se totiž jeho aktivity dotýkaly několika miliónů lidí, což bylo pro evropské státy zastoupené v Evianu nepřijatelné.

Výbor byl vnímán jako základ pro dosažení výsledků. Jeho založení mělo i zásadní význam pro formování veřejného mínění ve Spojených státech. Bez něho by setkání v Evianu nemohlo být komentováno jinak než jako naprostý krach. Oficiálně proklamovaným úkolem byla pomoc emigrantům z Německa a bývalého Rakouska. Z tohoto pohledu byla také konference veřejností hodnocena. Stálý výbor představoval naději do budoucna a sloužil k uklidnění znepokojených občanů. Pro Spojené státy byl názor veřejnosti důležitý. Neměly-li být zvýšeny imigrační kvóty, bylo třeba prouprchlicky smýšlející obyvatele utišit. Zároveň nesmíme zapomínat, že židovský vliv byl v té době ve Spojených státech významný. Založení výboru tak přispělo k tomu, že se vlk najedl a koza zůstala celá.

Skutečnost, že žádná země Latinské Ameriky, kromě Dominikánské republiky, nepodlehla tlaku USA a jejich příslibům finanční pomoci v případě otevření hranic, by se dalo hodnotit jako neúspěch americké diplomacie. Jihoamerické státy se ocitly pod dvojím tlakem. Jednak ze strany Spojených států, a jednak ze strany Říše. Nezaplacené německé pohledávky a hrozba ztráty lukrativních obchodních kontaktů v případě podniknutí vstřícného kroku vůči židovským emigrantům<sup>77</sup> nakonec měly větší váhu než nejistý příslib amerických investic a finanční podpory přijatým uprchlíkům. Státy Latinské Ameriky tak uhájily své pozice a hranice nepřislíbily otevřít. Na jejich rozhodnutí měl zajisté vliv německý tlak, ale také nechuť sloužit Evropě jako odkladiště nechtěných osob.

## Závěr

Základní otázka, jak se vypořádat s proudem ilegálních uprchlíků, zůstala i po zasedání v Evianu nezodpovězena. Tento problém byl přesunut do kompetence stálého mezivládního výboru. Jeho úkolem bylo uspořádat utečenecký chaos a najít území vhodná pro přijetí většího počtu osob. Tento postup znamenal oddálení řešení, v jehož nalezení jen málokdo věřil, ale každý by ho přivítal, pokud by se na něm nemusel příliš aktivně podílet. Z větší míry se jednalo o finanční překážky, které stály v cestě nalezení ochoty Židů přijmout. Účastníkům konference bylo jasné, že tento problém se neobejde bez delších vyjednávání a ani bez spolupráce německé strany. Ačkoliv jen málokteří věřili, že je možné změnit jasně vyřčené postoje jednotlivých zemí, získání finančních prostředků přece jen mohlo pomoci některý ze států Latinské Ameriky či jiných mimoevropských zemí přesvědčit.

Židovské organizace spolu s uprchlíky tuto naději spolu se Spojenými státy nesdílely. Pro ně byl verdikt, který v Evianu zazněl, zřetelný. Neexistoval nikdo, kdo by jim byl ochoten pohotově pomoci. I neseriózní zacházení se zástupci soukromých uprchlických a židovských organizací dávalo tušit, že emigranti jsou ve skutečnosti až na druhém místě a že jejich problémy netvoří to podstatné, o čem se jedná. Důležitější byly peníze a zájmy jednotlivých států. Z pohledu „politických uprchlíků“ se opravdu jednalo o fiasko. Konference dokonce ani nedokázala účastnické země přimět k tomu, aby nadále nezavíraly své hranice a nezpřísňovaly vstupní požadavky a kontroly.

Nevýrazné zakončení konference, které se obešlo bez přijetí konkrétních závazků, řešení problému jen oddálilo. Vzhledem k rychlému vývoji událostí na podzim roku 1938 a v roce 1939 měl konferencí ustavený mezivládní výbor jen minimální šanci uspět ve vytyčených cílech. Posunutí řešení utečenecké situace se ukázalo jako zásadní a více než prostor k nalezení východiska sloužilo k zastření neschopnosti vzniklý problém efektivně zvládnout.

<footnote n="77"><sup>77</sup> MAE, SDN 1817/97, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>
Tuto skutečnost nicméně nelze považovat jen za lhostejnost a nezájem o osud Židů. Příčiny tohoto stavu je také nutné hledat v nadřazenosti národních zájmů a nedostatku politické předvídavosti, která ovlivnila nejen židovské životy. To se jasně i nejen ve francouzském případě. Uplatňovaná politika appeasementu nedovolovala jakýkoliv krok či výrok, který by Německu mohl sloužit jako záminka pro přerušení diplomatických styků – tolik potřebných pro mírová a politická jednání. Navíc je třeba si uvědomit nelehkou hospodářskou situaci, která vládla ve většině států účastnících se konference v Evianu. Latinskoamerické země se dokonce ocitly pod přímým ekonomickým tlakem ze strany Říše. Důležitou roli sehrála i přítomnost velkého počtu uprchlíků z různých zemí, který byl již v mnoha státech přijat a který údajně znesnadňoval jejich sociálně-ekonomický rozvoj. Na příkladu Francie je jasně patrné, že za neochotou přijmout nové uprchlíky stála zejména obava o hospodářský a v návaznosti na to i společenský vývoj v zemi, která zvítězila nad abstraktnějšími ideály humanismu.

Nezájem o přistěhovalce za hranicemi Říše nebyl podnětem, aby v té chvíli nacisté začali uvažovat o zmírnění svého postoje vůči Židům, spíš se naopak utvrdili, že v budoucnu bude potřeba najít ráznější řešení zahrnující celou evropskou židovskou populaci. Pro nacistické představitele měla konference vcelku příznivý průběh. Delegáti jednak projevili strach z Hitlera, jednak ukázali, že ani oni o žádné uprchlíky nestojí. Vezmeme-li tuto skutečnost v úvahu, nelze se ubránit dojmu, že se ve finále opravdu jednalo o neúspěch na straně demokracie, humanismu a morálky, které se tímto staly jen prázdnými slovy v projevech delegátů konference v Evian-les-Bains.
Tuto skutečnost nicméně nelze považovat jen za lhostejnost a nezájem o osud Židů. Příčiny tohoto stavu je také nutné hledat v nadřazenosti národních zájmů a nedostatku politické předvídavosti, která ovlivnila nejen židovské životy. To se jasně i nejen ve francouzském případě. Uplatňovaná politika appeasementu nedovolovala jakýkoliv krok či výrok, který by Německu mohl sloužit jako záminka pro přerušení diplomatických styků – tolik potřebných pro mírová a politická jednání. Navíc je třeba si uvědomit nelehkou hospodářskou situaci, která vládla ve většině států účastnících se konference v Evianu. Latinskoamerické země se dokonce ocitly pod přímým ekonomickým tlakem ze strany Říše. Důležitou roli sehrála i přítomnost velkého počtu uprchlíků z různých zemí, který byl již v mnoha státech přijat a který údajně znesnadňoval jejich sociálně-ekonomický rozvoj. Na příkladu Francie je jasně patrné, že za neochotou přijmout nové uprchlíky stála zejména obava o hospodářský a v návaznosti na to i společenský vývoj v zemi, která zvítězila nad abstraktnějšími ideály humanismu.

Nezájem o přistěhovalce za hranicemi Říše nebyl podnětem, aby v té chvíli nacisté začali uvažovat o zmírnění svého postoje vůči Židům, spíš se naopak utvrdili, že v budoucnu bude potřeba najít ráznější řešení zahrnující celou evropskou židovskou populaci. Pro nacistické představitele měla konference vcelku příznivý průběh. Delegáti jednak projevili strach z Hitlera, jednak ukázali, že ani oni o žádné uprchlíky nestojí. Vezmeme-li tuto skutečnost v úvahu, nelze se ubránit dojmu, že se ve finále opravdu jednalo o neúspěch na straně demokracie, humanismu a morálky, které se tímto staly jen prázdnými slovy v projevech delegátů konference v Evian-les-Bains.
# Francouzská imigrační politika v letech 1939-1945

## Magdaléna Friedrichová

Druhá světová válka byla především vojenským konfliktem. V rámci jednotlivých států však s sebou často přinášela řadu konfliktů vnitřních. Ve Francii, kde se po porážce zformoval kolaborantský režim zvaný, podle lázeňského města, kde sídlili jeho hlavní představitelé, "Vichy", tento konflikt reprezentoval přechod od demokratického zřízení k autoritativní vládě. Zároveň s mechanismy moci se měnily i duchovní základy státu. Třetí republika přese všechny nesnáze a sporná opatření, o nichž bude později řeč, zůstávala věrná republikánským zásadám lidských práv a svobod. Vichistický stát se ústy svých představitelů, zejména maršála Pétaina, od Třetí republiky a jejích tradic distancoval.

Je však důležité nepojímat Vichy jako v čase izolovaný jev. Když se lidé válečným francouzským režimem zabývají, mají často tendenci považovat ho za jakousi anomálii, systém, který se dějinným omylem v několika dnech vyvinul a stejně tak rychle po několika letech zanikl. Jistě, že se Pétain a další rázně odřekli Třetí republiky. Na nižší správní úrovni a dokonce i v řadě ministerstev však často zůstali ti samí lidé. A o tom, že nikdo ve Francii přes noc nevyměnil obyvatelstvo - jeden den plné demokratických ideálů, a druhý den souznící s Pétainovými proslovy - snad také není třeba hovořit.

Jedním z úkolů této studie je objasnit a blíže určit kontinuitu mezi Třetí republikou, vichistickým režimem a konečně i Francií po osvobození. Konkrétní otázkou, na které budeme tento problém řešit, je situace cizinců. To, jak s nimi zacházely úřady a jaké bylo jejich postavení ve společnosti. Do jaké míry se cizincům a Židům nepřátelská opatření objevovala ve Francii už před válkou? Jak se s opatřeními omezujícími cizince vyrovnávali sami Francouzi? V čem se lišily motivy a přístup k věci u politických představitelů jednotlivých režimů, které se ve Francii během několika let vystřídaly? Tyto otázky spadají do stejného rámce personální a ideologické kontinuity v letech 1939-1945.

Problémem, který se v dané souvislosti sám nabízí, je specifická povaha francouzského antisemitismu. Židé nejsou hlavním tématem této práce, ale za války židovská otázka úzce souvisí, z důvodů, jež budou objasněny, s otázkou cizinců.

Tato práce do značné míry vychází z přínosu výzkumů Roberta O. Paxtona.<fnref n="78" /> Jeho tvrzení o povaze a pramenech vichistických protižidovských zákonů jsou dodnes přijímána francouzskou historiografií. Paxtonovým velkým přínosem k tématu francouzské kolaborace je zjištění, že režim sám byl vysoce aktivní a iniciativní. Vichističtí představitelé, kteří považovali vítězství Německa v prvních válečných letech za hotovou věc, snili o zmírnění podmínek příměří. Doufali, že Hitler s nimi začne jednat jako rovný s rovným a oni dosáhnou pro Francii po jeho boku postavení námořní velmoci. Proto přijímali mnohá rozhodnutí s větší iniciativou, než se snažili dokázat po válce. Co se týče antisemitismu a xenofobie, které ve Vichy naplno vyplavaly na povrch, Paxton tvrdí, a lze s ním jen souhlasit, že tyto tendence byly ve Francii dávno přítomné. Posíleny hospodářskou krizí let třicátých a potom válečnou katastrofou, vedly k vysoce restriktivním opatřením vůči imigrantům a Židům dávno před německou okupací celého teritoria. Paxton tedy upozorňuje na to, že rasistická politika vichistického režimu byla v prvních letech jeho existence záležitostí Francouzů, i když šlo v daleko větší míře o antisemitismus na základě kulturním, nikoli etnickém.<fnref n="79" />

V neposlední řadě bychom měli zachytit proces vzniku nového zákona o udělování státních občanství "Code de la nationalité" z 19. 10. 1945. Ten představuje první úspěšný pokus francouzského státu vzít imigrační politiku dříve chaotickou, decentralizovanou a sledující rozporuplné cíle, pevně do rukou. Navíc byl nový zákon z roku 1945 symbolem poválečného přístupu k imigraci: regulace přistěhovalectví přestala být pouhým nástrojem zaměstnanostní politiky. Mimo jiné se zaměřila i na demografické zájmy státu. Také tento zákon je nutné pevně usadit do dobových souvislostí. S úkolem vytvořit jednotnou zákonnou úpravu pro udělování občanství se potýkaly vlády Třetí republiky, Vichy i osvobozené Francie. Každý režim akcentoval

<footnote n="78">78 Paxton R. O.: La France de Vichy 1940-1944, Paris, 1973.</footnote>

<footnote n="79">79 Tamtéž, s. 172.</footnote>
# Francouzská imigrační politika v letech 1939-1945

## Magdaléna Friedrichová

Druhá světová válka byla především vojenským konfliktem. V rámci jednotlivých států však s sebou často přinášela řadu konfliktů vnitřních. Ve Francii, kde se po porážce zformoval kolaborantský režim zvaný, podle lázeňského města, kde sídlili jeho hlavní představitelé, "Vichy", tento konflikt reprezentoval přechod od demokratického zřízení k autoritativní vládě. Zároveň s mechanismy moci se měnily i duchovní základy státu. Třetí republika přese všechny nesnáze a sporná opatření, o nichž bude později řeč, zůstávala věrná republikánským zásadám lidských práv a svobod. Vichistický stát se ústy svých představitelů, zejména maršála Pétaina, od Třetí republiky a jejích tradic distancoval.

Je však důležité nepojímat Vichy jako v čase izolovaný jev. Když se lidé válečným francouzským režimem zabývají, mají často tendenci považovat ho za jakousi anomálii, systém, který se dějinným omylem v několika dnech vyvinul a stejně tak rychle po několika letech zanikl. Jistě, že se Pétain a další rázně odřekli Třetí republiky. Na nižší správní úrovni a dokonce i v řadě ministerstev však často zůstali ti samí lidé. A o tom, že nikdo ve Francii přes noc nevyměnil obyvatelstvo - jeden den plné demokratických ideálů, a druhý den souznící s Pétainovými proslovy - snad také není třeba hovořit.

Jedním z úkolů této studie je objasnit a blíže určit kontinuitu mezi Třetí republikou, vichistickým režimem a konečně i Francií po osvobození. Konkrétní otázkou, na které budeme tento problém řešit, je situace cizinců. To, jak s nimi zacházely úřady a jaké bylo jejich postavení ve společnosti. Do jaké míry se cizincům a Židům nepřátelská opatření objevovala ve Francii už před válkou? Jak se s opatřeními omezujícími cizince vyrovnávali sami Francouzi? V čem se lišily motivy a přístup k věci u politických představitelů jednotlivých režimů, které se ve Francii během několika let vystřídaly? Tyto otázky spadají do stejného rámce personální a ideologické kontinuity v letech 1939-1945.

Problémem, který se v dané souvislosti sám nabízí, je specifická povaha francouzského antisemitismu. Židé nejsou hlavním tématem této práce, ale za války židovská otázka úzce souvisí, z důvodů, jež budou objasněny, s otázkou cizinců.

Tato práce do značné míry vychází z přínosu výzkumů Roberta O. Paxtona.<fnref n="78" /> Jeho tvrzení o povaze a pramenech vichistických protižidovských zákonů jsou dodnes přijímána francouzskou historiografií. Paxtonovým velkým přínosem k tématu francouzské kolaborace je zjištění, že režim sám byl vysoce aktivní a iniciativní. Vichističtí představitelé, kteří považovali vítězství Německa v prvních válečných letech za hotovou věc, snili o zmírnění podmínek příměří. Doufali, že Hitler s nimi začne jednat jako rovný s rovným a oni dosáhnou pro Francii po jeho boku postavení námořní velmoci. Proto přijímali mnohá rozhodnutí s větší iniciativou, než se snažili dokázat po válce. Co se týče antisemitismu a xenofobie, které ve Vichy naplno vyplavaly na povrch, Paxton tvrdí, a lze s ním jen souhlasit, že tyto tendence byly ve Francii dávno přítomné. Posíleny hospodářskou krizí let třicátých a potom válečnou katastrofou, vedly k vysoce restriktivním opatřením vůči imigrantům a Židům dávno před německou okupací celého teritoria. Paxton tedy upozorňuje na to, že rasistická politika vichistického režimu byla v prvních letech jeho existence záležitostí Francouzů, i když šlo v daleko větší míře o antisemitismus na základě kulturním, nikoli etnickém.<fnref n="79" />

V neposlední řadě bychom měli zachytit proces vzniku nového zákona o udělování státních občanství "Code de la nationalité" z 19. 10. 1945. Ten představuje první úspěšný pokus francouzského státu vzít imigrační politiku dříve chaotickou, decentralizovanou a sledující rozporuplné cíle, pevně do rukou. Navíc byl nový zákon z roku 1945 symbolem poválečného přístupu k imigraci: regulace přistěhovalectví přestala být pouhým nástrojem zaměstnanostní politiky. Mimo jiné se zaměřila i na demografické zájmy státu. Také tento zákon je nutné pevně usadit do dobových souvislostí. S úkolem vytvořit jednotnou zákonnou úpravu pro udělování občanství se potýkaly vlády Třetí republiky, Vichy i osvobozené Francie. Každý režim akcentoval

<footnote n="78">78 Paxton R. O.: La France de Vichy 1940-1944, Paris, 1973.</footnote>

<footnote n="79">79 Tamtéž, s. 172.</footnote>
odlišné priority, ale konečné rozdíly mezi jednotlivými řešeními se ukázaly menší, než bychom očekávali. Je to dáno personální kontinuitou, o které jsme již hovořili. Jak se tedy výsledný zákon z roku 1945 liší od návrhů, které vznikaly v předchozích letech? Jaké překážky museli jeho tvůrci překonat při střetu se stále přítomnými rasistickými názory svých oponentů?

S touto otázkou souvisí i další problém. Do jaké míry se uvnitř státního aparátu uplatnila pluralita názorů, a nakolik hovořily Vichy a poté i osvobozená Francie jedním hlasem? V závěru by měla zaznít odpověď na otázku, jestli se v rámci autoritativního režimu projevil samostatný přístup jeho jednotlivých složek, které si ještě pamatovaly principy demokratické diskuse při tvorbě zákonů.

Reflexe dění z let třicátých a čtyřicátých byla ve Francii dlouhou dobu, a především v tomto citlivém bodě - přístupu k cizím pracovníkům a azylantům, ať jimi byli Židé či nikoli - poznamenána snahou přesunout břímě odpovědnosti na německé okupanty, popřípadě se k celému tématu příliš nevyjadřovat. Proto až v posledních letech vznikají práce, které, zaměřeny na tuto konkrétní problematiku, podávají podle mého názoru objektivní pohled.

Výjimkou mezi staršími díly je jistě kniha Roberta O. Paxtona, která se stala jedním z hlavních pramenů této studie. Pod názvem Vichy France, Old Guard and New Order, 1940-1944 vyšla již v roce 1972 a o rok později se objevila i ve francouzském překladu. Autor je Američan, specialista na moderní francouzské dějiny. V době, kdy dílo vyšlo, přednášel na Kolumbijské universitě. Narodil se roku 1932, a tak mohl, nezatížen vlastní zkušeností a z vnějšku, podat objektivní výklad událostí. Dějiny válečné Francie rekonstruoval a interpretoval na základě studia archivů ve Francii, Německu i Americe. Kniha byla francouzskou odbornou veřejností vysoce ceněna především pro svou nezaujatost a zdá se, že si Paxtonův přínos zachovává vliv i dodnes. Soudobé kritiky ji označují za silnou, přísnou a přinášející "nový pohled". Kniha není příliš rozsáhlá a zabývá se obecně historií vichistického režimu. Přesto i na několika stránkách kapitoly nazvané "Francie Francouzům"<fnref n="80" /> Paxton dokáže vybrat a analyzovat to nejdůležitější k danému tématu. S některými jeho postřehy jsme se již setkali výše.

Kniha Denise Peschanskiho se věnuje o málo delšímu časovému období než Paxtonova, ale užšímu tématu.<fnref n="81" /> Peschanski píše o neradostném a nepříliš známém fenoménu francouzských internačních a koncentračních táborů. Tábory vznikaly ve Francii od roku 1939, tedy ještě v režii Třetí republiky. Jejich existence se úzce dotýká tématu cizinců, neboť právě pro cizince, se kterými si stát nevěděl rady, byly určeny. Po vypuknutí války v září 1939 tábory posloužily k internaci státních příslušníků nepřátelských mocností a po vzniku vichistického režimu se setkaly se svou nejsmutnější úlohou v rámci nacistického plánu na vyhlazení evropských Židů. Autor k celému fenoménu 600 000 internovaných ve dvou stovkách francouzských táborů přistupuje s velikou důkladností.<fnref n="82" /> Rozsah této práce bohužel nedovoluje zabývat se podrobněji židovskou otázkou. Proto se budeme soustředit na jeho výzkumy o internaci cizinců. Peschanski, který je ředitelem výzkumu Centra pro sociální dějiny 20. století (C.N.R.S.) v Paříži, sám zdůrazňuje vliv R. O. Paxtona na moderní francouzskou historiografii a svou práci.<fnref n="83" /> Peschanskiho dílo patří mezi nejnovější. Vyšlo v roce 2002 a jedná se o velmi rozsáhlou, pečlivě a podrobně napsanou studii. Z tohoto důvodu jsem dala přednost Peschanskiho práci, pokud jsem v jiných dílech našla odlišné početní údaje.

Zde narážím především na knihu, jež vznikla pod editorstvím Yvese Lequina v nakladatelství Larrousse.<fnref n="84" /> Jedná se o vcelku výpravné vydání, jež ovšem postrádá poznámkový aparát. Kniha je psána s cílem seznámit širší veřejnost s osudy cizinců ve Francii od dob středověku. Obdobím konce první poloviny 20. století se zabývá pouze jedna kapitola, jejímž spoluautorem je sám editor. Autor se většinou omezuje na pouhý popis historických faktů, popřípadě zaujme vlastní hodnotící stanovisko. Nepodává ale nijak hluboký výklad motivů a příčin popisovaných událostí. Přesto nabízí ucelený a čtivý obraz cizinecké problematiky Francie třicátých a čtyřicátých let.

Peschanskiho kolega z C.N.R.S. je autorem dalšího klíčového díla. Jedná se o Patricka Weila a jeho syntézu o francouzském občanství, která rovněž vyšla v roce 2002.<fnref n="85" /> "Kdo je to Francouz?" ptá se v názvu své knihy a předkládá čtenáři historii francouzské imigrační politiky od Velké

<footnote n="80">⁸⁰ Tamtéž, s. 167.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ Peschanski D.: La France des camps (L'internement 1938-1946), Paris, 2002.</footnote>

<footnote n="82">⁸² Tento počet je celkový. Zahrnuje tedy i za války internované francouzské občany.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Peschanski: La France des camps, s. 22.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Lequin Y. (ed.): La mosaique France (histoire des étrangers et de l'immigration en France), Paris, 1988.</footnote>

<footnote n="85">⁸⁵ Weil P.: Qu'est-ce qu'un Français? (Histoire de la nationalité française depuis la Révolution), Paris, 2002.</footnote>
odlišné priority, ale konečné rozdíly mezi jednotlivými řešeními se ukázaly menší, než bychom očekávali. Je to dáno personální kontinuitou, o které jsme již hovořili. Jak se tedy výsledný zákon z roku 1945 liší od návrhů, které vznikaly v předchozích letech? Jaké překážky museli jeho tvůrci překonat při střetu se stále přítomnými rasistickými názory svých oponentů?

S touto otázkou souvisí i další problém. Do jaké míry se uvnitř státního aparátu uplatnila pluralita názorů, a nakolik hovořily Vichy a poté i osvobozená Francie jedním hlasem? V závěru by měla zaznít odpověď na otázku, jestli se v rámci autoritativního režimu projevil samostatný přístup jeho jednotlivých složek, které si ještě pamatovaly principy demokratické diskuse při tvorbě zákonů.

Reflexe dění z let třicátých a čtyřicátých byla ve Francii dlouhou dobu, a především v tomto citlivém bodě - přístupu k cizím pracovníkům a azylantům, ať jimi byli Židé či nikoli - poznamenána snahou přesunout břímě odpovědnosti na německé okupanty, popřípadě se k celému tématu příliš nevyjadřovat. Proto až v posledních letech vznikají práce, které, zaměřeny na tuto konkrétní problematiku, podávají podle mého názoru objektivní pohled.

Výjimkou mezi staršími díly je jistě kniha Roberta O. Paxtona, která se stala jedním z hlavních pramenů této studie. Pod názvem Vichy France, Old Guard and New Order, 1940-1944 vyšla již v roce 1972 a o rok později se objevila i ve francouzském překladu. Autor je Američan, specialista na moderní francouzské dějiny. V době, kdy dílo vyšlo, přednášel na Kolumbijské universitě. Narodil se roku 1932, a tak mohl, nezatížen vlastní zkušeností a z vnějšku, podat objektivní výklad událostí. Dějiny válečné Francie rekonstruoval a interpretoval na základě studia archivů ve Francii, Německu i Americe. Kniha byla francouzskou odbornou veřejností vysoce ceněna především pro svou nezaujatost a zdá se, že si Paxtonův přínos zachovává vliv i dodnes. Soudobé kritiky ji označují za silnou, přísnou a přinášející "nový pohled". Kniha není příliš rozsáhlá a zabývá se obecně historií vichistického režimu. Přesto i na několika stránkách kapitoly nazvané "Francie Francouzům"<fnref n="80" /> Paxton dokáže vybrat a analyzovat to nejdůležitější k danému tématu. S některými jeho postřehy jsme se již setkali výše.

Kniha Denise Peschanskiho se věnuje o málo delšímu časovému období než Paxtonova, ale užšímu tématu.<fnref n="81" /> Peschanski píše o neradostném a nepříliš známém fenoménu francouzských internačních a koncentračních táborů. Tábory vznikaly ve Francii od roku 1939, tedy ještě v režii Třetí republiky. Jejich existence se úzce dotýká tématu cizinců, neboť právě pro cizince, se kterými si stát nevěděl rady, byly určeny. Po vypuknutí války v září 1939 tábory posloužily k internaci státních příslušníků nepřátelských mocností a po vzniku vichistického režimu se setkaly se svou nejsmutnější úlohou v rámci nacistického plánu na vyhlazení evropských Židů. Autor k celému fenoménu 600 000 internovaných ve dvou stovkách francouzských táborů přistupuje s velikou důkladností.<fnref n="82" /> Rozsah této práce bohužel nedovoluje zabývat se podrobněji židovskou otázkou. Proto se budeme soustředit na jeho výzkumy o internaci cizinců. Peschanski, který je ředitelem výzkumu Centra pro sociální dějiny 20. století (C.N.R.S.) v Paříži, sám zdůrazňuje vliv R. O. Paxtona na moderní francouzskou historiografii a svou práci.<fnref n="83" /> Peschanskiho dílo patří mezi nejnovější. Vyšlo v roce 2002 a jedná se o velmi rozsáhlou, pečlivě a podrobně napsanou studii. Z tohoto důvodu jsem dala přednost Peschanskiho práci, pokud jsem v jiných dílech našla odlišné početní údaje.

Zde narážím především na knihu, jež vznikla pod editorstvím Yvese Lequina v nakladatelství Larrousse.<fnref n="84" /> Jedná se o vcelku výpravné vydání, jež ovšem postrádá poznámkový aparát. Kniha je psána s cílem seznámit širší veřejnost s osudy cizinců ve Francii od dob středověku. Obdobím konce první poloviny 20. století se zabývá pouze jedna kapitola, jejímž spoluautorem je sám editor. Autor se většinou omezuje na pouhý popis historických faktů, popřípadě zaujme vlastní hodnotící stanovisko. Nepodává ale nijak hluboký výklad motivů a příčin popisovaných událostí. Přesto nabízí ucelený a čtivý obraz cizinecké problematiky Francie třicátých a čtyřicátých let.

Peschanskiho kolega z C.N.R.S. je autorem dalšího klíčového díla. Jedná se o Patricka Weila a jeho syntézu o francouzském občanství, která rovněž vyšla v roce 2002.<fnref n="85" /> "Kdo je to Francouz?" ptá se v názvu své knihy a předkládá čtenáři historii francouzské imigrační politiky od Velké

<footnote n="80">⁸⁰ Tamtéž, s. 167.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ Peschanski D.: La France des camps (L'internement 1938-1946), Paris, 2002.</footnote>

<footnote n="82">⁸² Tento počet je celkový. Zahrnuje tedy i za války internované francouzské občany.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Peschanski: La France des camps, s. 22.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Lequin Y. (ed.): La mosaique France (histoire des étrangers et de l'immigration en France), Paris, 1988.</footnote>

<footnote n="85">⁸⁵ Weil P.: Qu'est-ce qu'un Français? (Histoire de la nationalité française depuis la Révolution), Paris, 2002.</footnote>
francouzské revoluce. V kapitolách vztahujících se k období našeho zájmu postupuje přes proměny nálad veřejnosti a oficiální politiky ve 30. letech, přes zjevnou krizi republikánského přístupu k lidským právům za války až po vznik nové legislativy. Celý proces symbolicky vrcholí návratem k jednotnému a centralizovanému udělování státního občanství v podobě Code de la nationalité z října 1945. Weil se problematice imigrace věnuje dlouhodobě. Vznikem zákona v roce 1945 se zabývá velmi podrobně. Jeho popis meziministerské debaty při vytváření zákona dokumentuje minimálně dvě důležité skutečnosti. Jednak svědčí o pluralitě názorů v rámci státní administrativy, a dále o faktu, že se celým obdobím našeho zájmu (od Třetí ke Čtvrté republice) jako červená nit táhne selektivní etnický přístup k imigrační politice. Konkrétně šlo o návrhy zavést kvóty na jednotlivé rasy podle kulturní kompatibility s francouzským národem. Tyto myšlenky, jejichž reprezentantem byl především Georges Mauco, generální sekretář Vysokého poradního výboru pro obyvatelstvo a rodinu, považovaný ve své době za největšího experta na přistěhovaleckou politiku, byly sice poraženy, ale prokázaly, že mají i po válce ve francouzské společnosti silné místo. Knihy Patricka Weila a Denise Peschanskiho spojuje nejen společné působiště obou historiků a fakt, že obě vyšly v roce 2002. Jsou to velmi fundovaná díla, o která je možné se při práci na tématu cizinců ve Francii skutečně opřít bez obav, že by je ovlivňovaly předsudky nebo jiné zájmy než touha po historické pravdě.

Konečně, francouzskou přistěhovaleckou politikou se v hrubých rysech zabývají články Catherine Wihtold de Wenden v historické revue Vingtičme Sičcle<fnref n="86" /> a Patricka Weila v Politique Étrangčre.<fnref n="87" /> Catherine Wihtold de Wenden na omezeném formátu odborného článku podává nástin francouzské imigrační politiky od jejích počátků do současnosti. Pro naše téma je důležitý fakt, že stejně jako Patrick Weil považuje za klíčový moment vydání ordonance 18. října 1945, z níž vzešel nový Code de la nationalité. Článek Patricka Weila, se kterým se jinak jako s autorem zásadního díla pro tuto práci budeme setkávat často, nám poslouží jen k potvrzení této hypotézy. Našim účelům nevyhovuje, neboť se zabývá lety poválečnými.

Zdrojem pro informace o holocaustu a francouzské kolaboraci s ním se v tomto případě stala kniha Roberta S. Wistricha.<fnref n="88" /> Autor je profesorem moderních židovských dějin na jeruzalémské Hebrejské universitě. Podává přehledně a věcně historii nacistického plánu. Kapitola o evropské kolaboraci srovnává podíl viny obyvatelstva i vlád jednotlivých zemí, které se na čas dostaly do sféry nacistického vlivu. K Vichy se Wistrich staví podle očekávání značně kriticky.

## Třicátá léta a imigrace

Francie je tradičně zemí azylu. Její přistěhovalecká politika byla dlouhá léta liberální, ale během třicátých let začal proces jejího zpřísňování, který vyvrcholil v předvečer druhé světové války otevřenou perzekucí cizinců. Charakterizovat francouzskou imigrační politiku třicátých let není jednoduché. Pokud bychom se měli pokusit nalézt jeden její charakteristický rys, byla by to vzrůstající xenofobie a odpor k cizí pracovní síle, které přímo souvisely s důsledky burzovního krachu v roce 1929 a s následnou hospodářskou krizí. Veřejné mínění a činnost úřadů v nemenší míře ovlivňovala i zhoršující se zahraničněpolitická situace.

Postavení cizinců v zemi, jejich možnost získat státní občanství, práci, přivést rodinu a natrvalo se usadit, určují platné zákony. Tyto zákony nevznikají ve vzduchoprázdnu. Jsou reflexí politické vůle vládnoucích elit a tyto se v demokratickém státě řídí vůlí obyvatel, jež zastupují. Kromě litery zákonů pak hraje nemenší roli i osobní iniciativa úředníků. Lidé, kteří zákony uvádějí do praxe, mají často možnost vstřícností, nebo naopak neústupností vůči konkrétním osobám ovlivnit osudy jednotlivců stejným způsobem jako právní předpisy. Výsledná francouzská imigrační politika tedy byla diktována několika následujícími faktory: mravními a etickými imperativy republikánské tradice, pragmatickou politikou regulace nezaměstnanosti, manévrováním v zahraniční politice, úsilím o ochranu kulturního dědictví (ve Francii obzvlášť důležité) a v neposlední řadě i prostou snahou zvládnout chaos v okamžiku, kdy se do země valily statisíce uprchlíků.

Pomyslným vrcholem předválečného liberálního přístupu k imigraci se stal zákon z 10. 8. 1927. Dle tohoto zákona byla doba předchozího nepřetržitého pobytu na francouzském území, kterou úřady požadovaly pro udělení státního občanství, zkrácena z deseti let na tři roky. Tato liberalizace

<footnote n="86">⁸⁶ De Wenden C.W.: Ouverture et fermeture de la France aux étrangers (un siècle de l'évolution) in Vingtième Siècle, 73, janvier-mars 2002, s. 27-38.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Weil P.: La politique de la France in Politique Étrangère 3/94, Automne 1994.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Wistrich R. S.: Hitler a holocaust, Bratislava, 2002.</footnote>
francouzské revoluce. V kapitolách vztahujících se k období našeho zájmu postupuje přes proměny nálad veřejnosti a oficiální politiky ve 30. letech, přes zjevnou krizi republikánského přístupu k lidským právům za války až po vznik nové legislativy. Celý proces symbolicky vrcholí návratem k jednotnému a centralizovanému udělování státního občanství v podobě Code de la nationalité z října 1945. Weil se problematice imigrace věnuje dlouhodobě. Vznikem zákona v roce 1945 se zabývá velmi podrobně. Jeho popis meziministerské debaty při vytváření zákona dokumentuje minimálně dvě důležité skutečnosti. Jednak svědčí o pluralitě názorů v rámci státní administrativy, a dále o faktu, že se celým obdobím našeho zájmu (od Třetí ke Čtvrté republice) jako červená nit táhne selektivní etnický přístup k imigrační politice. Konkrétně šlo o návrhy zavést kvóty na jednotlivé rasy podle kulturní kompatibility s francouzským národem. Tyto myšlenky, jejichž reprezentantem byl především Georges Mauco, generální sekretář Vysokého poradního výboru pro obyvatelstvo a rodinu, považovaný ve své době za největšího experta na přistěhovaleckou politiku, byly sice poraženy, ale prokázaly, že mají i po válce ve francouzské společnosti silné místo. Knihy Patricka Weila a Denise Peschanskiho spojuje nejen společné působiště obou historiků a fakt, že obě vyšly v roce 2002. Jsou to velmi fundovaná díla, o která je možné se při práci na tématu cizinců ve Francii skutečně opřít bez obav, že by je ovlivňovaly předsudky nebo jiné zájmy než touha po historické pravdě.

Konečně, francouzskou přistěhovaleckou politikou se v hrubých rysech zabývají články Catherine Wihtold de Wenden v historické revue Vingtičme Sičcle<fnref n="86" /> a Patricka Weila v Politique Étrangčre.<fnref n="87" /> Catherine Wihtold de Wenden na omezeném formátu odborného článku podává nástin francouzské imigrační politiky od jejích počátků do současnosti. Pro naše téma je důležitý fakt, že stejně jako Patrick Weil považuje za klíčový moment vydání ordonance 18. října 1945, z níž vzešel nový Code de la nationalité. Článek Patricka Weila, se kterým se jinak jako s autorem zásadního díla pro tuto práci budeme setkávat často, nám poslouží jen k potvrzení této hypotézy. Našim účelům nevyhovuje, neboť se zabývá lety poválečnými.

Zdrojem pro informace o holocaustu a francouzské kolaboraci s ním se v tomto případě stala kniha Roberta S. Wistricha.<fnref n="88" /> Autor je profesorem moderních židovských dějin na jeruzalémské Hebrejské universitě. Podává přehledně a věcně historii nacistického plánu. Kapitola o evropské kolaboraci srovnává podíl viny obyvatelstva i vlád jednotlivých zemí, které se na čas dostaly do sféry nacistického vlivu. K Vichy se Wistrich staví podle očekávání značně kriticky.

## Třicátá léta a imigrace

Francie je tradičně zemí azylu. Její přistěhovalecká politika byla dlouhá léta liberální, ale během třicátých let začal proces jejího zpřísňování, který vyvrcholil v předvečer druhé světové války otevřenou perzekucí cizinců. Charakterizovat francouzskou imigrační politiku třicátých let není jednoduché. Pokud bychom se měli pokusit nalézt jeden její charakteristický rys, byla by to vzrůstající xenofobie a odpor k cizí pracovní síle, které přímo souvisely s důsledky burzovního krachu v roce 1929 a s následnou hospodářskou krizí. Veřejné mínění a činnost úřadů v nemenší míře ovlivňovala i zhoršující se zahraničněpolitická situace.

Postavení cizinců v zemi, jejich možnost získat státní občanství, práci, přivést rodinu a natrvalo se usadit, určují platné zákony. Tyto zákony nevznikají ve vzduchoprázdnu. Jsou reflexí politické vůle vládnoucích elit a tyto se v demokratickém státě řídí vůlí obyvatel, jež zastupují. Kromě litery zákonů pak hraje nemenší roli i osobní iniciativa úředníků. Lidé, kteří zákony uvádějí do praxe, mají často možnost vstřícností, nebo naopak neústupností vůči konkrétním osobám ovlivnit osudy jednotlivců stejným způsobem jako právní předpisy. Výsledná francouzská imigrační politika tedy byla diktována několika následujícími faktory: mravními a etickými imperativy republikánské tradice, pragmatickou politikou regulace nezaměstnanosti, manévrováním v zahraniční politice, úsilím o ochranu kulturního dědictví (ve Francii obzvlášť důležité) a v neposlední řadě i prostou snahou zvládnout chaos v okamžiku, kdy se do země valily statisíce uprchlíků.

Pomyslným vrcholem předválečného liberálního přístupu k imigraci se stal zákon z 10. 8. 1927. Dle tohoto zákona byla doba předchozího nepřetržitého pobytu na francouzském území, kterou úřady požadovaly pro udělení státního občanství, zkrácena z deseti let na tři roky. Tato liberalizace

<footnote n="86">⁸⁶ De Wenden C.W.: Ouverture et fermeture de la France aux étrangers (un siècle de l'évolution) in Vingtième Siècle, 73, janvier-mars 2002, s. 27-38.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Weil P.: La politique de la France in Politique Étrangère 3/94, Automne 1994.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Wistrich R. S.: Hitler a holocaust, Bratislava, 2002.</footnote>
měla do budoucna za následek zvýšení počtu kladně vyřízených žádostí. Předchozí roční průměr 10 000 (v letech 1925 a 1926) vzrostl až na 22 500 (během let 1928 a 1929), aby se poté ustálil na 17 000 v dalších letech (s výjimkou roku 1933, kdy počet udělených státních občanství činil 24 763).<fnref n="89" /> Přístup státu se uvolnil i v případech šňatků Francouzů s cizinci. Francouzce, která se provdala za cizince, bylo umožněno ponechat si francouzské občanství. Cizinkám provdaným za francouzské občany byl usnadněn přístup k jeho získání.

Dalším způsobem, jak získat občanství pro nezletilé děti, potomky cizinců narozené ve Francii, bylo prohlášení jejich rodičů. Touto cestou získalo francouzské státní občanství průměrně 10 tisíc dětí ročně. Prohlášení činili ve zvýšené míře například polští horníci v severních departementech po roce 1932, kdy vláda přistoupila k opatřením na omezení podílu zahraničních dělníků. Aby své děti uchránili nebezpečí nucené deportace v případě, že by byli propuštěni a repatriováni, pokoušeli se je zajistit touto cestou. Bohužel úřady na francouzské občanství dětí nebraly zřetel a v roce 1935 proběhlo za nezájmu veřejnosti 20 500 deportací. Konvoje odvezly do Polska rodiny horníků, včetně malých Francouzů.<fnref n="90" />

V důsledku hospodářských problémů byly od roku 1933 posilovány hraniční kontroly a zahraniční dělníci byli často povzbuzováni v návratu do své vlasti. Když došlo na propouštění, byli v departementech nejvíce zasažených krizí (Nord-Pas-de-Calais, Meurthe-et-Moselle, Saône-et-Moselle, Lorraine) jako první postiženi právě dělníci cizího původu. V předchozích letech fungující dělnická solidarita ustoupila stranou a francouzští dělníci se proti propouštění cizinců nepostavili.<fnref n="91" /> Nová strategie přinesla výsledky a v roce 1933 se oproti předchozím letům podíl cizí pracovní síly ve jmenovaných regionech snížil o 20-30%. Cizinci tvořili na počátku 30. let necelých 7% obyvatelstva (2 453 000 v r. 1931). Restriktivní politika se ukázala být účinná, neboť po pěti letech se počet cizinců znatelně zmenšil (2 453 000 v r. 1936, to jest přibližně 6% z celkového počtu obyvatel).<fnref n="92" />

Nejpočetnější skupinu cizinců tvořili Italové soustředění na jihozápadě země (32,7% z celkového počtu cizinců v r. 1936). Následovali je Poláci (19,3%), Španělé (11,5%) a Belgičané (9%). Italové, Španělé i Belgičané - sousedé, kulturně i jazykově blízcí, nebyli pro francouzskou společnost zdaleka tak tvrdým oříškem, jako homogenní a kulturně relativně vzdálená komunita Poláků. Ti pro Francouze představovali skutečné cizince, navíc bez vyhlídek na brzkou asimilaci. Tak se jevila situace na počátku třicátých let. Přicházeli s celými rodinami a byli zaměstnáváni téměř výhradně v těžkém průmyslu - metalurgii a dolech. V severních departementech vytvářeli celé enklávy. Přinesli si s sebou vlastní instituce, školy i kněze. Pokud je Francie na něco citlivá, potom na neochotu příchozích přijmout její kulturu a zvyky. I zde však došlo postupem času ke změnám. Počínající sblížení bylo způsobeno vnitřním napětím uvnitř komunit, zhoršením vztahů s vlastí a nízkou úrovní polských škol. Poláci záhy začali své děti posílat do francouzských obecných škol. Skutečná integrace polské menšiny do francouzské společnosti však proběhla až po válce. K dalšímu vývoji poznamenejme: Po válce volala polské horníky a dělníky jejich vlast zpět. Polsko získalo od Německa zpátky slezské doly a potřebovalo pracovní sílu. Mezi francouzskou a polskou vládou došlo v letech 1946 a 1948 v tomto směru k podpisu tří dohod. Tyto smlouvy měly koordinovat repatriace dobrovolníků. Aby se vyhnula masovému exodu z průmyslových, pro obnovu hospodářství strategických zón, učinila francouzská vláda vlastní opatření. Protitahem vydala interní pokyn svým úředníkům urychlit v případě Poláků vydávání státních občanství. Navzdory tomu se našlo dost Poláků, kteří se vrátili do vlasti.<fnref n="93" />

Jak již bylo řečeno, v absolutních číslech se počet cizinců ve Francii během první poloviny třicátých let snížil. Mnoho cizích pracovníků se nechalo přesvědčit k odchodu, často využilo i výhod, které poskytovala vláda nebo společnosti - dopravu k hranicím zdarma. Veřejné mínění však stále nebylo spokojeno a mělo před očima naopak ty, kteří přicházeli - politické uprchlíky a především Židy z Německa, Rakouska, Československa, Maďarska a Polska.

Hlavním problémem imigrační politiky třicátých let byla absence jednotné koncepce. V podstatě se vlády během třicátých let s různým úspěchem snažily dosáhnout krátkodobých cílů, například snížení nezaměstnanosti. Přijímaná opatření byla více či méně koordinovaná, často protichůdná a

<footnote n="89">⁸⁹ Weil: Qu'est-ce qu'un Français?, s. 79.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Tamtéž, s. 80.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ Lequin: La mosaique France, s. 411.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Dupàquier J. (ed.): Histoire de la population française de 1914 à nos jours, Paris, 1988, s. 104.</footnote>

<footnote n="93">⁹³ Peschanski: La France des camps, s. 156.</footnote>
měla do budoucna za následek zvýšení počtu kladně vyřízených žádostí. Předchozí roční průměr 10 000 (v letech 1925 a 1926) vzrostl až na 22 500 (během let 1928 a 1929), aby se poté ustálil na 17 000 v dalších letech (s výjimkou roku 1933, kdy počet udělených státních občanství činil 24 763).<fnref n="89" /> Přístup státu se uvolnil i v případech šňatků Francouzů s cizinci. Francouzce, která se provdala za cizince, bylo umožněno ponechat si francouzské občanství. Cizinkám provdaným za francouzské občany byl usnadněn přístup k jeho získání.

Dalším způsobem, jak získat občanství pro nezletilé děti, potomky cizinců narozené ve Francii, bylo prohlášení jejich rodičů. Touto cestou získalo francouzské státní občanství průměrně 10 tisíc dětí ročně. Prohlášení činili ve zvýšené míře například polští horníci v severních departementech po roce 1932, kdy vláda přistoupila k opatřením na omezení podílu zahraničních dělníků. Aby své děti uchránili nebezpečí nucené deportace v případě, že by byli propuštěni a repatriováni, pokoušeli se je zajistit touto cestou. Bohužel úřady na francouzské občanství dětí nebraly zřetel a v roce 1935 proběhlo za nezájmu veřejnosti 20 500 deportací. Konvoje odvezly do Polska rodiny horníků, včetně malých Francouzů.<fnref n="90" />

V důsledku hospodářských problémů byly od roku 1933 posilovány hraniční kontroly a zahraniční dělníci byli často povzbuzováni v návratu do své vlasti. Když došlo na propouštění, byli v departementech nejvíce zasažených krizí (Nord-Pas-de-Calais, Meurthe-et-Moselle, Saône-et-Moselle, Lorraine) jako první postiženi právě dělníci cizího původu. V předchozích letech fungující dělnická solidarita ustoupila stranou a francouzští dělníci se proti propouštění cizinců nepostavili.<fnref n="91" /> Nová strategie přinesla výsledky a v roce 1933 se oproti předchozím letům podíl cizí pracovní síly ve jmenovaných regionech snížil o 20-30%. Cizinci tvořili na počátku 30. let necelých 7% obyvatelstva (2 453 000 v r. 1931). Restriktivní politika se ukázala být účinná, neboť po pěti letech se počet cizinců znatelně zmenšil (2 453 000 v r. 1936, to jest přibližně 6% z celkového počtu obyvatel).<fnref n="92" />

Nejpočetnější skupinu cizinců tvořili Italové soustředění na jihozápadě země (32,7% z celkového počtu cizinců v r. 1936). Následovali je Poláci (19,3%), Španělé (11,5%) a Belgičané (9%). Italové, Španělé i Belgičané - sousedé, kulturně i jazykově blízcí, nebyli pro francouzskou společnost zdaleka tak tvrdým oříškem, jako homogenní a kulturně relativně vzdálená komunita Poláků. Ti pro Francouze představovali skutečné cizince, navíc bez vyhlídek na brzkou asimilaci. Tak se jevila situace na počátku třicátých let. Přicházeli s celými rodinami a byli zaměstnáváni téměř výhradně v těžkém průmyslu - metalurgii a dolech. V severních departementech vytvářeli celé enklávy. Přinesli si s sebou vlastní instituce, školy i kněze. Pokud je Francie na něco citlivá, potom na neochotu příchozích přijmout její kulturu a zvyky. I zde však došlo postupem času ke změnám. Počínající sblížení bylo způsobeno vnitřním napětím uvnitř komunit, zhoršením vztahů s vlastí a nízkou úrovní polských škol. Poláci záhy začali své děti posílat do francouzských obecných škol. Skutečná integrace polské menšiny do francouzské společnosti však proběhla až po válce. K dalšímu vývoji poznamenejme: Po válce volala polské horníky a dělníky jejich vlast zpět. Polsko získalo od Německa zpátky slezské doły a potřebovalo pracovní sílu. Mezi francouzskou a polskou vládou došlo v letech 1946 a 1948 v tomto směru k podpisu tří dohod. Tyto smlouvy měly koordinovat repatriace dobrovolníků. Aby se vyhnula masovému exodu z průmyslových, pro obnovu hospodářství strategických zón, učinila francouzská vláda vlastní opatření. Protitahem vydala interní pokyn svým úředníkům urychlit v případě Poláků vydávání státních občanství. Navzdory tomu se našlo dost Poláků, kteří se vrátili do vlasti.<fnref n="93" />

Jak již bylo řečeno, v absolutních číslech se počet cizinců ve Francii během první poloviny třicátých let snížil. Mnoho cizích pracovníků se nechalo přesvědčit k odchodu, často využilo i výhod, které poskytovala vláda nebo společnosti - dopravu k hranicím zdarma. Veřejné mínění však stále nebylo spokojeno a mělo před očima naopak ty, kteří přicházeli - politické uprchlíky a především Židy z Německa, Rakouska, Československa, Maďarska a Polska.

Hlavním problémem imigrační politiky třicátých let byla absence jednotné koncepce. V podstatě se vlády během třicátých let s různým úspěchem snažily dosáhnout krátkodobých cílů, například snížení nezaměstnanosti. Přijímaná opatření byla více či méně koordinovaná, často protichůdná a

<footnote n="89">⁸⁹ Weil: Qu’est-ce qu’un Français?, s. 79.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Tamtéž, s. 80.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ Lequin: La mosaique France, s. 411.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Dupàquier J. (ed.): Histoire de la population française de 1914 à nos jours, Paris, 1988, s. 104.</footnote>

<footnote n="93">⁹³ Peschanski: La France des camps, s. 156.</footnote>
ne vždy důsledně dodržovaná. V konečném důsledku se tedy jako skutečně důležité projevilo samotné jednání úředníků na středních a nižších stupních státní správy.<fnref n="94" />

Zákon z 10. 8. 1932 byl vydán, aby chránil domácí dělníky před cizí konkurencí. Zmocňoval vládu vydávat pro jednotlivá odvětví dekrety, které určily kvóty pro maximální podíl zahraničních pracovníků. To celé na základě žádostí odborů nebo zaměstnavatelů. Tento zákon se nevztahoval na zemědělský sektor (sezónní dělníci přicházeli do Francie po celá třicátá léta). Po jeho vydání zažádalo mnoho italských a polských dělníků ve strachu před vyhoštěním urychleně o francouzské občanství. Doba však byla složitá a imigrační politika komplikovaná. Hranice byly současně otevřené (pro uprchlíky) a zároveň docházelo k nuceným repatriacím (viz výše r. 1935). Zákon z 10. 8. 1932 nebyl důsledně aplikován a zaměstnavatelé pokračovali v zaměstnávání ilegálních přistěhovalců. Do roku 1934 bylo vydáno pouze 72 aplikačních dekretů. Až v roce 1935 vláda přitvrdila vydáním 553 dekretů během osmi měsíců. Z roku 1934 také pochází nařízení, které fakticky zastavilo legální imigraci (samozřejmě se netýkalo imigrantů se statusem uprchlíka). Dekret z 6. 2. 1935 podmínil vydání osobních dokladů pracovní smlouvou a zkomplikoval tak, ne-li znemožnil, shledávání rodin a omezil svobodu pohybu.

Krize nepostihla jen průmyslová odvětví, ale také svobodná povolání. Lékaři a advokáti se dovolávali státní ochrany před zahraniční konkurencí. Byli vyslyšeni a zákony upravily i zde poměr sil ve prospěch domácích. Ambrusterův zákon z dubna roku 1933 omezil výkon lékařského povolání jen na držitele státního občanství, kteří navíc získali svůj diplom na francouzských školách. V červenci roku 1934 byl vydán zákon, podle kterého museli zájemci o provozování advokacie z řad cizinců projít desetiletou zkušební lhůtou.

Diskriminační opatření vůči cizincům vznikla z nátlaku veřejnosti. Jak se zhoršovala v průběhu třicátých let ekonomická, ale i zahraničněpolitická situace země, stavělo se veřejné mínění k cizincům i k těm, které pravicový list L'Action française nazval "papírovými Francouzi", se stále rostoucím nepřátelstvím. To se projevovalo například v osobním jednání úředníků. Fakt, že za marseillský atentát na jugoslávského krále Alexandra I. a francouzského ministra zahraničních věcí Louise Barthoua v roce 1934 bylo zodpovědné zahraničí (spáchal jej chorvatský ustašovec Vlado Georgiev, placený německými penězi), pouze přidal argumenty stoupencům tvrdého postupu vůči cizincům.

V zájmu spravedlnosti je třeba říci, že ani v tomto období zcela neutichly hlasy liberálů a humanistů. Proti nesnášenlivosti se vyslovovalo mnoho osobností, mezi nimi Paul Reynaud, který v roce 1932 prohlásil: "Vyhostit cizince, jejichž děti jsou vlastně malí Francouzi, je znamením, že trpíme nedostatkem představivosti a odvahy."<fnref n="95" /> Liga na obranu lidských práv měla v tom samém roce 180 000 členů.

Vláda Lidové fronty a hospodářské oživení v druhé polovině třicátých let načas uklidnily situaci. Tolerantnější přístup k cizincům se projevil spíše mírnější praxí než změnami na poli legislativním. Kontroly se zmírnily a úřady přestaly vyhoštovat. Zahraniční dělníci se znovu zapojili do odborů. Cizinci se také v hojném počtu stávali členy místních organizací Lidové fronty. Na žádost samotných podniků došlo k uvolnění režimu zadržování pracovní síly a kvót.

Xenofobní nálady ovšem začaly opět nabývat na síle se zhoršováním situace v zahraničí. Pravicový tisk jako L'Action française a L'Ami du peuple nepřestával v odhalování konspirací Němců, Svobodných zednářů, Židů a mezinárodních finančních kruhů. Pravice se obávala přílišného angažmá Francie v občanské válce, která vypukla roku 1936 v sousedním Španělsku. Porážka Lidové fronty po dvou letech byla i porážkou cizinců. Odboroví předáci byli opět propouštěni a pravicový tisk nepřestával označovat politické exulanty za agenty komunismu a teroristy. Rétorika oficiálních míst se příliš neodlišovala od "hlasu lidu": Albert Sarraut, ministr vnitra, se v dubnu 1938 například obrátil směrem k prefektům se žádostí, aby podnikli "rychlá, energická a metodická opatření, jež by zbavila naši zemi nežádoucích živlů, kteří se v příliš velkém počtu volně pohybují a jednají s neúctou k zákonům a nařízením a kteří se nepřijatelným způsobem vměšují do politických či sociálních sporů a konfliktů týkajících se pouze nás."<fnref n="96" /> Následovaly nové represivní zákony, které umožňovaly například vyhoštění nežádoucích cizinců pouze na základě uvážení úřadů, bez zjevných důvodů (2. 5. 1938). Také 12. 11. 1938 vydala Daladierova vláda

<footnote n="94">⁹⁴ Tamtéž, s. 32.</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Lequin: La mosaique France, s. 414.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Peschanski: La France des camps, s. 30.</footnote>
ne vždy důsledně dodržovaná. V konečném důsledku se tedy jako skutečně důležité projevilo samotné jednání úředníků na středních a nižších stupních státní správy.<fnref n="94" />

Zákon z 10. 8. 1932 byl vydán, aby chránil domácí dělníky před cizí konkurencí. Zmocňoval vládu vydávat pro jednotlivá odvětví dekrety, které určily kvóty pro maximální podíl zahraničních pracovníků. To celé na základě žádostí odborů nebo zaměstnavatelů. Tento zákon se nevztahoval na zemědělský sektor (sezónní dělníci přicházeli do Francie po celá třicátá léta). Po jeho vydání zažádalo mnoho italských a polských dělníků ve strachu před vyhoštěním urychleně o francouzské občanství. Doba však byla složitá a imigrační politika komplikovaná. Hranice byly současně otevřené (pro uprchlíky) a zároveň docházelo k nuceným repatriacím (viz výše r. 1935). Zákon z 10. 8. 1932 nebyl důsledně aplikován a zaměstnavatelé pokračovali v zaměstnávání ilegálních přistěhovalců. Do roku 1934 bylo vydáno pouze 72 aplikačních dekretů. Až v roce 1935 vláda přitvrdila vydáním 553 dekretů během osmi měsíců. Z roku 1934 také pochází nařízení, které fakticky zastavilo legální imigraci (samozřejmě se netýkalo imigrantů se statusem uprchlíka). Dekret z 6. 2. 1935 podmínil vydání osobních dokladů pracovní smlouvou a zkomplikoval tak, ne-li znemožnil, shledávání rodin a omezil svobodu pohybu.

Krize nepostihla jen průmyslová odvětví, ale také svobodná povolání. Lékaři a advokáti se dovolávali státní ochrany před zahraniční konkurencí. Byli vyslyšeni a zákony upravily i zde poměr sil ve prospěch domácích. Ambrusterův zákon z dubna roku 1933 omezil výkon lékařského povolání jen na držitele státního občanství, kteří navíc získali svůj diplom na francouzských školách. V červenci roku 1934 byl vydán zákon, podle kterého museli zájemci o provozování advokacie z řad cizinců projít desetiletou zkušební lhůtou.

Diskriminační opatření vůči cizincům vznikla z nátlaku veřejnosti. Jak se zhoršovala v průběhu třicátých let ekonomická, ale i zahraničněpolitická situace země, stavělo se veřejné mínění k cizincům i k těm, které pravicový list L'Action française nazval "papírovými Francouzi", se stále rostoucím nepřátelstvím. To se projevovalo například v osobním jednání úředníků. Fakt, že za marseillský atentát na jugoslávského krále Alexandra I. a francouzského ministra zahraničních věcí Louise Barthoua v roce 1934 bylo zodpovědné zahraničí (spáchal jej chorvatský ustašovec Vlado Georgiev, placený německými penězi), pouze přidal argumenty stoupencům tvrdého postupu vůči cizincům.

V zájmu spravedlnosti je třeba říci, že ani v tomto období zcela neutichly hlasy liberálů a humanistů. Proti nesnášenlivosti se vyslovovalo mnoho osobností, mezi nimi Paul Reynaud, který v roce 1932 prohlásil: "Vyhostit cizince, jejichž děti jsou vlastně malí Francouzi, je znamením, že trpíme nedostatkem představivosti a odvahy."<fnref n="95" /> Liga na obranu lidských práv měla v tom samém roce 180 000 členů.

Vláda Lidové fronty a hospodářské oživení v druhé polovině třicátých let načas uklidnily situaci. Tolerantnější přístup k cizincům se projevil spíše mírnější praxí než změnami na poli legislativním. Kontroly se zmírnily a úřady přestaly vyhoštovat. Zahraniční dělníci se znovu zapojili do odborů. Cizinci se také v hojném počtu stávali členy místních organizací Lidové fronty. Na žádost samotných podniků došlo k uvolnění režimu zadržování pracovní síly a kvót.

Xenofobní nálady ovšem začaly opět nabývat na síle se zhoršováním situace v zahraničí. Pravicový tisk jako L'Action française a L'Ami du peuple nepřestával v odhalování konspirací Němců, Svobodných zednářů, Židů a mezinárodních finančních kruhů. Pravice se obávala přílišného angažmá Francie v občanské válce, která vypukla roku 1936 v sousedním Španělsku. Porážka Lidové fronty po dvou letech byla i porážkou cizinců. Odboroví předáci byli opět propouštěni a pravicový tisk nepřestával označovat politické exulanty za agenty komunismu a teroristy. Rétorika oficiálních míst se příliš neodlišovala od "hlasu lidu": Albert Sarraut, ministr vnitra, se v dubnu 1938 například obrátil směrem k prefektům se žádostí, aby podnikli "rychlá, energická a metodická opatření, jež by zbavila naši zemi nežádoucích živlů, kteří se v příliš velkém počtu volně pohybují a jednají s neúctou k zákonům a nařízením a kteří se nepřijatelným způsobem vměšují do politických či sociálních sporů a konfliktů týkajících se pouze nás."<fnref n="96" /> Následovaly nové represivní zákony, které umožňovaly například vyhoštění nežádoucích cizinců pouze na základě uvážení úřadů, bez zjevných důvodů (2. 5. 1938). Také 12. 11. 1938 vydala Daladierova vláda

<footnote n="94">⁹⁴ Tamtéž, s. 32.</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Lequin: La mosaique France, s. 414.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Peschanski: La France des camps, s. 30.</footnote>
velmi důležitý zákon. Jednalo se o klíčovou změnu v zacházení s cizinci. Fakticky listopadový zákon umožňoval internaci nežádoucích cizinců "ve specializovaných centrech" na základě pouhého podezření, bez soudu, administrativní cestou.

## Uprchlíci

Lidé, kteří hledají azyl, neboť by byli ve své vlasti vystaveni politické perzekuci, tvoří zvláštní kategorii imigrantů. Právní stát, který se hlásí k ochraně lidských práv, má povinnost se o ně důstojným způsobem postarat, bez ohledu na jejich ekonomický či demografický přínos. Následující odstavce pojednávají o tom, jak se s touto výzvou vypořádala Třetí republika.

Po Hitlerově nástupu k moci v roce 1933 začalo do Francie z Německa a později i z Rakouska proudit množství politických a židovských emigrantů. V otázce počtu uprchlíků z Říše se údaje liší. Peschanskiho údaj patří k těm nižším a hovoří o přibližně 30 000 Němcích, Rakušanech a Čechoslovácích ve Francii v předvečer války.<fnref n="97" /> Veřejnost měla zpočátku pro židovské uprchlíky z východu pochopení, ale jak jejich počet rostl, začala být zneklidněna. Svou roli tu hrál jistě i její vlastní antisemitismus, který měl, jak už jsme si vysvětlili, kořeny spíše v kulturní nekompatibilitě než v rasových rozdílech. Nově příchozí rovněž nebyli to pravé pro francouzské hospodářství. Nejednalo se o rolníky, ani o průmyslové dělníky. Vesměs šlo o střední třídu, provozovatele svobodných povolání, kteří představovali velmi nevítanou konkurenci na již tak dost přeplněném trhu práce. Ve veřejném mínění zápasil duch republikánské tradice a práva na azyl s rostoucími předsudky, které ještě podpořila neutěšená ekonomická situace a napětí v zahraniční politice. Nicméně všichni tito příchozí byli jen pouhou předzvěstí bouře, která se hnala z jihozápadu, ze Španělska, kde od roku 1936 zuřila občanská válka.

Před postupujícími frankovými vojsky prchali jak jeho republikánští protivníci a příslušníci mezinárodních brigád, tak ohrožení civilisté. Na konci roku 1937, když se zhroutila severní fronta, Francie přivítala 35 tisíc Basků. Na jaře roku 1938 následovala okupace horní Aragonie, která vyvolala přesun 45 tisíc lidí, převážně do republikánské zóny. Na konci roku 1938 se ve Francii nacházelo přibližně 40 - 45 tisíc španělských uprchlíků.<fnref n="98" /> To nejhorší se teprve chystalo: v únoru roku 1939 přešlo během několika dní pyrenejskou hranici půl milionu dalších republikánských Španělů, kteří hledali útočiště před vítězícím Frankovým režimem. Poslední epizoda republikánského exodu ze Španělska se odehrála v březnu roku 1939. Přibližně 10 - 12 tisíc lidí se v přístavech Alicante a Valencie nalodilo na plavidla mířící do francouzské severní Afriky.

Francouzské úřady, které si včas neuvědomily rozměr celého problému a předpokládaly možná, že Španělé uzavřou uprchlíkům své hranice, se ocitly naprosto nepřipraveny před úkolem postarat se o ně. Navíc zřejmě učinily několik chybných závěrů, jež situaci uprchlíků dále zhoršily. V té době vrcholilo snažení o dobudování národní obrany. Vláda odmítla dát přišedším k ubytování tábory připravené pro rezervisty a poskytnout vojenská zdravotnická zařízení, takže ta civilní se záhy ocitla přetížena. V rámci bezpečnostních opatření vláda též rozdělila vojenské jednotky republikánů, čímž ještě posílila již tak dost silný chaos. Celkem přešlo Pyreneje 465 000 Španělů (z nichž bylo 170 000 civilistů). V okamžiku podepsání příměří s německým vítězem v červenci roku 1940 zůstávalo stále 125 000 osob ve Francii a 10 000 v severní Africe.<fnref n="99" />

Francouzské úřady ve snaze zvládnout tento nesmírný příliv lidí, často zraněných a většinou bez prostředků, přistoupily k jejich internacím v narychlo zbudovaných táborech. Tento krok měl jistě i další motiv - mít pod důslednou kontrolou živly, které mohly být potenciálním zdrojem neklidu. Repatriace, nebo přinejmenším hrozba jejího užití byla používána francouzskými úřady jako sankční prostředek. Ve většině případů byl však návrat do vlasti dobrovolný. Nakonec i nové španělské autority si uvědomily cenu pracovní síly a vyzvaly uprchlíky k návratu. V praktické rovině jej velmi usnadnil dekret o amnestii z 2. října 1939, který se týkal civilistů a vojáků odsouzených na 6 a méně let. Ostatní tresty měly být sníženy. Samotný charakter přivítání ve Francii však mnohé z příchozích jistě inspiroval k myšlence na co nejrychlejší odchod. Velmi často se uprchlíci pokoušeli reemigrovat z Francie do třetích zemí, ale vyvolených nebylo mnoho. Celkem se to podařilo přibližně 18 tisícům osob. Hlavním cílem se stala Latinská Amerika, především Mexiko a Chile, jejichž političtí představitelé měli pro španělské republikány pochopení. Do Mexika se do konce

<footnote n="97">⁹⁷ Tamtéž, s. 34.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ Tamtéž, s. 39.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ Tamtéž, s. 40.</footnote>
velmi důležitý zákon. Jednalo se o klíčovou změnu v zacházení s cizinci. Fakticky listopadový zákon umožňoval internaci nežádoucích cizinců "ve specializovaných centrech" na základě pouhého podezření, bez soudu, administrativní cestou.

## Uprchlíci

Lidé, kteří hledají azyl, neboť by byli ve své vlasti vystaveni politické perzekuci, tvoří zvláštní kategorii imigrantů. Právní stát, který se hlásí k ochraně lidských práv, má povinnost se o ně důstojným způsobem postarat, bez ohledu na jejich ekonomický či demografický přínos. Následující odstavce pojednávají o tom, jak se s touto výzvou vypořádala Třetí republika.

Po Hitlerově nástupu k moci v roce 1933 začalo do Francie z Německa a později i z Rakouska proudit množství politických a židovských emigrantů. V otázce počtu uprchlíků z Říše se údaje liší. Peschanskiho údaj patří k těm nižším a hovoří o přibližně 30 000 Němcích, Rakušanech a Čechoslovácích ve Francii v předvečer války.<fnref n="97" /> Veřejnost měla zpočátku pro židovské uprchlíky z východu pochopení, ale jak jejich počet rostl, začala být zneklidněna. Svou roli tu hrál jistě i její vlastní antisemitismus, který měl, jak už jsme si vysvětlili, kořeny spíše v kulturní nekompatibilitě než v rasových rozdílech. Nově příchozí rovněž nebyli to pravé pro francouzské hospodářství. Nejednalo se o rolníky, ani o průmyslové dělníky. Vesměs šlo o střední třídu, provozovatele svobodných povolání, kteří představovali velmi nevítanou konkurenci na již tak dost přeplněném trhu práce. Ve veřejném mínění zápasil duch republikánské tradice a práva na azyl s rostoucími předsudky, které ještě podpořila neutěšená ekonomická situace a napětí v zahraniční politice. Nicméně všichni tito příchozí byli jen pouhou předzvěstí bouře, která se hnala z jihozápadu, ze Španělska, kde od roku 1936 zuřila občanská válka.

Před postupujícími frankovými vojsky prchali jak jeho republikánští protivníci a příslušníci mezinárodních brigád, tak ohrožení civilisté. Na konci roku 1937, když se zhroutila severní fronta, Francie přivítala 35 tisíc Basků. Na jaře roku 1938 následovala okupace horní Aragonie, která vyvolala přesun 45 tisíc lidí, převážně do republikánské zóny. Na konci roku 1938 se ve Francii nacházelo přibližně 40 - 45 tisíc španělských uprchlíků.<fnref n="98" /> To nejhorší se teprve chystalo: v únoru roku 1939 přešlo během několika dní pyrenejskou hranici půl milionu dalších republikánských Španělů, kteří hledali útočiště před vítězícím Frankovým režimem. Poslední epizoda republikánského exodu ze Španělska se odehrála v březnu roku 1939. Přibližně 10 - 12 tisíc lidí se v přístavech Alicante a Valencie nalodilo na plavidla mířící do francouzské severní Afriky.

Francouzské úřady, které si včas neuvědomily rozměr celého problému a předpokládaly možná, že Španělé uzavřou uprchlíkům své hranice, se ocitly naprosto nepřipraveny před úkolem postarat se o ně. Navíc zřejmě učinily několik chybných závěrů, jež situaci uprchlíků dále zhoršily. V té době vrcholilo snažení o dobudování národní obrany. Vláda odmítla dát přišedším k ubytování tábory připravené pro rezervisty a poskytnout vojenská zdravotnická zařízení, takže ta civilní se záhy ocitla přetížena. V rámci bezpečnostních opatření vláda též rozdělila vojenské jednotky republikánů, čímž ještě posílila již tak dost silný chaos. Celkem přešlo Pyreneje 465 000 Španělů (z nichž bylo 170 000 civilistů). V okamžiku podepsání příměří s německým vítězem v červenci roku 1940 zůstávalo stále 125 000 osob ve Francii a 10 000 v severní Africe.<fnref n="99" />

Francouzské úřady ve snaze zvládnout tento nesmírný příliv lidí, často zraněných a většinou bez prostředků, přistoupily k jejich internacím v narychlo zbudovaných táborech. Tento krok měl jistě i další motiv - mít pod důslednou kontrolou živly, které mohly být potenciálním zdrojem neklidu. Repatriace, nebo přinejmenším hrozba jejího užití byla používána francouzskými úřady jako sankční prostředek. Ve většině případů byl však návrat do vlasti dobrovolný. Nakonec i nové španělské autority si uvědomily cenu pracovní síly a vyzvaly uprchlíky k návratu. V praktické rovině jej velmi usnadnil dekret o amnestii z 2. října 1939, který se týkal civilistů a vojáků odsouzených na 6 a méně let. Ostatní tresty měly být sníženy. Samotný charakter přivítání ve Francii však mnohé z příchozích jistě inspiroval k myšlence na co nejrychlejší odchod. Velmi často se uprchlíci pokoušeli reemigrovat z Francie do třetích zemí, ale vyvolených nebylo mnoho. Celkem se to podařilo přibližně 18 tisícům osob. Hlavním cílem se stala Latinská Amerika, především Mexiko a Chile, jejichž političtí představitelé měli pro španělské republikány pochopení. Do Mexika se do konce

<footnote n="97">⁹⁷ Tamtéž, s. 34.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ Tamtéž, s. 39.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ Tamtéž, s. 40.</footnote>
války dopravilo 15 000 Španělů. Mnozí se tam dostávali ještě přes další latinskoamerické země (např. Dominikánskou republiku). Do Chile se přímo z Francie vydalo v roce 1939 2 300 Španělů.<fnref n="100" />

Těm, kteří mohli zastávat placené zaměstnání, nemocným a raněným, jimž by hrozily represe, a rodinám, jejichž živitel zastával ve Francii placené zaměstnání, francouzské úřady udělily povolení zůstat na francouzském teritoriu. Naproti tomu řada uprchlíků byla vyzvána k rychlému návratu do vlasti. Jednalo se o děti, které měly svou rodinu ve Španělsku, sirotky a ženy, jež ve Francii neměly živitele. Vrátit se měli i nemocní a invalidé, kteří uprchli před válkou, nikoli před politickým pronásledováním.

Všichni muži prošli v chvatu zbudovanými internačními tábory u pyrenejských hranic. Ženy a děti byly posílány do přijímacích center ve vnitrozemí. V první etapě, ve které se úřady pokoušely postarat se narychlo o první desetitisíce příchozích, byly pro muže vybudovány provizorní stanové tábory na roussillonských plážích. Vzhledem k roční době přebývali v drsných klimatických podmínkách. Stav hygieny rovněž vzbuzoval obavy úřadů, protože tábory byly silně přeplněny. Na tábory a koordinaci dalšího postupu dohlížel z pověření Rady ministrů gen. Ménard. Pod jeho velením došlo během další etapy v jihozápadních departementech ke zbudování šesti specializovaných, tentokrát již solidnějších, táborů. Starci byli soustředěni v táboře Bram (v departementu Aude), Katalánci v Adge (Hérault) a v Rivesaltes (Východní Pyreneje), specializovaní dělníci v Septfonds (Tran-et-Garonne) a v táboře Vernet (Aričgle). Baskové byli posláni do tábora v Gurs v Dolních Pyrenejích.

Z táborů se podařilo odejít během léta 1939 těm, kteří se rozhodli k návratu domů a také těm, kteří získali práci, především v zemědělství. V červnu roku 1939 se v internačních táborech nacházelo ještě 160 000 uprchlíků, v prosinci potom již jen 80 000.<fnref n="101" /> Pokud získali zaměstnání, mohli odejít z tábora a usadit se na venkově. Přibližně stejný počet španělských republikánských uprchlíků jako v táborech se v létě 1939 nacházel i volně na francouzském území.<fnref n="102" /> Správou a ostrahou táborů byla pověřena armáda. Zpočátku byly povolány koloniální oddíly. Internovaní však špatně nesli fakt, že jsou hlídáni Maročany a Senegalci a mají od těchto "barbarů" přijímat rozkazy.<fnref n="103" /> Úkol proto poté převzali četníci a vojenská policie. V září roku 1939, když se Francie ocitla ve válečném stavu s Německem, se taktika úřadů změnila. Bylo rozhodnuto využít španělské uprchlíky v zájmu národní obrany. Hlásili se s nadšením do boje, ale vláda rozhodně nemínila dát republikánům do rukou zbraně. Byli zařazeni do vznikajících CTE - cizineckých pracovních rot (Compagnies de travailleurs étrangers). V jejich rámci vykonávali dělnické práce.

Samostatnou kapitolu v otázce španělského exodu tvoří příslušníci internacionálních brigád, kteří bojovali na straně republikánů a po porážce se spolu s místním obyvatelstvem ocitli na útěku. Interbrigadisté byli v dubnu 1939 z ostatních táborů soustředěni do Gurs. Celkem jich Pyrenejskou hranici překročilo 6 808. Nejvíce zastoupeni byli Poláci (950), Italové (872), Němci (735), Češi (600), dále Rakušané, Jugoslávci a Portugalci... celkový počet zemí, odkud interbrigadisté pocházeli, činil 60.<fnref n="104" /> Ve své většině to byli aktivní komunisté, nebo aspoň jejich sympatizanti. Z táborů byli rychle během měsíce propuštěni a zpět do vlasti navráceni Američané, Belgičané a Švýcaři, tedy občané z demokratických států, kteří se nemuseli obávat návratu. Proces repatriace naopak vázl zejména u Poláků a u Čechů, kteří se k výzvám na návrat stavěli velmi rezervovaně. Je třeba připomenout, že v březnu 1939 se demokratické Československo stalo minulostí. Do říšského Protektorátu Čechy a Morava levicoví interbrigadisté nespěchali. Mnozí z polských příslušníků mezinárodních brigád byli Židé. V Polsku vládl již delší čas represivní a antisemitský režim, takže ani zde nebyly vyhlídky na návrat do vlasti nijak lákavé.

Jak již bylo řečeno, v září se změnila vládní taktika v řešení uprchlického problému. Rostoucí potřeba pracovní síly v oblasti zbrojního průmyslu i zemědělství vedla 20. 9. 1939 ke zrušení zákona z roku 1932 o ochraně národních pracovních sil. Ze stejné příčiny se začaly vyprazdňovat pracovní tábory a internovaní Španělé a interbrigadisté vstupovali do CTE. Koncem roku jich tedy v táborech znatelně ubylo. Přišla za ně ovšem náhrada. Státní příslušníci mocností, se kterými byla Francie ve válečném stavu.

<footnote n="100">¹⁰⁰ Tamtéž, s. 40.</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Tamtéž, s. 40.</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² Lequin: La mosaique France, s. 420.</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³ Peschanski: La France des camps, s. 47.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Tamtéž, s. 58.</footnote>
války dopravilo 15 000 Španělů. Mnozí se tam dostávali ještě přes další latinskoamerické země (např. Dominikánskou republiku). Do Chile se přímo z Francie vydalo v roce 1939 2 300 Španělů.<fnref n="100" />

Těm, kteří mohli zastávat placené zaměstnání, nemocným a raněným, jimž by hrozily represe, a rodinám, jejichž živitel zastával ve Francii placené zaměstnání, francouzské úřady udělily povolení zůstat na francouzském teritoriu. Naproti tomu řada uprchlíků byla vyzvána k rychlému návratu do vlasti. Jednalo se o děti, které měly svou rodinu ve Španělsku, sirotky a ženy, jež ve Francii neměly živitele. Vrátit se měli i nemocní a invalidé, kteří uprchli před válkou, nikoli před politickým pronásledováním.

Všichni muži prošli v chvatu zbudovanými internačními tábory u pyrenejských hranic. Ženy a děti byly posílány do přijímacích center ve vnitrozemí. V první etapě, ve které se úřady pokoušely postarat se narychlo o první desetitisíce příchozích, byly pro muže vybudovány provizorní stanové tábory na roussillonských plážích. Vzhledem k roční době přebývali v drsných klimatických podmínkách. Stav hygieny rovněž vzbuzoval obavy úřadů, protože tábory byly silně přeplněny. Na tábory a koordinaci dalšího postupu dohlížel z pověření Rady ministrů gen. Ménard. Pod jeho velením došlo během další etapy v jihozápadních departementech ke zbudování šesti specializovaných, tentokrát již solidnějších, táborů. Starci byli soustředěni v táboře Bram (v departementu Aude), Katalánci v Adge (Hérault) a v Rivesaltes (Východní Pyreneje), specializovaní dělníci v Septfonds (Tran-et-Garonne) a v táboře Vernet (Aričgle). Baskové byli posláni do tábora v Gurs v Dolních Pyrenejích.

Z táborů se podařilo odejít během léta 1939 těm, kteří se rozhodli k návratu domů a také těm, kteří získali práci, především v zemědělství. V červnu roku 1939 se v internačních táborech nacházelo ještě 160 000 uprchlíků, v prosinci potom již jen 80 000.<fnref n="101" /> Pokud získali zaměstnání, mohli odejít z tábora a usadit se na venkově. Přibližně stejný počet španělských republikánských uprchlíků jako v táborech se v létě 1939 nacházel i volně na francouzském území.<fnref n="102" /> Správou a ostrahou táborů byla pověřena armáda. Zpočátku byly povolány koloniální oddíly. Internovaní však špatně nesli fakt, že jsou hlídáni Maročany a Senegalci a mají od těchto "barbarů" přijímat rozkazy.<fnref n="103" /> Úkol proto poté převzali četníci a vojenská policie. V září roku 1939, když se Francie ocitla ve válečném stavu s Německem, se taktika úřadů změnila. Bylo rozhodnuto využít španělské uprchlíky v zájmu národní obrany. Hlásili se s nadšením do boje, ale vláda rozhodně nemínila dát republikánům do rukou zbraně. Byli zařazeni do vznikajících CTE - cizineckých pracovních rot (Compagnies de travailleurs étrangers). V jejich rámci vykonávali dělnické práce.

Samostatnou kapitolu v otázce španělského exodu tvoří příslušníci internacionálních brigád, kteří bojovali na straně republikánů a po porážce se spolu s místním obyvatelstvem ocitli na útěku. Interbrigadisté byli v dubnu 1939 z ostatních táborů soustředěni do Gurs. Celkem jich Pyrenejskou hranici překročilo 6 808. Nejvíce zastoupeni byli Poláci (950), Italové (872), Němci (735), Češi (600), dále Rakušané, Jugoslávci a Portugalci... celkový počet zemí, odkud interbrigadisté pocházeli, činil 60.<fnref n="104" /> Ve své většině to byli aktivní komunisté, nebo aspoň jejich sympatizanti. Z táborů byli rychle během měsíce propuštěni a zpět do vlasti navráceni Američané, Belgičané a Švýcaři, tedy občané z demokratických států, kteří se nemuseli obávat návratu. Proces repatriace naopak vázl zejména u Poláků a u Čechů, kteří se k výzvám na návrat stavěli velmi rezervovaně. Je třeba připomenout, že v březnu 1939 se demokratické Československo stalo minulostí. Do říšského Protektorátu Čechy a Morava levicoví interbrigadisté nespěchali. Mnozí z polských příslušníků mezinárodních brigád byli Židé. V Polsku vládl již delší čas represivní a antisemitský režim, takže ani zde nebyly vyhlídky na návrat do vlasti nijak lákavé.

Jak již bylo řečeno, v září se změnila vládní taktika v řešení uprchlického problému. Rostoucí potřeba pracovní síly v oblasti zbrojního průmyslu i zemědělství vedla 20. 9. 1939 ke zrušení zákona z roku 1932 o ochraně národních pracovních sil. Ze stejné příčiny se začaly vyprazdňovat pracovní tábory a internovaní Španělé a interbrigadisté vstupovali do CTE. Koncem roku jich tedy v táborech znatelně ubylo. Přišla za ně ovšem náhrada. Státní příslušníci mocností, se kterými byla Francie ve válečném stavu.

<footnote n="100">¹⁰⁰ Tamtéž, s. 40.</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Tamtéž, s. 40.</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² Lequin: La mosaique France, s. 420.</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³ Peschanski: La France des camps, s. 47.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Tamtéž, s. 58.</footnote>
## Podivná válka

V době válečného stavu je běžným opatřením zajistit, aby nebylo válečné úsilí státu mařeno "státními příslušníky nepřátelských mocností", kteří se nacházejí na jeho půdě. Podobné postupy, jako zavedla v září roku 1939 Francie, se objevily i v Británii.<fnref n="105" /> Samotná opatření proti podezřelým cizincům jsou jistě legitimní. Je také pochopitelné, že při spěchu, v jakém jsou tato opatření prováděna, dojde k množství administrativních chyb, které se později dají napravit. Ve srovnání s ostatními demokraciemi však v tomto směru, jak ukážeme dále, Francie selhala svou neochotou a liknavostí při napravování administrativních omylů.

## Státní příslušníci nepřátelských mocností

Když 1. 9. 1939 vypukla válka, přihlásilo se mnoho z těch, kteří na francouzském území dostali status politického uprchlíka, k obraně Francie. O své loajalitě k nové vlasti ujišťovaly marně úřady organizace italských antifašistů, sárských uprchlíků i Federace židovských spolků. Dobrovolníci z jejich řad se záhy ocitli v internačních táborech. Do poloviny září byli na základě vládního dekretu internováni všichni muži ve věku 17 až 60 let. Další opatření se týkala ostatních "nežádoucích, podezřelých nebo nebezpečných" cizinců. Tito měli být eskortováni na hranici a repatriováni. Repatriace byla vyloučena, pokud hrozilo, že přispějí k válečnému úsilí nepřítele.

Největší morální problém představovali političtí uprchlíci. Lidé kteří utekli před persekucí, se od státu, jenž je měl chránit, dočkali hrubého zacházení. Situace uprchlíků z Německa a bývalého Rakouska a Československa měla být vyřešena až dodatečným tříděním internovaných. Tento proces se však táhl dlouhé měsíce a internovaní je trávili hlídáni za ploty táborů bez možnosti domoci se práva. Pokud se jim to podařilo, byli poté coby cizinci zařazeni do CTE, aby přispěli k válečnému úsilí Francie. Rychlejšího propuštění dosáhli jen manželé a otcové občanů francouzské národnosti. Muži mladší 17 a starší 60 let byli podrobeni přísnému dozoru na svobodě. K internaci zajištěných byly využity tábory při pyrenejské hranici zbudované pro Španěly. Dále byla po celé Francii vybudována celá řada dalších táborů. Generál Ménard byl pověřen, stejně jako v případě španělských uprchlíků, i zde řízením táborů a využitím cizinců v pracovním procesu. V mnoha případech na sebe narážely dva rozdílné imperativy - vytěžit maximálně pracovní potenciál internovaných a zájem národní bezpečnosti.

Přestože v době, kdy začala válka, bylo Rakousko součástí říše, francouzské úřady stále formálně rozlišovaly mezi Rakušany a Němci. Internováni byli sice jak muži němečtí, tak rakouští, ale například v době, kdy se přistoupilo i k internaci žen (květen 1940), týkalo se toto opatření pouze Němek. Stejně tak při náborech do cizinecké legie byli občané bývalého Rakouska a Československa zvýhodněni.

Masová internace, ke které francouzská vláda přistoupila v září 1939, musela zákonitě přinést velké množství administrativních přehmatů. Svědectví o vládě absurdity v táborech plných politických a židovských uprchlíků, ale také mnoha dalších nešťastníků, podává ve svých vzpomínkách spisovatel Alfred Kantorowicz. Byl internován v táboře v Milles a píše: „Jsou tu Češi, kteří upozorňují na to, že jsou spojenci Francie. [...] Jsou tu vojáci z cizinecké legie s hrudí plnou francouzských vyznamenání a řádů, kteří po tolika letech služby v Legii považují Francii za svou vlast. Je tu muž z Alsaska, který v životě v Německu nebyl a umí stěží německy. Jeho dva bratři slouží ve francouzské armádě. Jsou tu Němci, kteří už žijí ve Francii deset, patnáct let, kteří mají francouzské manželky a děti."<fnref n="106" /> Všichni tito lidé samozřejmě v táborech neměli co dělat. Museli však počkat, až se jejich případ vyřídí. S tříděním internovaných se však začalo až po třech měsících v prosinci 1939. Obhajoby neprávem zadržených se ujali především socialisté, kteří ve svých interpelacích v parlamentě poukazovali na špatné podmínky v táborech a vlekoucí se procedury třídění. Úřadům trvalo sedm měsíců, než svůj úkol dokončily a vyčlenily ty, jejichž propuštění a zapojení do národního úsilí nepředstavovalo riziko. První pracovní oddíly v rámci CTE začaly vznikat až v druhé půli dubna, několik dnů před počátkem německé ofenzívy.

Se zapojením Němců a Rakušanů do bojů se z pochopitelných důvodů váhalo. Proti takovému řešení se postavila především armáda. Její velení zastávalo názor, že "válka s Německem je

<footnote n="105">¹⁰⁵ Tamtéž, s. 76.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Tamtéž, s. 77.</footnote>
## Podivná válka

V době válečného stavu je běžným opatřením zajistit, aby nebylo válečné úsilí státu mařeno "státními příslušníky nepřátelských mocností", kteří se nacházejí na jeho půdě. Podobné postupy, jako zavedla v září roku 1939 Francie, se objevily i v Británii.<fnref n="105" /> Samotná opatření proti podezřelým cizincům jsou jistě legitimní. Je také pochopitelné, že při spěchu, v jakém jsou tato opatření prováděna, dojde k množství administrativních chyb, které se později dají napravit. Ve srovnání s ostatními demokraciemi však v tomto směru, jak ukážeme dále, Francie selhala svou neochotou a liknavostí při napravování administrativních omylů.

## Státní příslušníci nepřátelských mocností

Když 1. 9. 1939 vypukla válka, přihlásilo se mnoho z těch, kteří na francouzském území dostali status politického uprchlíka, k obraně Francie. O své loajalitě k nové vlasti ujišťovaly marně úřady organizace italských antifašistů, sárských uprchlíků i Federace židovských spolků. Dobrovolníci z jejich řad se záhy ocitli v internačních táborech. Do poloviny září byli na základě vládního dekretu internováni všichni muži ve věku 17 až 60 let. Další opatření se týkala ostatních "nežádoucích, podezřelých nebo nebezpečných" cizinců. Tito měli být eskortováni na hranici a repatriováni. Repatriace byla vyloučena, pokud hrozilo, že přispějí k válečnému úsilí nepřítele.

Největší morální problém představovali političtí uprchlíci. Lidé kteří utekli před persekucí, se od státu, jenž je měl chránit, dočkali hrubého zacházení. Situace uprchlíků z Německa a bývalého Rakouska a Československa měla být vyřešena až dodatečným tříděním internovaných. Tento proces se však táhl dlouhé měsíce a internovaní je trávili hlídáni za ploty táborů bez možnosti domoci se práva. Pokud se jim to podařilo, byli poté coby cizinci zařazeni do CTE, aby přispěli k válečnému úsilí Francie. Rychlejšího propuštění dosáhli jen manželé a otcové občanů francouzské národnosti. Muži mladší 17 a starší 60 let byli podrobeni přísnému dozoru na svobodě. K internaci zajištěných byly využity tábory při pyrenejské hranici zbudované pro Španěly. Dále byla po celé Francii vybudována celá řada dalších táborů. Generál Ménard byl pověřen, stejně jako v případě španělských uprchlíků, i zde řízením táborů a využitím cizinců v pracovním procesu. V mnoha případech na sebe narážely dva rozdílné imperativy - vytěžit maximálně pracovní potenciál internovaných a zájem národní bezpečnosti.

Přestože v době, kdy začala válka, bylo Rakousko součástí říše, francouzské úřady stále formálně rozlišovaly mezi Rakušany a Němci. Internováni byli sice jak muži němečtí, tak rakouští, ale například v době, kdy se přistoupilo i k internaci žen (květen 1940), týkalo se toto opatření pouze Němek. Stejně tak při náborech do cizinecké legie byli občané bývalého Rakouska a Československa zvýhodněni.

Masová internace, ke které francouzská vláda přistoupila v září 1939, musela zákonitě přinést velké množství administrativních přehmatů. Svědectví o vládě absurdity v táborech plných politických a židovských uprchlíků, ale také mnoha dalších nešťastníků, podává ve svých vzpomínkách spisovatel Alfred Kantorowicz. Byl internován v táboře v Milles a píše: „Jsou tu Češi, kteří upozorňují na to, že jsou spojenci Francie. [...] Jsou tu vojáci z cizinecké legie s hrudí plnou francouzských vyznamenání a řádů, kteří po tolika letech služby v Legii považují Francii za svou vlast. Je tu muž z Alsaska, který v životě v Německu nebyl a umí stěží německy. Jeho dva bratři slouží ve francouzské armádě. Jsou tu Němci, kteří už žijí ve Francii deset, patnáct let, kteří mají francouzské manželky a děti."<fnref n="106" /> Všichni tito lidé samozřejmě v táborech neměli co dělat. Museli však počkat, až se jejich případ vyřídí. S tříděním internovaných se však začalo až po třech měsících v prosinci 1939. Obhajoby neprávem zadržených se ujali především socialisté, kteří ve svých interpelacích v parlamentě poukazovali na špatné podmínky v táborech a vlekoucí se procedury třídění. Úřadům trvalo sedm měsíců, než svůj úkol dokončily a vyčlenily ty, jejichž propuštění a zapojení do národního úsilí nepředstavovalo riziko. První pracovní oddíly v rámci CTE začaly vznikat až v druhé půli dubna, několik dnů před počátkem německé ofenzívy.

Se zapojením Němců a Rakušanů do bojů se z pochopitelných důvodů váhalo. Proti takovému řešení se postavila především armáda. Její velení zastávalo názor, že "válka s Německem je

<footnote n="105">¹⁰⁵ Tamtéž, s. 76.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Tamtéž, s. 77.</footnote>
především konfliktem dvou národů a potom teprve konfliktem ideologií, je-li jím vůbec."<fnref n="107" /> Proto nebyli muži z Říše zapojeni do pěších regimentů zahraničních dobrovolníků (les régiments de marche de volontaires étrangers - RMVE). Mohli vstoupit do cizinecké legie, ale pouze Čechoslováci a Rakušané si směli vybrat mezi běžnou smlouvou na 5 let a kontraktem platným pouze na dobu trvání války. Němci už takovou možnost neměli, a pokud se rozhodli vstoupit, zavázali se na 5 let. Navíc neměli dovoleno bojovat v Evropě. Aby se neocitli tváří tvář svým krajanům, byli posíláni do severní Afriky. Od února 1940 vázl i nábor do cizinecké legie.

## Pomoc uprchlíkům

Pomalé tempo činnosti úřadů způsobovaly jak nedostatky legislativy, tak nesouhlas a neochota úředníků na nižší úrovni. Je třeba připomenout i druhou stranu mince. Již jsme zmiňovali socialistické poslance. Vedle nich se v pomoci uprchlíkům angažovala od třicátých let řada spolků a výborů. Jedním z nich byl například Výbor pro pomoc uprchlíkům (Comité d'assistance aux réfugiés - CAR). Vznikl už během třicátých let a omezoval se na humanitární činnost, nikdy se nepustil do kritiky vládní politiky. Měl napojení na americký Joint (American Joint Distribution Committee), odkud plynula většina peněz od amerických Židů. CAR byl zároveň součástí širšího projektu koordinace pomoci emigrantům pod patronátem barona Rotshilda. Vláda sama vytvořila další úřady, například Výbor pro uprchlíky (Comité des refugiés - CDR), kterému předsedal Georges Bonnet, nebo Komisi pro shromažďovací střediska (Commission des centres de rassemblement - CCR). Posledně jmenovaná se spolu s evropskou kanceláří Jointu starala také o reemigraci německých, rakouských a česko-slovenských Židů za Atlantik.

V polovině května 1940, když se blížila německá vojska, vládní dekrety pohřbily celý proces třídění internovaných Němců a Rakušanů. Všichni byli znovu uvězněni v táborech. Opatření se tentokrát vztahovalo i na ženy (výjimky dostaly Francouzky provdané za Němce, matky s francouzskými dětmi, ženy těhotné nebo starající se o malé dítě a Rakušanky). V Paříži byli muži shromážděni v Invalidovně a na stadionech Buffalo a Roland Garros. Potom putovali do tábora v Raivesaltes. Ženy měly shromaždiště na později nechvalně známém Vel' d'Hiv a poté byly směrovány do tábora v Gurs. Tak se znovu octli pohromadě přesvědčení nacisté, obyčejní Němci i nacistickým režimem pronásledovaní nebožáci.

Počátkem června 1940 (10. 6.), když Itálie vstoupila do války, byla předchozí opatření zákonitě rozšířena i na Italy. V tomto případě se jednalo o úkol vpravdě gigantický vzhledem k množství italských emigrantů ve Francii. Oficiální čísla se pohybují okolo 700 000 osob, a ještě je zapotřebí připočítat ilegální přistěhovalce. Francouzské úřady se však s vervou pustily do plnění úkolu a internace byla v momentě porážky v plném proudu.

Do Francie také putovali internovaní Němci z Belgie. Belgická vláda je přesouvala před postupující německou armádou. Dorazilo jich z celkového počtu 13 500 přibližně 7 500, ostatní transporty nestačily tempu přibližující se fronty. V rámci těchto přesunů přišlo do francouzských táborů i několik desítek belgických komunistů. Ve snaze zjednat pořádek pořádaly úřady do poslední chvíle zátahy a zadržovaly podezřelé osoby - tedy povětšinou cizince. Za mřížemi se znovu octil velký počet Španělů, kteří se v předchozím roce dostali na svobodu.

Velitelé táborů dostali rozkaz zničit materiály a dokumenty o vězních před příchodem wehrmachtu tak, aby se nedostaly do rukou nepříteli. Někteří z velitelů postupovali podle rozkazu, ale množství dochovaných záznamů hovoří i o opačných případech. Znovu se tu výrazně projevil lidský faktor. Osud internovaných často závisel mnohem více na osobní vůli velitele tábora než na úředním nařízení. Z Gurs byly na rozkaz jeho velitele propouštěny stovky Basků, aby se nedostali do rukou Frankovi. Stejně tak bylo 8 000 internovaných žen propuštěno z Gurs během následujících zmatků v červenci a srpnu.<fnref n="108" />

Po porážce Francie bylo 22. 6. 1940 podepsáno příměří. Na dodržování podmínek měla dohlížet komise se sídlem ve Wiesbadenu. Její pověřenci navštívili tábory a shromažďovali údaje o zadržených. Zadržení nacisté se samozřejmě dočkali rychlého propuštění. Návrat Židů do Německa byl přísně zakázán. Německé autority dokonce vydaly pokyny, podle kterých se nemělo bránit Židům, kteří by chtěli úplně emigrovat. Tento fakt je dalším důkazem toho, že nacisté před

<footnote n="107">¹⁰⁷ Tamtéž, s. 80.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Tamtéž, s. 156.</footnote>
především konfliktem dvou národů a potom teprve konfliktem ideologií, je-li jím vůbec."<fnref n="107" /> Proto nebyli muži z Říše zapojeni do pěších regimentů zahraničních dobrovolníků (les régiments de marche de volontaires étrangers - RMVE). Mohli vstoupit do cizinecké legie, ale pouze Čechoslováci a Rakušané si směli vybrat mezi běžnou smlouvou na 5 let a kontraktem platným pouze na dobu trvání války. Němci už takovou možnost neměli, a pokud se rozhodli vstoupit, zavázali se na 5 let. Navíc neměli dovoleno bojovat v Evropě. Aby se neocitli tváří tvář svým krajanům, byli posíláni do severní Afriky. Od února 1940 vázl i nábor do cizinecké legie.

## Pomoc uprchlíkům

Pomalé tempo činnosti úřadů způsobovaly jak nedostatky legislativy, tak nesouhlas a neochota úředníků na nižší úrovni. Je třeba připomenout i druhou stranu mince. Již jsme zmiňovali socialistické poslance. Vedle nich se v pomoci uprchlíkům angažovala od třicátých let řada spolků a výborů. Jedním z nich byl například Výbor pro pomoc uprchlíkům (Comité d'assistance aux réfugiés - CAR). Vznikl už během třicátých let a omezoval se na humanitární činnost, nikdy se nepustil do kritiky vládní politiky. Měl napojení na americký Joint (American Joint Distribution Committee), odkud plynula většina peněz od amerických Židů. CAR byl zároveň součástí širšího projektu koordinace pomoci emigrantům pod patronátem barona Rotshilda. Vláda sama vytvořila další úřady, například Výbor pro uprchlíky (Comité des refugiés - CDR), kterému předsedal Georges Bonnet, nebo Komisi pro shromažďovací střediska (Commission des centres de rassemblement - CCR). Posledně jmenovaná se spolu s evropskou kanceláří Jointu starala také o reemigraci německých, rakouských a česko-slovenských Židů za Atlantik.

V polovině května 1940, když se blížila německá vojska, vládní dekrety pohřbily celý proces třídění internovaných Němců a Rakušanů. Všichni byli znovu uvězněni v táborech. Opatření se tentokrát vztahovalo i na ženy (výjimky dostaly Francouzky provdané za Němce, matky s francouzskými dětmi, ženy těhotné nebo starající se o malé dítě a Rakušanky). V Paříži byli muži shromážděni v Invalidovně a na stadionech Buffalo a Roland Garros. Potom putovali do tábora v Raivesaltes. Ženy měly shromaždiště na později nechvalně známém Vel' d'Hiv a poté byly směrovány do tábora v Gurs. Tak se znovu octli pohromadě přesvědčení nacisté, obyčejní Němci i nacistickým režimem pronásledovaní nebožáci.

Počátkem června 1940 (10. 6.), když Itálie vstoupila do války, byla předchozí opatření zákonitě rozšířena i na Italy. V tomto případě se jednalo o úkol vpravdě gigantický vzhledem k množství italských emigrantů ve Francii. Oficiální čísla se pohybují okolo 700 000 osob, a ještě je zapotřebí připočítat ilegální přistěhovalce. Francouzské úřady se však s vervou pustily do plnění úkolu a internace byla v momentě porážky v plném proudu.

Do Francie také putovali internovaní Němci z Belgie. Belgická vláda je přesouvala před postupující německou armádou. Dorazilo jich z celkového počtu 13 500 přibližně 7 500, ostatní transporty nestačily tempu přibližující se fronty. V rámci těchto přesunů přišlo do francouzských táborů i několik desítek belgických komunistů. Ve snaze zjednat pořádek pořádaly úřady do poslední chvíle zátahy a zadržovaly podezřelé osoby - tedy povětšinou cizince. Za mřížemi se znovu octil velký počet Španělů, kteří se v předchozím roce dostali na svobodu.

Velitelé táborů dostali rozkaz zničit materiály a dokumenty o vězních před příchodem wehrmachtu tak, aby se nedostaly do rukou nepříteli. Někteří z velitelů postupovali podle rozkazu, ale množství dochovaných záznamů hovoří i o opačných případech. Znovu se tu výrazně projevil lidský faktor. Osud internovaných často závisel mnohem více na osobní vůli velitele tábora než na úředním nařízení. Z Gurs byly na rozkaz jeho velitele propouštěny stovky Basků, aby se nedostali do rukou Frankovi. Stejně tak bylo 8 000 internovaných žen propuštěno z Gurs během následujících zmatků v červenci a srpnu.<fnref n="108" />

Po porážce Francie bylo 22. 6. 1940 podepsáno příměří. Na dodržování podmínek měla dohlížet komise se sídlem ve Wiesbadenu. Její pověřenci navštívili tábory a shromažďovali údaje o zadržených. Zadržení nacisté se samozřejmě dočkali rychlého propuštění. Návrat Židů do Německa byl přísně zakázán. Německé autority dokonce vydaly pokyny, podle kterých se nemělo bránit Židům, kteří by chtěli úplně emigrovat. Tento fakt je dalším důkazem toho, že nacisté před

<footnote n="107">¹⁰⁷ Tamtéž, s. 80.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Tamtéž, s. 156.</footnote>
podzimem roku 1941 neplánovali systematickou a hromadnou likvidaci Židů. Konvence o příměří v článku 19 uložila Francii reprezentované vichistickým režimem vydat všechny Němce, které si vyžádají okupační úřady. Na základě článku 19 bylo do listopadu 1942 vydáno z neokupované zóny gestapu 800 osob (mezi nimi komunističtí poslanci říšského sněmu a sociální demokraté Franz Dahlem a Heinrich Rau).

Příměří s Itálií obsahovalo podobnou podmínku. Také italští pověřenci navštívili internační tábory se svými krajany ve Francii. Ve vztahu k Itálii si však Francouzi dovolili mnohem více neposlušnosti. Vydání několika set interbrigadistů z tábora Vernet se protáhlo do června 1943. V té době měli už fašisté v Itálií docela jiné starosti, protože pád Mussoliniho režimu byl za dveřmi.

## Vichy

Jen stěží lze za druhé světové války ve Francii hovořit o imigrační politice. Doktrína nového režimu naopak spočívala v izolaci a očistě národa. Cizinci byli jednou částí Pétainovy tzv. "Anti-France". Vedle Židů a Svobodných zednářů se stali terčem represí, které měly kanalizovat národní frustraci z porážky. Vláda nechala 5. 7. 1940 zavřít státní hranice, aby se ve vstupu do země zabránilo novým uprchlíkům, kteří by "mohli narušovat veřejný pořádek", jak se vyjádřil min. vnitra Adrien Marquet.<fnref n="109" /> Na pořadu dne byla otevřeně xenofóbní rétorika a praktická opatření vycházela ze stejných pozic. Diskriminace cizinců a jejich vyloučení ze společnosti měly samozřejmě i své praktické důvody. Po porážce se válečné úsilí zastavilo a s ním začala stagnovat i ekonomika. V okamžiku, kdy došlo k rozpouštění cizineckých pracovních skupin, byly zároveň široké vrstvy obyvatelstva znovu postiženy nezaměstnaností. Hospodářské problémy se vrátily a s nimi i odpor a nepřátelství vůči cizincům. Tentokrát byly nálady veřejnosti navíc ještě povzbuzovány oficiálními prohlášeními vichistických představitelů. S cizinci nezacházely příliš dobře ani vlády v letech těsně před válkou. Hlavní rozdíl však spočívá v něčem jiném: během předválečných krizí, přípravy k boji a potom v následné krátké válce lze hovořit o krajnosti situace. Vlády Třetí republiky hájily nutnost určitých represivních opatření výjimečností chvíle. Pétainův režim však nepovažoval svou xenofóbní politiku za nijak dočasnou ani vynucenou okolnostmi. Považoval ji za jedinou správnou. A v tomto bodě tkví podle mého názoru hlavní rozdíl mezi oběma režimy a také vina Vichy.

Veřejné mínění tvoří jinou kapitolu. I když šok z porážky byl velký, ve veřejnosti doutnaly myšlenky na vyloučení cizinců již delší dobu. Proto také Pétainova slova tak rezonovala s obecnými názory.

Opatření proti cizincům a především Židům měla ještě další dva motivy. Vichy se úpěnlivě snažila, aby Německo uznalo Francii, jejíž zbytky představovala, za rovnocenného partnera. Proto její představitelé přebrali iniciativu a začali zavádět diskriminační opatření samostatně ještě před tím, než napadlo Němce něco takového požadovat. Druhým motivem bylo znovuzískání kontroly nad celým francouzským územím. Této snahy Němci obratně využili. Připustili činnost francouzských úřadů i v okupované zóně. Celá věc ale vedla pouze k tomu, že se francouzské orgány místo německých propůjčily ke kompromitující činnosti.<fnref n="110" /> Vlastní vůli nedokázali Francouzi na severu prosadit.

Až do léta 1942 zůstala francouzské vládě plná suverenita nad neokupovanou zónou. Symbolická změna nastala až v okamžiku, kdy se Laval zavázal vydat Židy z jižní zóny Němcům. Samozřejmě, že hlavním zlomem byla okupace celého teritoria v listopadu 1942, v okamžiku, kdy se Spojencům podařilo vylodit v severní Africe.

Francouzský antisemitismus není náplní této práce. Přesto je také nutné se jím zabývat. Opatření přijatá proti Židům byla totiž v první řadě namířena proti Židům cizím. Zákony, které měly postihovat cizince, dopadly velkou měrou právě na židovské obyvatelstvo. Status Žida a cizince se ve Francii před válkou do značné míry překrýval. Počet Židů ve Francii na konci třicátých let dosáhl 300 tisíc. Většina z nich žila v Paříži a polovina byli přímo cizinci. Drtivou většinu z ostatních tvořila druhá či třetí generace.<fnref n="111" /> Z celkového počtu 60 - 65 tisíc Židů, kteří byli během války vydáni Němcům, tvořili Francouzi jen zhruba 10%. Již jsme zmínili zvláštní druh francouzského antisemitismu. Jednalo se o kombinaci antisemitismu kulturního, národního a křesťanského. Proto

<footnote n="109">¹⁰⁹ Lequin: La mosaique France, s. 422.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Peschanski: La France des camps, s. 157.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ Paxton: La France de Vichy, s. 166.</footnote>
podzimem roku 1941 neplánovali systematickou a hromadnou likvidaci Židů. Konvence o příměří v článku 19 uložila Francii reprezentované vichistickým režimem vydat všechny Němce, které si vyžádají okupační úřady. Na základě článku 19 bylo do listopadu 1942 vydáno z neokupované zóny gestapu 800 osob (mezi nimi komunističtí poslanci říšského sněmu a sociální demokraté Franz Dahlem a Heinrich Rau).

Příměří s Itálií obsahovalo podobnou podmínku. Také italští pověřenci navštívili internační tábory se svými krajany ve Francii. Ve vztahu k Itálii si však Francouzi dovolili mnohem více neposlušnosti. Vydání několika set interbrigadistů z tábora Vernet se protáhlo do června 1943. V té době měli už fašisté v Itálií docela jiné starosti, protože pád Mussoliniho režimu byl za dveřmi.

## Vichy

Jen stěží lze za druhé světové války ve Francii hovořit o imigrační politice. Doktrína nového režimu naopak spočívala v izolaci a očistě národa. Cizinci byli jednou částí Pétainovy tzv. "Anti-France". Vedle Židů a Svobodných zednářů se stali terčem represí, které měly kanalizovat národní frustraci z porážky. Vláda nechala 5. 7. 1940 zavřít státní hranice, aby se ve vstupu do země zabránilo novým uprchlíkům, kteří by "mohli narušovat veřejný pořádek", jak se vyjádřil min. vnitra Adrien Marquet.<fnref n="109" /> Na pořadu dne byla otevřeně xenofóbní rétorika a praktická opatření vycházela ze stejných pozic. Diskriminace cizinců a jejich vyloučení ze společnosti měly samozřejmě i své praktické důvody. Po porážce se válečné úsilí zastavilo a s ním začala stagnovat i ekonomika. V okamžiku, kdy došlo k rozpouštění cizineckých pracovních skupin, byly zároveň široké vrstvy obyvatelstva znovu postiženy nezaměstnaností. Hospodářské problémy se vrátily a s nimi i odpor a nepřátelství vůči cizincům. Tentokrát byly nálady veřejnosti navíc ještě povzbuzovány oficiálními prohlášeními vichistických představitelů. S cizinci nezacházely příliš dobře ani vlády v letech těsně před válkou. Hlavní rozdíl však spočívá v něčem jiném: během předválečných krizí, přípravy k boji a potom v následné krátké válce lze hovořit o krajnosti situace. Vlády Třetí republiky hájily nutnost určitých represivních opatření výjimečností chvíle. Pétainův režim však nepovažoval svou xenofóbní politiku za nijak dočasnou ani vynucenou okolnostmi. Považoval ji za jedinou správnou. A v tomto bodě tkví podle mého názoru hlavní rozdíl mezi oběma režimy a také vina Vichy.

Veřejné mínění tvoří jinou kapitolu. I když šok z porážky byl velký, ve veřejnosti doutnaly myšlenky na vyloučení cizinců již delší dobu. Proto také Pétainova slova tak rezonovala s obecnými názory.

Opatření proti cizincům a především Židům měla ještě další dva motivy. Vichy se úpěnlivě snažila, aby Německo uznalo Francii, jejíž zbytky představovala, za rovnocenného partnera. Proto její představitelé přebrali iniciativu a začali zavádět diskriminační opatření samostatně ještě před tím, než napadlo Němce něco takového požadovat. Druhým motivem bylo znovuzískání kontroly nad celým francouzským územím. Této snahy Němci obratně využili. Připustili činnost francouzských úřadů i v okupované zóně. Celá věc ale vedla pouze k tomu, že se francouzské orgány místo německých propůjčily ke kompromitující činnosti.<fnref n="110" /> Vlastní vůli nedokázali Francouzi na severu prosadit.

Až do léta 1942 zůstala francouzské vládě plná suverenita nad neokupovanou zónou. Symbolická změna nastala až v okamžiku, kdy se Laval zavázal vydat Židy z jižní zóny Němcům. Samozřejmě, že hlavním zlomem byla okupace celého teritoria v listopadu 1942, v okamžiku, kdy se Spojencům podařilo vylodit v severní Africe.

Francouzský antisemitismus není náplní této práce. Přesto je také nutné se jím zabývat. Opatření přijatá proti Židům byla totiž v první řadě namířena proti Židům cizím. Zákony, které měly postihovat cizince, dopadly velkou měrou právě na židovské obyvatelstvo. Status Žida a cizince se ve Francii před válkou do značné míry překrýval. Počet Židů ve Francii na konci třicátých let dosáhl 300 tisíc. Většina z nich žila v Paříži a polovina byli přímo cizinci. Drtivou většinu z ostatních tvořila druhá či třetí generace.<fnref n="111" /> Z celkového počtu 60 - 65 tisíc Židů, kteří byli během války vydáni Němcům, tvořili Francouzi jen zhruba 10%. Již jsme zmínili zvláštní druh francouzského antisemitismu. Jednalo se o kombinaci antisemitismu kulturního, národního a křesťanského. Proto

<footnote n="109">¹⁰⁹ Lequin: La mosaique France, s. 422.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Peschanski: La France des camps, s. 157.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ Paxton: La France de Vichy, s. 166.</footnote>
Francie chránila vlastní Židy. Největším proviněním Židů z východu byl právě fakt, že byli z východu a podle mínění odborníků, o nichž ještě bude řeč, neschopni asimilace.

Protižidovské zákony vznikaly ve dvou fázích: na podzim roku 1940 a v létě 1941. Robert O. Paxton i Denis Peschanski přesvědčivě dokládají, že přinejmenším ve fázi první - v létě a na podzim roku 1940 - pramenila xenofóbní a antisemitská legislativa čistě z domácích zdrojů.<fnref n="112" /> Počátkem října 1940 vyšla série protižidovských zákonů, které měly za cíl omezit kulturní vliv a ekonomický potenciál Židů. Na vybrané profese a veřejné funkce byl 3. října 1940 uvalen numerus clausus a působnost Židů ve volených orgánech, státní správě, armádě a kulturní sféře (v žurnalistice, filmu, radiu, školství) byla postižena zákazem. Den poté vešel v platnost další zákon, dle kterého dostali prefekti pravomoc internovat bez soudu Židy cizího původu. Tato opatření již obsahovala rasovou definici. Pokud byl posuzovaný člověk sezdán s židovským partnerem, stačili dva prarodiče židovské národnosti. Zde je vidět, že podstata antisemitismu se ve Vichy přiblížila německému rasovému vzoru, v tomto případě ho dokonce překonala.<fnref n="113" /> Přesto zákony nebyly tak důsledně uplatňovány vůči veteránům a příslušníkům starých místních židovských rodů.

Díky uvedeným opatřením se začaly znovu plnit internační tábory, které nyní už vlastně můžeme nazývat koncentračními. Teprve v polovině roku 1942 byli francouzští představitelé skutečně donuceni spolupracovat na konečném řešení. Tou dobou bylo v táborech díky horlivosti úřadů 20 tisíc Židů a jejich transportu na východ nestály v cestě žádné překážky.<fnref n="114" /> Po sčítání Židů, které proběhlo 22. 7. 1942, měly úřady o jejich počtu a bydlišti přesnou představu a celý proces deportací byl ještě více usnadněn.

Zrušením dekretu Crémieux z 24. 10. 1870 přišlo o francouzské občanství 110 tis. alžírských Židů. (pozn.: Po převzetí kontroly nad Severní Afrikou se pokusili admirál Darlan i generál Giraud toto opatření zachovat pod záminkou rovnoprávnosti mezi Židy a muslimy. Teprve na nátlak gaullistického Národního výboru, amerického tisku a samotných alžírských Židů byla 21. 3. 1943 obnovena platnost dekretu Crémieux.<fnref n="115" />)

Druhá fáze protižidovské legislativy v červnu roku 1941 ještě zpřísnila stávající opatření. 2. 6. 1941 byl zákaz pro Židy rozšířen na další profese v ekonomické sféře a početní kvóty omezily jejich množství ve většině svobodných povolání, řemeslech, obchodu a průmyslu. Židovský statut z 4. října 1940 byl 25. června 1941 upraven v tom smyslu, že nadále neměli být osvobozováni zadržení Židé, kteří neměli trvalý pobyt ve Francii před 10. květnem 1940. Byl tedy zaměřen na všechny, kteří byli do táborů v jižní zóně transportováni ze severní zóny, Belgie i Německa.

Hranice byly sice uzavřeny, ale zůstala otevřená jedna cesta přísunu nových nežádoucích cizinců. Tou byl transport z Říše a okupovaných území. Před tím, než došlo na podzim roku 1941 k rozhodnutí o konečném řešení židovské otázky,<fnref n="116" /> zbavovali nacisté systematicky svá i dobytá území "nečistých elementů". Z Alsaska a Lottrinska, z Bádenska a Sárska byly ve vlacích do vichistických internačních táborů přiváženy tisíce cikánů a Židů. Francouzské úřady protestovaly celkem marně. Nejvýznamnější akcí tohoto druhu bylo 22. a 23. října 1940 vyhoštění všech zbývajících Židů z Bádenska a Sárska v celkovém počtu 7 700 osob, převážně žen, dětí a starců. Židé z Bádenska byli internováni v Gurs, ostatní provizorně v Adge a Montélimaru a poté směřovali do Rivesaltes.

Jednání nacistů dokazuje, že nápad na systematické vyhlazení Židů je pozdějšího data. Paxton o tom podává přesvědčivé důkazy. Dává čtenáři k úvaze, zda by Hitler učinil z Francie odkladiště pro své nežádoucí Židy, kdyby měl v úmyslu Francii etnicky vyčistit již před rokem 1942.<fnref n="117" /> Konečné řešení židovské otázky pochází tedy skutečně až z doby, kdy okupací východních území Německu připadly další miliony tamního židovského obyvatelstva, jehož přesídlení by bylo technicky neproveditelné. Opět si zde potvrzujeme myšlenku o francouzském původu protižidovských opatření. Němci v letech 1940 a 1941 ještě neměli na očistě Francie zájem.

Reakce obyvatelstva na protižidovské zákony byla zpočátku velice chladná. Faktem zůstává, že bez asistence francouzských policejních sil by se třem tisícům Němců, kteří byli ve Francii pověřeni organizovat transporty, úkol těžko podařilo tak efektivně splnit. Horlivost francouzské úřady

<footnote n="112">¹¹² Tamtéž, s. 165.</footnote>

<footnote n="113">¹¹³ Wistrich: Hitler a holocaust, s. 189.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ Paxton: La France de Vichy, s. 181.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Weil: Qu'est-ce qu'un Français ?, s. 139.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Wistrich: Hitler a holocaust, s. 118.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ Paxton: La France de Vichy, s. 171.</footnote>
Francie chránila vlastní Židy. Největším proviněním Židů z východu byl právě fakt, že byli z východu a podle mínění odborníků, o nichž ještě bude řeč, neschopni asimilace.

Protižidovské zákony vznikaly ve dvou fázích: na podzim roku 1940 a v létě 1941. Robert O. Paxton i Denis Peschanski přesvědčivě dokládají, že přinejmenším ve fázi první - v létě a na podzim roku 1940 - pramenila xenofóbní a antisemitská legislativa čistě z domácích zdrojů.<fnref n="112" /> Počátkem října 1940 vyšla série protižidovských zákonů, které měly za cíl omezit kulturní vliv a ekonomický potenciál Židů. Na vybrané profese a veřejné funkce byl 3. října 1940 uvalen numerus clausus a působnost Židů ve volených orgánech, státní správě, armádě a kulturní sféře (v žurnalistice, filmu, radiu, školství) byla postižena zákazem. Den poté vešel v platnost další zákon, dle kterého dostali prefekti pravomoc internovat bez soudu Židy cizího původu. Tato opatření již obsahovala rasovou definici. Pokud byl posuzovaný člověk sezdán s židovským partnerem, stačili dva prarodiče židovské národnosti. Zde je vidět, že podstata antisemitismu se ve Vichy přiblížila německému rasovému vzoru, v tomto případě ho dokonce překonala.<fnref n="113" /> Přesto zákony nebyly tak důsledně uplatňovány vůči veteránům a příslušníkům starých místních židovských rodů.

Díky uvedeným opatřením se začaly znovu plnit internační tábory, které nyní už vlastně můžeme nazývat koncentračními. Teprve v polovině roku 1942 byli francouzští představitelé skutečně donuceni spolupracovat na konečném řešení. Tou dobou bylo v táborech díky horlivosti úřadů 20 tisíc Židů a jejich transportu na východ nestály v cestě žádné překážky.<fnref n="114" /> Po sčítání Židů, které proběhlo 22. 7. 1942, měly úřady o jejich počtu a bydlišti přesnou představu a celý proces deportací byl ještě více usnadněn.

Zrušením dekretu Crémieux z 24. 10. 1870 přišlo o francouzské občanství 110 tis. alžírských Židů. (pozn.: Po převzetí kontroly nad Severní Afrikou se pokusili admirál Darlan i generál Giraud toto opatření zachovat pod záminkou rovnoprávnosti mezi Židy a muslimy. Teprve na nátlak gaullistického Národního výboru, amerického tisku a samotných alžírských Židů byla 21. 3. 1943 obnovena platnost dekretu Crémieux.<fnref n="115" />)

Druhá fáze protižidovské legislativy v červnu roku 1941 ještě zpřísnila stávající opatření. 2. 6. 1941 byl zákaz pro Židy rozšířen na další profese v ekonomické sféře a početní kvóty omezily jejich množství ve většině svobodných povolání, řemeslech, obchodu a průmyslu. Židovský statut z 4. října 1940 byl 25. června 1941 upraven v tom smyslu, že nadále neměli být osvobozováni zadržení Židé, kteří neměli trvalý pobyt ve Francii před 10. květnem 1940. Byl tedy zaměřen na všechny, kteří byli do táborů v jižní zóně transportováni ze severní zóny, Belgie i Německa.

Hranice byly sice uzavřeny, ale zůstala otevřená jedna cesta přísunu nových nežádoucích cizinců. Tou byl transport z Říše a okupovaných území. Před tím, než došlo na podzim roku 1941 k rozhodnutí o konečném řešení židovské otázky,<fnref n="116" /> zbavovali nacisté systematicky svá i dobytá území "nečistých elementů". Z Alsaska a Lottrinska, z Bádenska a Sárska byly ve vlacích do vichistických internačních táborů přiváženy tisíce cikánů a Židů. Francouzské úřady protestovaly celkem marně. Nejvýznamnější akcí tohoto druhu bylo 22. a 23. října 1940 vyhoštění všech zbývajících Židů z Bádenska a Sárska v celkovém počtu 7 700 osob, převážně žen, dětí a starců. Židé z Bádenska byli internováni v Gurs, ostatní provizorně v Adge a Montélimaru a poté směřovali do Rivesaltes.

Jednání nacistů dokazuje, že nápad na systematické vyhlazení Židů je pozdějšího data. Paxton o tom podává přesvědčivé důkazy. Dává čtenáři k úvaze, zda by Hitler učinil z Francie odkladiště pro své nežádoucí Židy, kdyby měl v úmyslu Francii etnicky vyčistit již před rokem 1942.<fnref n="117" /> Konečné řešení židovské otázky pochází tedy skutečně až z doby, kdy okupací východních území Německu připadly další miliony tamního židovského obyvatelstva, jehož přesídlení by bylo technicky neproveditelné. Opět si zde potvrzujeme myšlenku o francouzském původu protižidovských opatření. Němci v letech 1940 a 1941 ještě neměli na očistě Francie zájem.

Reakce obyvatelstva na protižidovské zákony byla zpočátku velice chladná. Faktem zůstává, že bez asistence francouzských policejních sil by se třem tisícům Němců, kteří byli ve Francii pověřeni organizovat transporty, úkol těžko podařilo tak efektivně splnit. Horlivost francouzské úřady

<footnote n="112">¹¹² Tamtéž, s. 165.</footnote>

<footnote n="113">¹¹³ Wistrich: Hitler a holocaust, s. 189.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ Paxton: La France de Vichy, s. 181.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Weil: Qu'est-ce qu'un Français ?, s. 139.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Wistrich: Hitler a holocaust, s. 118.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ Paxton: La France de Vichy, s. 171.</footnote>
projevovaly především v roce 1942. Později opadla, vzhledem k vývoji války i tomu, jak stoupalo povědomí o skutečném osudu transportovaných Židů.

Hodnocením francouzské spoluúčasti na holocaustu se zabývá ve své knize Robert S. Wistrich. Ve srovnání s ostatními evropskými státy se Vichy rozhodně pohybuje v té "horší" polovině. Antisemitismus byl integrální součástí režimní filosofie. Na druhou stranu nikdy nebylo úmyslem francouzských představitelů přistoupit k fyzické likvidaci Židů. Na jejich záchranu však podnikli méně než málo. Dlouhou dobu se stavěli slepě k důkazům o hromadném vyvražďování na východě a využívali transporty, aby snížili počet Židů na vlastním území.<fnref n="118" />

Třetí republika nezacházela s cizinci, které pokládala za nežádoucí, nijak jemně. Již víme o množství táborů a tvrdých podmínkách v nich. Vichy však zašla dál. Tábory postavené pro španělské uprchlíky našly po další léta velké uplatnění. Cizinci se ocitli po boku Židů znovu internovaní v táborech (v září, ještě před vznikem legislativy o Španěly z CTE rozpuštěných po porážce. I v rámci GTE začala být uplatňována rasová segregace. V létě 1941 byly rozděleny na árijské a neárijské. Židů v nich ovšem nebylo mnoho, tvořili je hlavně Španělé. Celkem se v GTE nacházelo kolem 35 - 50 tisíc mužů.<fnref n="119" />

Novou prioritou státu bylo napravit "chyby" předchozího období, konkrétně liberálního přístupu k udělování státních občanství. Na ministerstvu spravedlnosti v čele s Raphaelem Alibertem vznikla 22. července 1940 komise s úkolem revidovat zpětně veškerá státní občanství udělená od 10. 8. 1927. To je datum, kdy vstoupil v platnost již zmíněný velmi liberální zákon, na jehož základě získalo mnoho cizinců státní občanství. Komise prověřila kolem půl milionu případů a odňala status francouzského občana 15 154 osobám.<fnref n="120" /> Židovská rasa nebyla hlavním kritériem výběru a Izraelité tvořili menšinu mezi takto postiženými (6 307 osob).<fnref n="121" /> Pro Židy byla ovšem ztráta státního občanství často fatální, neboť jedině francouzské občanství je mohlo ušetřit nejhoršího, tedy transportu. 17. července 1940 byli z výkonu veřejné funkce ve státní správě vyloučeni všichni Francouzi, jejichž otec sám neměl francouzské státní občanství.<fnref n="122" /> V srpnu bylo stejné omezení aplikováno na výkon lékařského povolání a v září na advokacii. Samozřejmě šlo o zákony namířené v první řadě proti Židům, ale dotkly se všech cizinců.

Internace cizinců v táborech bylo opatření, které velmi často vycházelo kromě bezpečnostních zájmů i z politiky regulace zaměstnanosti. Když se na podzim roku 1940 tábory začaly plnit Židy, francouzské úřady hledaly pro cizince jiné řešení. Naděje internovaných i francouzských úřadů, pro které představovala internace cizinců jen náklady, se upínaly k emigraci. Emigrovat do třetí země však nebylo v době války nijak jednoduché a podařilo se to jen několika stovkám osob. Překážek emigrace nalezneme několik. Všechny země omezily propustnost svých hranic. Pro přepravu osob nebyl k dispozici dostatek plavidel. Množství emigrantů uvízlo v Portugalsku a Španělsku. Tyto země pak vykazovaly větší obezřetnost při vydávání tranzitních víz. Dále tu bylo hodně administrativních překážek. Zájemce o emigraci musel nejprve dosáhnout propuštění nebo převedení do tranzitního tábora v Milles (departement Bouches-du-Rhône). Poté získat vízum pro odchod z Francie, tranzitní vízum Španělska a Portugalska a konečně i vízum cílové země. Celý proces byl drahou a komplikovanou záležitostí. První odjezdy z Milles se proto uskutečnily až v březnu 1941. Do července 1941 se podařilo z tábora emigrovat 324 osobám, což bylo číslo skutečně nepovzbudivé.<fnref n="123" />

V létě roku 1941 Spojené státy americké velmi zpřísnily svou imigrační politiku a od podzimu emigrace do USA téměř ustala. V listopadu se namísto z Lisabonu začalo odplouvat z Casablanky, protože průchod Portugalskem a Španělskem se stále více problematizoval. Pokus využít ke stejnému účelu Marseille nevyšel, neboť Britové na Bermudách drželi francouzskou loď.

Mnohem pohostinnější a také lákavější destinací než Spojené státy bylo pro Španěly v první chvíli Mexiko. Francouzská a mexická vláda dokonce uzavřely 22. 8. 1940 dohodu, která měla

<footnote n="118">¹¹⁸ Wistrich: Hitler a holocaust, s. 196.</footnote>

<footnote n="119">¹¹⁹ Peschanski: La France des camps, s. 225.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ Weil: Qu'est-ce qu'un Français?, s. 97.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ Paxton: La France de Vichy, s. 169.</footnote>

<footnote n="122">¹²² Peschanski: La France des camps, s. 168.</footnote>

<footnote n="123">¹²³ Tamtéž, s. 220.</footnote>
projevovaly především v roce 1942. Později opadla, vzhledem k vývoji války i tomu, jak stoupalo povědomí o skutečném osudu transportovaných Židů.

Hodnocením francouzské spoluúčasti na holocaustu se zabývá ve své knize Robert S. Wistrich. Ve srovnání s ostatními evropskými státy se Vichy rozhodně pohybuje v té "horší" polovině. Antisemitismus byl integrální součástí režimní filosofie. Na druhou stranu nikdy nebylo úmyslem francouzských představitelů přistoupit k fyzické likvidaci Židů. Na jejich záchranu však podnikli méně než málo. Dlouhou dobu se stavěli slepě k důkazům o hromadném vyvražďování na východě a využívali transporty, aby snížili počet Židů na vlastním území.<fnref n="118" />

Třetí republika nezacházela s cizinci, které pokládala za nežádoucí, nijak jemně. Již víme o množství táborů a tvrdých podmínkách v nich. Vichy však zašla dál. Tábory postavené pro španělské uprchlíky našly po další léta velké uplatnění. Cizinci se ocitli po boku Židů znovu internovaní v táborech (v září, ještě před vznikem legislativy o Španěly z CTE rozpuštěných po porážce. I v rámci GTE začala být uplatňována rasová segregace. V létě 1941 byly rozděleny na árijské a neárijské. Židů v nich ovšem nebylo mnoho, tvořili je hlavně Španělé. Celkem se v GTE nacházelo kolem 35 - 50 tisíc mužů.<fnref n="119" />

Novou prioritou státu bylo napravit "chyby" předchozího období, konkrétně liberálního přístupu k udělování státních občanství. Na ministerstvu spravedlnosti v čele s Raphaelem Alibertem vznikla 22. července 1940 komise s úkolem revidovat zpětně veškerá státní občanství udělená od 10. 8. 1927. To je datum, kdy vstoupil v platnost již zmíněný velmi liberální zákon, na jehož základě získalo mnoho cizinců státní občanství. Komise prověřila kolem půl milionu případů a odňala status francouzského občana 15 154 osobám.<fnref n="120" /> Židovská rasa nebyla hlavním kritériem výběru a Izraelité tvořili menšinu mezi takto postiženými (6 307 osob).<fnref n="121" /> Pro Židy byla ovšem ztráta státního občanství často fatální, neboť jedině francouzské občanství je mohlo ušetřit nejhoršího, tedy transportu. 17. července 1940 byli z výkonu veřejné funkce ve státní správě vyloučeni všichni Francouzi, jejichž otec sám neměl francouzské státní občanství.<fnref n="122" /> V srpnu bylo stejné omezení aplikováno na výkon lékařského povolání a v září na advokacii. Samozřejmě šlo o zákony namířené v první řadě proti Židům, ale dotkly se všech cizinců.

Internace cizinců v táborech bylo opatření, které velmi často vycházelo kromě bezpečnostních zájmů i z politiky regulace zaměstnanosti. Když se na podzim roku 1940 tábory začaly plnit Židy, francouzské úřady hledaly pro cizince jiné řešení. Naděje internovaných i francouzských úřadů, pro které představovala internace cizinců jen náklady, se upínaly k emigraci. Emigrovat do třetí země však nebylo v době války nijak jednoduché a podařilo se to jen několika stovkám osob. Překážek emigrace nalezneme několik. Všechny země omezily propustnost svých hranic. Pro přepravu osob nebyl k dispozici dostatek plavidel. Množství emigrantů uvízlo v Portugalsku a Španělsku. Tyto země pak vykazovaly větší obezřetnost při vydávání tranzitních víz. Dále tu bylo hodně administrativních překážek. Zájemce o emigraci musel nejprve dosáhnout propuštění nebo převedení do tranzitního tábora v Milles (departement Bouches-du-Rhône). Poté získat vízum pro odchod z Francie, tranzitní vízum Španělska a Portugalska a konečně i vízum cílové země. Celý proces byl drahou a komplikovanou záležitostí. První odjezdy z Milles se proto uskutečnily až v březnu 1941. Do července 1941 se podařilo z tábora emigrovat 324 osobám, což bylo číslo skutečně nepovzbudivé.<fnref n="123" />

V létě roku 1941 Spojené státy americké velmi zpřísnily svou imigrační politiku a od podzimu emigrace do USA téměř ustala. V listopadu se namísto z Lisabonu začalo odplouvat z Casablanky, protože průchod Portugalskem a Španělskem se stále více problematizoval. Pokus využít ke stejnému účelu Marseille nevyšel, neboť Britové na Bermudách drželi francouzskou loď.

Mnohem pohostinnější a také lákavější destinací než Spojené státy bylo pro Španěly v první chvíli Mexiko. Francouzská a mexická vláda dokonce uzavřely 22. 8. 1940 dohodu, která měla

<footnote n="118">¹¹⁸ Wistrich: Hitler a holocaust, s. 196.</footnote>

<footnote n="119">¹¹⁹ Peschanski: La France des camps, s. 225.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ Weil: Qu'est-ce qu'un Français?, s. 97.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ Paxton: La France de Vichy, s. 169.</footnote>

<footnote n="122">¹²² Peschanski: La France des camps, s. 168.</footnote>

<footnote n="123">¹²³ Tamtéž, s. 220.</footnote>
ulehčit španělskou reemigraci z Francie. Dohoda se měla vztahovat i na interbrigadisty. Ti byli jako potencionální zdroj neklidu ve Francii velmi nežádoucí, ale v Mexiku na ně pohlíželi se sympatiemi. Vichy emigraci podporovalo. Cizinci představovali jen náklady a problémy. Smlouva s Mexikem však nebyla prováděna dlouho. Už v prosinci roku 1940 došlo v Mexiku k vnitropolitickým změnám a nová vláda neměla zájem na pokračování spolupráce. Navíc se Francie ve stále větší míře střetávala s odporem Španělska a nakonec i Německa. Noví "spojenci" se obávali, že by španělští republikáni a interbrigadisté mohli být nasazeni do bojů na nepřátelské straně. Pod záminkou, že gaullisté rekrutují v Mexiku muže, byla tedy veškerá emigrace zastavena. Franco přitom nepožadoval vydání republikánů. Trval však na tom, že mají zůstat internováni a pod přísným dozorem ve Francii. Koneckonců toto řešení bylo pro něj také nejpohodlnější.

Peschanski v tomto bodě upozorňuje, že by bylo chybou považovat Vichy za jeden hlas. I v této složité době a při autoritativním systému vlády si jednotlivé státní složky zachovaly specifický přístup k řešení problému cizinců. Ministerstvo zahraničí bylo jako první vystaveno zahraničněpolitickým tlakům a mělo nejvíce tendenci jim podléhat. Na ministerstvu spravedlnosti ještě dožívaly principy práva a vnitro zase nejsilněji zohledňovalo bezpečnostní priority a ochranu veřejného pořádku.<fnref n="124" />

Udělování státních občanství během války bylo výrazně utlumené. Imperativem doby byl proces opačný: státní občanství odnímat. Některými případy se však úřady zabývaly. Od roku 1940 se na ministerstvu spravedlnosti začala kumulovat nevyřízená agenda - žádosti o udělení státního občanství. Úřady měly mnoho důvodů, aby nespěchaly. Jednak se očekával brzký vznik nové zákonné úpravy, jež by více vyhovovala "duchu doby" než zákon z roku 1927, který i přes úpravy v třicátých letech zůstával stále v platnosti. Dále bylo potřeba brát silný ohled na diplomatické vztahy s mocnostmi Osy. V neposlední řadě působil i nedostatek personálu.

Větší část udělených občanství tvořily tzv. réintegrations, navrácení státního občanství. Týkaly se například žen, které po sňatku s cizincem ztratily francouzské občanství a po rozvodu nebo ovdovění o ně žádaly zpět. Mezi lety 1941 - 1944 bylo uděleno občanství jen několika stovkám cizinců ročně. Celkový počet občanství udělených cizincům nepřesáhl 2 672 osob.<fnref n="125" /> Tak nízký počet způsobil i fakt, že všechna rozhodnutí musela projít schválením u samotného Pétaina.

Výrazně se také proměnilo národnostní složení žadatelů s kladně vyřízenými žádostmi. V předchozích letech dominovali všem svým 46% podílem na celkovém množství Italové následováni Poláky (15%). Nyní se poměr značně změnil kvůli ohledům, jež bylo nutné brát na německou a italskou vládu. Na první místo se dostali Španělé (18,5%). Nikoli ovšem republikánští uprchlíci, o jejichž osudu jsme již hovořili. Druhé místo zaujali celkem dost překvapivě Arméni, následováni Italy a Belgičany. Z 0,4% na 5% se během války rovněž zvýšilo zastoupení Britů. Na to, aby se mezi úspěšnými kandidáty neobjevovali Němci a Italové v míře, jež by mohla podráždit mocnosti Osy, dohlíželo bedlivě i ministerstvo zahraničí. Tak bylo rozhodnuto v roce 1942 udělit státní občanství několika pečlivě vybraným příslušníkům cizinecké legie německého původu.

Žádosti Židů byly od 27. 7. 1941 postupovány Xavieru Vallatovi a jeho Generálnímu komisariátu pro židovské otázky. V drtivé většině je vetoval, malé procento žádostí bylo odloženo. Tato rozhodnutí měla vliv na pokles počtu Poláků mezi novými občany. Nehledě na to, Slované byli z hlediska schopnosti asimilace hodnoceni obecně nízko. Podobně, ba ještě hůře, na tom byli Arméni, ale v jejich případě byla učiněna výjimka. Francouzské úřady, jež vyčerpaly zásoby bezkonfliktních žádostí, se rozhodly vyhovět i většímu počtu Arménů s ohledem na služby prokázané ve francouzské armádě a také na jejich křesťanskou víru.

## Code de la nationalité 1940 - 1943

Francie trpěla celá třicátá léta nejednotou a nedostatečnou koordinací v udělování státního občanství. I kolaborující režim pociťoval potřebu vypořádat se s tímto problémem a vytvořit novou sjednocující zákonnou úpravu. Tím spíše, že předchozí praxe se zdála nebezpečně liberální. Můžeme tedy hovořit o třetí prioritě. Vedle revizí již udělených občanství a represivní politiky vůči cizincům přítomným na francouzském území mělo být do budoucna zabráněno tomu, aby se Francie znovu ocitla vydaná napospas nežádoucím imigrantům.

<footnote n="124">¹²⁴ Tamtéž, s. 223.</footnote>

<footnote n="125">¹²⁵ Weil: Qu'est-ce qu'un Français?, s. 112.</footnote>
ulehčit španělskou reemigraci z Francie. Dohoda se měla vztahovat i na interbrigadisty. Ti byli jako potencionální zdroj neklidu ve Francii velmi nežádoucí, ale v Mexiku na ně pohlíželi se sympatiemi. Vichy emigraci podporovalo. Cizinci představovali jen náklady a problémy. Smlouva s Mexikem však nebyla prováděna dlouho. Už v prosinci roku 1940 došlo v Mexiku k vnitropolitickým změnám a nová vláda neměla zájem na pokračování spolupráce. Navíc se Francie ve stále větší míře střetávala s odporem Španělska a nakonec i Německa. Noví "spojenci" se obávali, že by španělští republikáni a interbrigadisté mohli být nasazeni do bojů na nepřátelské straně. Pod záminkou, že gaullisté rekrutují v Mexiku muže, byla tedy veškerá emigrace zastavena. Franco přitom nepožadoval vydání republikánů. Trval však na tom, že mají zůstat internováni a pod přísným dozorem ve Francii. Koneckonců toto řešení bylo pro něj také nejpohodlnější.

Peschanski v tomto bodě upozorňuje, že by bylo chybou považovat Vichy za jeden hlas. I v této složité době a při autoritativním systému vlády si jednotlivé státní složky zachovaly specifický přístup k řešení problému cizinců. Ministerstvo zahraničí bylo jako první vystaveno zahraničněpolitickým tlakům a mělo nejvíce tendenci jim podléhat. Na ministerstvu spravedlnosti ještě dožívaly principy práva a vnitro zase nejsilněji zohledňovalo bezpečnostní priority a ochranu veřejného pořádku.<fnref n="124" />

Udělování státních občanství během války bylo výrazně utlumené. Imperativem doby byl proces opačný: státní občanství odnímat. Některými případy se však úřady zabývaly. Od roku 1940 se na ministerstvu spravedlnosti začala kumulovat nevyřízená agenda - žádosti o udělení státního občanství. Úřady měly mnoho důvodů, aby nespěchaly. Jednak se očekával brzký vznik nové zákonné úpravy, jež by více vyhovovala "duchu doby" než zákon z roku 1927, který i přes úpravy v třicátých letech zůstával stále v platnosti. Dále bylo potřeba brát silný ohled na diplomatické vztahy s mocnostmi Osy. V neposlední řadě působil i nedostatek personálu.

Větší část udělených občanství tvořily tzv. réintegrations, navrácení státního občanství. Týkaly se například žen, které po sňatku s cizincem ztratily francouzské občanství a po rozvodu nebo ovdovění o ně žádaly zpět. Mezi lety 1941 - 1944 bylo uděleno občanství jen několika stovkám cizinců ročně. Celkový počet občanství udělených cizincům nepřesáhl 2 672 osob.<fnref n="125" /> Tak nízký počet způsobil i fakt, že všechna rozhodnutí musela projít schválením u samotného Pétaina.

Výrazně se také proměnilo národnostní složení žadatelů s kladně vyřízenými žádostmi. V předchozích letech dominovali všem svým 46% podílem na celkovém množství Italové následováni Poláky (15%). Nyní se poměr značně změnil kvůli ohledům, jež bylo nutné brát na německou a italskou vládu. Na první místo se dostali Španělé (18,5%). Nikoli ovšem republikánští uprchlíci, o jejichž osudu jsme již hovořili. Druhé místo zaujali celkem dost překvapivě Arméni, následováni Italy a Belgičany. Z 0,4% na 5% se během války rovněž zvýšilo zastoupení Britů. Na to, aby se mezi úspěšnými kandidáty neobjevovali Němci a Italové v míře, jež by mohla podráždit mocnosti Osy, dohlíželo bedlivě i ministerstvo zahraničí. Tak bylo rozhodnuto v roce 1942 udělit státní občanství několika pečlivě vybraným příslušníkům cizinecké legie německého původu.

Žádosti Židů byly od 27. 7. 1941 postupovány Xavieru Vallatovi a jeho Generálnímu komisariátu pro židovské otázky. V drtivé většině je vetoval, malé procento žádostí bylo odloženo. Tato rozhodnutí měla vliv na pokles počtu Poláků mezi novými občany. Nehledě na to, Slované byli z hlediska schopnosti asimilace hodnoceni obecně nízko. Podobně, ba ještě hůře, na tom byli Arméni, ale v jejich případě byla učiněna výjimka. Francouzské úřady, jež vyčerpaly zásoby bezkonfliktních žádostí, se rozhodly vyhovět i většímu počtu Arménů s ohledem na služby prokázané ve francouzské armádě a také na jejich křesťanskou víru.

## Code de la nationalité 1940 - 1943

Francie trpěla celá třicátá léta nejednotou a nedostatečnou koordinací v udělování státního občanství. I kolaborující režim pociťoval potřebu vypořádat se s tímto problémem a vytvořit novou sjednocující zákonnou úpravu. Tím spíše, že předchozí praxe se zdála nebezpečně liberální. Můžeme tedy hovořit o třetí prioritě. Vedle revizí již udělených občanství a represivní politiky vůči cizincům přítomným na francouzském území mělo být do budoucna zabráněno tomu, aby se Francie znovu ocitla vydaná napospas nežádoucím imigrantům.

<footnote n="124">124 Tamtéž, s. 223.</footnote>

<footnote n="125">125 Weil: Qu'est-ce qu'un Français?, s. 112.</footnote>
Projekt zákona vznikal od léta 1940 ve vzájemné interakci ministerstev a jejich odlišných priorit. Dlouhé měsíce si zainteresovaná ministerstva vyměňovala názory. V lednu roku 1941 byl celý legislativní projekt schválen a prezentován v ucelené podobě. V tomto okamžiku měl velmi blízko k životu, ale peripetie kolem jeho podoby pokračovaly dál.

Nejdůležitější námitky přišly od admirála Darlana, místopředsedy Státní rady a současně ministra vnitra, a Xaviera Vallata, který stál v čele Generálního komisariátu pro židovské otázky. První spočívala v absenci rasových kritérií. Vallat zase požadoval, aby zákon explicitně vylučoval z možnosti získat občanství osoby židovského původu. Nejdále v diskriminačním rasovém přístupu zašel návrh ministerstva zahraničí, neboť upíral právo na francouzské občanství i druhé generaci, která vyrůstala ve Francii. Ministerstvo spravedlnosti nejvíce dbalo na dodržování principů práva a odráželo v celku statečně útoky ostatních aktérů, kteří v mnohem větší míře podléhali "požadavkům doby".

Výsledný návrh předložený v srpnu 1943 měl nakonec podobu kompromisu. Možnost státu neudělit bezdůvodně občanství zůstala dostatečnou zárukou, aniž by nějaké etnikum bylo předem vyloučeno. Není třeba říkat, že v praxi stejně neměli Židé šanci získat francouzské občanství. Přestože zásadně neprolamoval tradici třetí republiky, byl zákon o udělování státního občanství velmi zpřísněn.

Cesta k vzniku zákona byla nesmírně trnitá. Celé dílo, které vznikalo v meziministerských přestřelkách po dobu delší tří let, pohřbilo negativní osvědčení z Německa. Na francouzském území byli okupanti zastoupeni několika orgány. Jednak vojenským velitelstvím, dále kanceláří gestapa a také vyslanectvím v Paříži, kde úřadoval Otto Abetz. Vojenské velitelství projekt v podstatě schválilo, ale nedočkalo se souhlasu Gestapa. Hlavní zádrhel viděli nacisté v tom, že Židé netvořili, jak by bylo záhodno, zvláštní kategorii, ale spadali do běžné imigrace. Protože nedošlo mezi velitelstvím wehrmachtu a Gestapa k dohodě, vyžádal si v dubnu Otto Abetz názor ministerstva zahraničních věcí v Berlíně. O konečném zamítavém stanovisku se tedy rozhodlo v Německu, na Institutu pro státovědu berlínské university. Expertíza, která odtamtud 16. října 1943 vyšla, byla v zásadě negativní. Budeme-li parafrázovat, potom je projekt "v zásadě návratem před rok 1927 a v žádném případě nepředstavuje úspěšný pokus o skutečnou přestavbu legislativy. Spokojuje se s odstraněním opatření vlády Lidové fronty a navazuje na maloměšťáckou a konzervativní konstituční tradici Republiky".<fnref n="126" />

Po zamítavém stanovisku nacistických právních expertů nemohl znít pokyn jinak, než zákon vetovat. 15. října německé autority sdělily oficiálně své stanovisko Francouzům a projekt na nový Code de la nationalité v režii Vichistického státu skončil.

Z řečeného vyplývá několik faktů. Vichistický režim nebyl monolitem. Je třeba rozlišovat mezi jednotlivými složkami režimu, které trpěly "nemocí doby" - antisemitismem a xenofóbií - rozdílnou měrou. Přinejmenším část administrativy neuspěla s pokusem zachovat aspoň trosky kontinuity se starými republikánskými ideály.

Není pravda, že jednání vichistického režimu pramenilo pouze z politické nutnosti. Mnohá opatření, jež byla za války vůči cizincům přijata, vyplývala z jeho podstaty a ze způsobu, kterým se mocenské elity rozhodly řešit domácí složitou sociální a ekonomickou situaci. Zodpovědnost za utrpení a smrt mnohých lidí, kteří doufali nalézt ve Francii útočiště, padá ve stejné míře na nacistické okupanty jako na domácí kolaboranty.

## Svobodná Francie

Představitelé Svobodné Francie nejprve v londýnském exilu, v severní Africe i v osvobozené vlasti měli mnoho úkolů: vypořádat se s vichistickou legislativou a vyřídit žádosti o udělení občanství, kterých se během války na prefekturách departementů nahromadilo na 200 tisíc. Tato priorita odpovídala de Gaullovu požadavku na rekonstrukci země a populace. Úkolem, který s tím úzce souvisí, bylo vypracování nového zákona o státním občanství. Jak uvidíme na diskusích okolo těchto témat, nebyl princip etnické a rasové selekce tak docela mimo hru ani po válce.

<footnote n="126">¹²⁶ Tamtéž, s. 111.</footnote>
Projekt zákona vznikal od léta 1940 ve vzájemné interakci ministerstev a jejich odlišných priorit. Dlouhé měsíce si zainteresovaná ministerstva vyměňovala názory. V lednu roku 1941 byl celý legislativní projekt schválen a prezentován v ucelené podobě. V tomto okamžiku měl velmi blízko k životu, ale peripetie kolem jeho podoby pokračovaly dál.

Nejdůležitější námitky přišly od admirála Darlana, místopředsedy Státní rady a současně ministra vnitra, a Xaviera Vallata, který stál v čele Generálního komisariátu pro židovské otázky. První spočívala v absenci rasových kritérií. Vallat zase požadoval, aby zákon explicitně vylučoval z možnosti získat občanství osoby židovského původu. Nejdále v diskriminačním rasovém přístupu zašel návrh ministerstva zahraničí, neboť upíral právo na francouzské občanství i druhé generaci, která vyrůstala ve Francii. Ministerstvo spravedlnosti nejvíce dbalo na dodržování principů práva a odráželo v celku statečně útoky ostatních aktérů, kteří v mnohem větší míře podléhali "požadavkům doby".

Výsledný návrh předložený v srpnu 1943 měl nakonec podobu kompromisu. Možnost státu neudělit bezdůvodně občanství zůstala dostatečnou zárukou, aniž by nějaké etnikum bylo předem vyloučeno. Není třeba říkat, že v praxi stejně neměli Židé šanci získat francouzské občanství. Přestože zásadně neprolamoval tradici třetí republiky, byl zákon o udělování státního občanství velmi zpřísněn.

Cesta k vzniku zákona byla nesmírně trnitá. Celé dílo, které vznikalo v meziministerských přestřelkách po dobu delší tří let, pohřbilo negativní osvědčení z Německa. Na francouzském území byli okupanti zastoupeni několika orgány. Jednak vojenským velitelstvím, dále kanceláří gestapa a také vyslanectvím v Paříži, kde úřadoval Otto Abetz. Vojenské velitelství projekt v podstatě schválilo, ale nedočkalo se souhlasu Gestapa. Hlavní zádrhel viděli nacisté v tom, že Židé netvořili, jak by bylo záhodno, zvláštní kategorii, ale spadali do běžné imigrace. Protože nedošlo mezi velitelstvím wehrmachtu a Gestapa k dohodě, vyžádal si v dubnu Otto Abetz názor ministerstva zahraničních věcí v Berlíně. O konečném zamítavém stanovisku se tedy rozhodlo v Německu, na Institutu pro státovědu berlínské university. Expertíza, která odtamtud 16. října 1943 vyšla, byla v zásadě negativní. Budeme-li parafrázovat, potom je projekt "v zásadě návratem před rok 1927 a v žádném případě nepředstavuje úspěšný pokus o skutečnou přestavbu legislativy. Spokojuje se s odstraněním opatření vlády Lidové fronty a navazuje na maloměšťáckou a konzervativní konstituční tradici Republiky".<fnref n="126" />

Po zamítavém stanovisku nacistických právních expertů nemohl znít pokyn jinak, než zákon vetovat. 15. října německé autority sdělily oficiálně své stanovisko Francouzům a projekt na nový Code de la nationalité v režii Vichistického státu skončil.

Z řečeného vyplývá několik faktů. Vichistický režim nebyl monolitem. Je třeba rozlišovat mezi jednotlivými složkami režimu, které trpěly "nemocí doby" - antisemitismem a xenofóbií - rozdílnou měrou. Přinejmenším část administrativy neuspěla s pokusem zachovat aspoň trosky kontinuity se starými republikánskými ideály.

Není pravda, že jednání vichistického režimu pramenilo pouze z politické nutnosti. Mnohá opatření, jež byla za války vůči cizincům přijata, vyplývala z jeho podstaty a ze způsobu, kterým se mocenské elity rozhodly řešit domácí složitou sociální a ekonomickou situaci. Zodpovědnost za utrpení a smrt mnohých lidí, kteří doufali nalézt ve Francii útočiště, padá ve stejné míře na nacistické okupanty jako na domácí kolaboranty.

## Svobodná Francie

Představitelé Svobodné Francie nejprve v londýnském exilu, v severní Africe i v osvobozené vlasti měli mnoho úkolů: vypořádat se s vichistickou legislativou a vyřídit žádosti o udělení občanství, kterých se během války na prefekturách departementů nahromadilo na 200 tisíc. Tato priorita odpovídala de Gaullovu požadavku na rekonstrukci země a populace. Úkolem, který s tím úzce souvisí, bylo vypracování nového zákona o státním občanství. Jak uvidíme na diskusích okolo těchto témat, nebyl princip etnické a rasové selekce tak docela mimo hru ani po válce.

<footnote n="126">¹²⁶ Tamtéž, s. 111.</footnote>
Zatímco ve Francii probíhal dle zákona z 22. 7. 1940 hromadný proces revizí udělených občanství, který vyústil ve více než 15 tisíc případů jeho odebrání, v Londýně na Carlton Gardens č. 4 se lidé ze Svobodné Francie starali o to, aby kontinuita Třetí republiky zůstala zachována. Pod vedením Reného Cassina, jednoho z De Gaullových spolupracovníků, byl otevřen registr pro otázku státního občanství. Prohlášení, jež archivoval, měla v prvních měsících ve velké většině charakter demonstrativního vyjádření věrnosti. K francouzskému občanství se přihlašovali lidé, kteří se mohli obávat, že o ně budou vichistickými úřady připraveni. Rovněž byly archivovány žádosti cizinců o udělení občanství. Zde se orgány Svobodné Francie striktně držely zákona z r. 1927, který s výjimkou manželek francouzských občanů nepovoloval udělit státní občanství mimo hranice Francie. Zádosti byly tedy vyřízeny až po válce. Od prosince 1941 se funkce registru přesunula z pole symbolického na pole právní a začal více fungovat jako oficiální orgán. Jazyk dokumentů nabyl ve větší míře právní formu. V září roku 1944, po příchodu provizorní vlády do Paříže, byl registr předán na ministerstvo spravedlnosti.

Už bylo řečeno, že obnovení dekretu Crémieux, který přiznával francouzské občanstvím všem alžírským Židům, se neobešlo bez komplikací. Anulace zákona z 22. 7. 1940, dle kterého přišlo revizemi o státní občanství přes 15 tisíc osob, také nebyla samozřejmou záležitostí. Diskuse probíhaly od března 1943, kdy nařízení generála Girauda v severní Africe anulovala zákony vzniklé po 22. 7. 1940, ale na tento zákon samotný se již nevztahovala. Podobný postoj jako generál Giraud zaujal i François de Menthon, komisař pro spravedlnost Svobodné Francie. Podle jeho mínění bylo občanství v letech těsně před válkou udělováno v neuváženě vysoké míře. Proto navrhoval zachovat rozhodnutí vichistických orgánů.

Právní výbor Svobodné Francie (v podstatě Státní rada) zaujal postoj opačný a formuloval jej v prohlášení z 11. 1. 1944, v němž se mimo jiné praví: "Vichistická legislativa je v tomto bodě jednou z nejostudnějších stránek režimu. [...] Francouzský výbor národního osvobození by zatížil své svědomí velikou odpovědností před národem i obecným svědomím, pokud by se kategoricky neodřekl nespravedlivých opatření přijatých lidmi z Vichy...".<fnref n="127" /> Diskuse pokračovaly ještě několik měsíců, ale 24. 5. 1944 byl zákon z 22. 7. 1940 zrušen s retroaktivní platností. Veškeré případy byly po návratu vlády do Paříže znovu otevřeny a posuzovány podle zákona z roku 1927, který v článku 10 také obsahoval mechanismy ke zbavení občanství. V dtivé většině bylo jejich vyřízení rychlé a kladné.

Orgány prozatímní vlády zaujaly nakonec morálně správné stanovisko, ale jeho prosazení se neobešlo bez komplikací. I v rámci Svobodné Francie se na úrovni jednotlivců uplatnily názory, které bychom hledali spíše ve Vichy, nebo lépe řečeno ve Francii na konci třicátých let. Tito lidé, kteří se od Vichy plně distancovali, se zřejmě necítili zodpovědní za účast Francie na nacistickém vyhlazovacím programu. Proto se možná bez hlubší reflexe snažili pragmaticky navázat na přerušenou kontinuitu Třetí republiky. Chtěli využít vichistické zákony bez ohledu na jejich morální rozměr, pokud podle nich odpovídaly soudobým potřebám země.

Vylodění Spojenců na normandských plážích 6. 6. 1944 bylo pouze začátkem osvobozování Francie. Boje trvaly dalších jedenáct měsíců. Paříž byla nicméně osvobozena již během léta a 26. srpna přivítala generála de Gaulla.

Vzhledem k pokračujícím bojům musela prozatímní vláda přijmout "staronová" bezpečnostní opatření. Z Němců se opět stali nepřátelé a osud německých civilistů na francouzském území se opakoval. Znovu je postihla internace, tentokrát ve společnosti překupníků černého trhu a více či méně spravedlivě obviněných kolaborantů. Prozatímní vláda se inspirovala postupy z konce Třetí republiky, konkrétně zákonem z 12. 11. 1938 o internaci nežádoucích cizinců, o němž jsme mluvili v příslušné kapitole. V říjnu a listopadu roku 1944 vyšla série nařízení, jež umožňovala prefektům internovat osoby ohrožující veřejnou bezpečnost a národní obranu. Zadrženi měli být cizinci, kteří byli vyhoštěni, neměli možnost návratu do své země a lidé bez vlasti. Na rozdíl od předválečné situace se tu však úřady alespoň deklarativně snažily bránit dalšímu bezpráví.<fnref n="128" /> Internováni byli ti z cizinců, kteří představovali skutečné nebezpečí. Ostatní měli mít domácí vězení. V praxi se ovšem především k německým civilistům přistupovalo se značnou tvrdostí.

<footnote n="127">¹²⁷ Tamtéž, s. 140.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ Peschanski: La France des Camps, s. 447.</footnote>
Zatímco ve Francii probíhal dle zákona z 22. 7. 1940 hromadný proces revizí udělených občanství, který vyústil ve více než 15 tisíc případů jeho odebrání, v Londýně na Carlton Gardens č. 4 se lidé ze Svobodné Francie starali o to, aby kontinuita Třetí republiky zůstala zachována. Pod vedením Reného Cassina, jednoho z De Gaullových spolupracovníků, byl otevřen registr pro otázku státního občanství. Prohlášení, jež archivoval, měla v prvních měsících ve velké většině charakter demonstrativního vyjádření věrnosti. K francouzskému občanství se přihlašovali lidé, kteří se mohli obávat, že o ně budou vichistickými úřady připraveni. Rovněž byly archivovány žádosti cizinců o udělení občanství. Zde se orgány Svobodné Francie striktně držely zákona z r. 1927, který s výjimkou manželek francouzských občanů nepovoloval udělit státní občanství mimo hranice Francie. Zádosti byly tedy vyřízeny až po válce. Od prosince 1941 se funkce registru přesunula z pole symbolického na pole právní a začal více fungovat jako oficiální orgán. Jazyk dokumentů nabyl ve větší míře právní formu. V září roku 1944, po příchodu provizorní vlády do Paříže, byl registr předán na ministerstvo spravedlnosti.

Už bylo řečeno, že obnovení dekretu Crémieux, který přiznával francouzské občanstvím všem alžírským Židům, se neobešlo bez komplikací. Anulace zákona z 22. 7. 1940, dle kterého přišlo revizemi o státní občanství přes 15 tisíc osob, také nebyla samozřejmou záležitostí. Diskuse probíhaly od března 1943, kdy nařízení generála Girauda v severní Africe anulovala zákony vzniklé po 22. 7. 1940, ale na tento zákon samotný se již nevztahovala. Podobný postoj jako generál Giraud zaujal i François de Menthon, komisař pro spravedlnost Svobodné Francie. Podle jeho mínění bylo občanství v letech těsně před válkou udělováno v neuváženě vysoké míře. Proto navrhoval zachovat rozhodnutí vichistických orgánů.

Právní výbor Svobodné Francie (v podstatě Státní rada) zaujal postoj opačný a formuloval jej v prohlášení z 11. 1. 1944, v němž se mimo jiné praví: "Vichistická legislativa je v tomto bodě jednou z nejostudnějších stránek režimu. [...] Francouzský výbor národního osvobození by zatížil své svědomí velikou odpovědností před národem i obecným svědomím, pokud by se kategoricky neodřekl nespravedlivých opatření přijatých lidmi z Vichy...".<fnref n="127" /> Diskuse pokračovaly ještě několik měsíců, ale 24. 5. 1944 byl zákon z 22. 7. 1940 zrušen s retroaktivní platností. Veškeré případy byly po návratu vlády do Paříže znovu otevřeny a posuzovány podle zákona z roku 1927, který v článku 10 také obsahoval mechanismy ke zbavení občanství. V dtivé většině bylo jejich vyřízení rychlé a kladné.

Orgány prozatímní vlády zaujaly nakonec morálně správné stanovisko, ale jeho prosazení se neobešlo bez komplikací. I v rámci Svobodné Francie se na úrovni jednotlivců uplatnily názory, které bychom hledali spíše ve Vichy, nebo lépe řečeno ve Francii na konci třicátých let. Tito lidé, kteří se od Vichy plně distancovali, se zřejmě necítili zodpovědní za účast Francie na nacistickém vyhlazovacím programu. Proto se možná bez hlubší reflexe snažili pragmaticky navázat na přerušenou kontinuitu Třetí republiky. Chtěli využít vichistické zákony bez ohledu na jejich morální rozměr, pokud podle nich odpovídaly soudobým potřebám země.

Vylodění Spojenců na normandských plážích 6. 6. 1944 bylo pouze začátkem osvobozování Francie. Boje trvaly dalších jedenáct měsíců. Paříž byla nicméně osvobozena již během léta a 26. srpna přivítala generála de Gaulla.

Vzhledem k pokračujícím bojům musela prozatímní vláda přijmout "staronová" bezpečnostní opatření. Z Němců se opět stali nepřátelé a osud německých civilistů na francouzském území se opakoval. Znovu je postihla internace, tentokrát ve společnosti překupníků černého trhu a více či méně spravedlivě obviněných kolaborantů. Prozatímní vláda se inspirovala postupy z konce Třetí republiky, konkrétně zákonem z 12. 11. 1938 o internaci nežádoucích cizinců, o němž jsme mluvili v příslušné kapitole. V říjnu a listopadu roku 1944 vyšla série nařízení, jež umožňovala prefektům internovat osoby ohrožující veřejnou bezpečnost a národní obranu. Zadrženi měli být cizinci, kteří byli vyhoštěni, neměli možnost návratu do své země a lidé bez vlasti. Na rozdíl od předválečné situace se tu však úřady alespoň deklarativně snažily bránit dalšímu bezpráví.<fnref n="128" /> Internováni byli ti z cizinců, kteří představovali skutečné nebezpečí. Ostatní měli mít domácí vězení. V praxi se ovšem především k německým civilistům přistupovalo se značnou tvrdostí.

<footnote n="127">¹²⁷ Tamtéž, s. 140.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ Peschanski: La France des Camps, s. 447.</footnote>
Prozatímní vláda až na konci srpna roku 1945, tedy téměř 4 měsíce po německé kapitulaci, zrušila administrativní internace bez soudu. Zároveň se měly do tří měsíců prošetřit případy lidí, kteří se v táborech nacházeli. Celý proces se však protáhl až do května roku 1946.

## Nový Code de la nationalité - nařízení z 19. 10. 1945

Úpravu a sjednocení legislativy v otázce udělování státního občanství měly v plánu i vlády ve třicátých letech. Neuspěly a krachem skončil také pokus kolaborantského režimu. Je možné, že nebýt výjimečné příležitosti, kterou nabízela chvíle - přijmout zákon formou nařízení, bez parlamentních průtahů, v prvních měsících po válce - čekala by Francie na svůj zákoník o státním občanství ještě dlouho. Čas skutečně tlačil, bylo potřeba vyřídit nahromaděnou agendu i nové žádosti účastníků odboje. I přes prožitou zkušenost války se vznik zákona neobešel bez debaty o výběru kandidátů dle rasového klíče. Názory, že je třeba vybírat nové Francouze podle etnického původu, obsahovaly expertizy odborníků před válkou, během ní a ti samí lidé dávali k dobru své vědění i po válce.

Na prvním místě mezi nimi musíme zmínit předsedu Vysokého poradního výboru pro obyvatelstvo a rodinu (vznikl 3. 4. 1945). Georges Mauco byl uznávaným expertem v oboru již ve třicátých letech. Během války publikoval odborné články v časopise L'Ethnie française. V nich rozvíjel své názory na schopnost asimilace jednotlivých etnik a veskrze přitakával rasistické a protižidovské politice Vichy. V roce 1944 se přidal na stranu spojenců a podílel se na osvobozování Paříže. Své návrhy imigrační strategie opíral i po válce o studie, které vznikly v roce 1943 a 1944 na půdě Vichy<fnref n="129" /> a zároveň se inspiroval americkým příkladem kvót na imigraci. Mezi imigranty do Francie rozlišoval tři velké rasové skupiny: severské Evropany, latinské Evropany, a Slovany. Jejich poměr v příchozí populaci měl být určen na základě ještě vyrovnaného složení francouzské populace mezi lety 1881 a 1891. Seveřané (Belgičané, Lucemburčané, Holandané, Švédové, Dánové, Skandinávci, Irové a Britové, Němci a Kanaďané) měli tvořit 50% imigrantů. Jihoevropané, obyvatelé severních regiónů Španělska, Itálie a Portugalska 30% a zbylých 20% připadlo na Poláky, Jugoslávce a Čechoslováky. Příslušníci ostatních národů měli být kooptováni mezi francouzské obyvatelstvo pouze výjimečně, na základě jednotlivě posuzovaných případů. Pro uprchlíky a běžence Mauco neměl pochopení po válce stejně jako v průběhu třicátých let a prosazoval v ohledu k nim silně restriktivní přístup.<fnref n="130" />

Hlas Maucova Výboru pro obyvatelstvo se v červnu 1945 utkal s koncepcí meziministerské komise, která zasedala od března téhož roku. I jejím úkolem bylo stanovit nejdůležitější principy pro posuzování žádostí o státní občanství. Po bouřlivých debatách, se shodla na poněkud odlišných prioritách: zásluhy v odboji, demografický přínos (rodiny s dětmi) a státní zájem (mladí lidé schopní vojenské služby). Původ žadatele byl jen doplňujícím kritériem. Stanovisko ministerstev se nakonec prosadilo. Vysoký výbor byl odstaven na vedlejší kolej a s ním i Georges Mauco. Vzniklé zásady se staly součástí zákona o udělování státních občanství, který od září 1945 vznikal na ministerstvu spravedlnosti.

Za pozornost stojí, že de Gaulle se v podstatě podepsal pod Maucova doporučení. Jeho dopis Henrymu Teigenovi z 30. května 1945 zřejmě přímo vycházel z dopisu, který několik dní před tím zaslal Mauco Louisi Joxovi, generálnímu sekretáři provizorní vlády. Kritizoval v něm dosavadní průběh procedur udělování občanství a upozorňoval na nedostatky při zohledňování původu, profese a rodinného stavu imigrantů. Také důrazně žádal, aby se omezil jejich přístup do velkých aglomerací a byli směřováni na venkov do zemědělství.<fnref n="131" /> Je otázkou, nakolik byl de Gaulle sám jeho autorem, neboť například vůbec nezmiňuje účastníky odboje a členy Svobodné Francie. Přikláněla bych se k variantě, že list neformuloval de Gaulle, ale právě Joxe.

Nový Code de la nationalité z 19. 10. 1945 se celkovým duchem příliš neodlišoval od zákona z roku 1927. Změny přinesly pouze nové demografické a kontrolní imperativy. Zákon respektoval priority obsažené v závěrech meziministerské komise.

Vyhlášením nového zákoníku o státním občanství se podařilo konsolidovat a sjednotit vládní politiku v oblasti, jež byla v předválečných letech produktem politických zvratů, impulsů z jednotlivých míst státního aparatu a svévole státních úředníků. Stát získal větší kontrolu nad cizinci, které vpouštěl do francouzského národa. Francouzská imigrační politika se znovu vrátila

<footnote n="129">¹²⁹ Weil: Qu'est-ce qu'un Français ?, s. 144.</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ Tamtéž, s. 89.</footnote>

<footnote n="131">¹³¹ Tamtéž, s. 147.</footnote>
Prozatímní vláda až na konci srpna roku 1945, tedy téměř 4 měsíce po německé kapitulaci, zrušila administrativní internace bez soudu. Zároveň se měly do tří měsíců prošetřit případy lidí, kteří se v táborech nacházeli. Celý proces se však protáhl až do května roku 1946.

## Nový Code de la nationalité - nařízení z 19. 10. 1945

Úpravu a sjednocení legislativy v otázce udělování státního občanství měly v plánu i vlády ve třicátých letech. Neuspěly a krachem skončil také pokus kolaborantského režimu. Je možné, že nebýt výjimečné příležitosti, kterou nabízela chvíle - přijmout zákon formou nařízení, bez parlamentních průtahů, v prvních měsících po válce - čekala by Francie na svůj zákoník o státním občanství ještě dlouho. Čas skutečně tlačil, bylo potřeba vyřídit nahromaděnou agendu i nové žádosti účastníků odboje. I přes prožitou zkušenost války se vznik zákona neobešel bez debaty o výběru kandidátů dle rasového klíče. Názory, že je třeba vybírat nové Francouze podle etnického původu, obsahovaly expertizy odborníků před válkou, během ní a ti samí lidé dávali k dobru své vědění i po válce.

Na prvním místě mezi nimi musíme zmínit předsedu Vysokého poradního výboru pro obyvatelstvo a rodinu (vznikl 3. 4. 1945). Georges Mauco byl uznávaným expertem v oboru již ve třicátých letech. Během války publikoval odborné články v časopise L'Ethnie française. V nich rozvíjel své názory na schopnost asimilace jednotlivých etnik a veskrze přitakával rasistické a protižidovské politice Vichy. V roce 1944 se přidal na stranu spojenců a podílel se na osvobozování Paříže. Své návrhy imigrační strategie opíral i po válce o studie, které vznikly v roce 1943 a 1944 na půdě Vichy<fnref n="129" /> a zároveň se inspiroval americkým příkladem kvót na imigraci. Mezi imigranty do Francie rozlišoval tři velké rasové skupiny: severské Evropany, latinské Evropany, a Slovany. Jejich poměr v příchozí populaci měl být určen na základě ještě vyrovnaného složení francouzské populace mezi lety 1881 a 1891. Seveřané (Belgičané, Lucemburčané, Holandané, Švédové, Dánové, Skandinávci, Irové a Britové, Němci a Kanaďané) měli tvořit 50% imigrantů. Jihoevropané, obyvatelé severních regiónů Španělska, Itálie a Portugalska 30% a zbylých 20% připadlo na Poláky, Jugoslávce a Čechoslováky. Příslušníci ostatních národů měli být kooptováni mezi francouzské obyvatelstvo pouze výjimečně, na základě jednotlivě posuzovaných případů. Pro uprchlíky a běžence Mauco neměl pochopení po válce stejně jako v průběhu třicátých let a prosazoval v ohledu k nim silně restriktivní přístup.<fnref n="130" />

Hlas Maucova Výboru pro obyvatelstvo se v červnu 1945 utkal s koncepcí meziministerské komise, která zasedala od března téhož roku. I jejím úkolem bylo stanovit nejdůležitější principy pro posuzování žádostí o státní občanství. Po bouřlivých debatách, se shodla na poněkud odlišných prioritách: zásluhy v odboji, demografický přínos (rodiny s dětmi) a státní zájem (mladí lidé schopní vojenské služby). Původ žadatele byl jen doplňujícím kritériem. Stanovisko ministerstev se nakonec prosadilo. Vysoký výbor byl odstaven na vedlejší kolej a s ním i Georges Mauco. Vzniklé zásady se staly součástí zákona o udělování státních občanství, který od září 1945 vznikal na ministerstvu spravedlnosti.

Za pozornost stojí, že de Gaulle se v podstatě podepsal pod Maucova doporučení. Jeho dopis Henrymu Teigenovi z 30. května 1945 zřejmě přímo vycházel z dopisu, který několik dní před tím zaslal Mauco Louisi Joxovi, generálnímu sekretáři provizorní vlády. Kritizoval v něm dosavadní průběh procedur udělování občanství a upozorňoval na nedostatky při zohledňování původu, profese a rodinného stavu imigrantů. Také důrazně žádal, aby se omezil jejich přístup do velkých aglomerací a byli směřováni na venkov do zemědělství.<fnref n="131" /> Je otázkou, nakolik byl de Gaulle sám jeho autorem, neboť například vůbec nezmiňuje účastníky odboje a členy Svobodné Francie. Přikláněla bych se k variantě, že list neformuloval de Gaulle, ale právě Joxe.

Nový Code de la nationalité z 19. 10. 1945 se celkovým duchem příliš neodlišoval od zákona z roku 1927. Změny přinesly pouze nové demografické a kontrolní imperativy. Zákon respektoval priority obsažené v závěrech meziministerské komise.

Vyhlášením nového zákoníku o státním občanství se podařilo konsolidovat a sjednotit vládní politiku v oblasti, jež byla v předválečných letech produktem politických zvratů, impulsů z jednotlivých míst státního aparatu a svévole státních úředníků. Stát získal větší kontrolu nad cizinci, které vpouštěl do francouzského národa. Francouzská imigrační politika se znovu vrátila

<footnote n="129">¹²⁹ Weil: Qu'est-ce qu'un Français ?, s. 144.</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ Tamtéž, s. 89.</footnote>

<footnote n="131">¹³¹ Tamtéž, s. 147.</footnote>
k republikánským zásadám. Z pouhého regulátora trhu s pracovní silou se stala nástrojem stabilní politiky demografické obnovy.

## Závěr

Opatření diskriminující cizince ve Vichy do značné míry následovala logiku předchozích let. Růst nepřátelství k cizincům a Židům byl znatelný již během třicátých let. Třetí republika však přes mnohá sporná a nešťastná opatření zachovávala aspoň v oficiální rovině tradici respektování lidských práv. Veřejné mínění bylo však už na konci třicátých let připraveno podniknout vůči cizincům daleko tvrdší kroky. Je možné, že diskriminační přístup, kterým se vyznačovala mnohá opatření k regulaci trhu práce a zajištění bezpečnosti před válkou, měl za následek, že veřejnost nebyla ani vichistickou politikou překvapena a akceptovala ji.

Šok z porážky v létě roku 1940 způsobil jednu zásadní věc: rétorika a oficiální diskurz se přizpůsobily praxi. Francouzský stát se přestal i teoreticky hlásit k obraně lidských práv a ochraně slabých. Pokud vynecháme nejkrutější část - deportaci a likvidaci Židů - zákony v létě 1940 vznikaly ve francouzské režii. Tento názor už je obecně přijímaným faktem a Paxtonova tvrzení potvrdily i práce pozdější. Latentní xenofobie, přítomná již před válkou, způsobila, že veřejné mínění se proti diskriminaci cizinců a Židů nepostavilo.

Francouzská kolaborace s holocaustem patří ke smutným stránkám historie této země. Vichističtí představitelé se připojili k systematickému vyhlazování lidí židovského původu, přestože fyzická likvidace Židů nebyla v žádném případě součástí francouzského pojetí antisemitismu. Vichy by úplně stačilo zbavit Židy kulturního a ekonomického vlivu. K Židům vlastním, tedy asimilovaným a integrovaným do společnosti, se Francouzi chovali relativně shovívavě. Domácí židovské obyvatelstvo vichistické úřady dlouhou dobu bráníly na úkor Židů cizích, kteří naplňovali transporty. Největšího bezpráví se tedy francouzská společnost dopustila na cizincích.

Je dále třeba si připomenout, že jednotlivé složky každého režimu, přestože je jim dáno respektovat politickou linii svých představitelů, disponují určitou mírou autonomie. Při hlubším pohledu do vichistického systému se ukázalo, že ministerstvo spravedlnosti se pokoušelo respektovat republikánské právní principy. Nechci rozhodně naznačovat, že ministerstvo spravedlnosti si vytklo za cíl chránit Židy. Odmítlo ale, aby se kvůli politickým cílům změnila podstata právního systému. V rámci každého režimu pracovali lidé s různými prioritami a na různých úrovních se je, i v těch nejtěžších chvílích, snažili prosazovat.

Proces rušení vichistické legislativy a tvorby nových zákonů odhalil přítomnost rasového přístupu k imigraci i v osvobozené Francii. Zde narážíme na další téma, kterým je dědictví Vichy a poválečná "očista" národa. V rámci nové administrativy, především na nižších a středních postech, nepochybně našlo uplatnění množství osob, které se spolupodílely na chodu státu i během války. Fakt, že se rasově selektivní přístup uplatnil i v diskusích o poválečné imigrační politice, však osobně vidím spíše jako důsledek kontinuity s předválečnou republikou.
k republikánským zásadám. Z pouhého regulátora trhu s pracovní silou se stala nástrojem stabilní politiky demografické obnovy.

## Závěr

Opatření diskriminující cizince ve Vichy do značné míry následovala logiku předchozích let. Růst nepřátelství k cizincům a Židům byl znatelný již během třicátých let. Třetí republika však přes mnohá sporná a nešťastná opatření zachovávala aspoň v oficiální rovině tradici respektování lidských práv. Veřejné mínění bylo však už na konci třicátých let připraveno podniknout vůči cizincům daleko tvrdší kroky. Je možné, že diskriminační přístup, kterým se vyznačovala mnohá opatření k regulaci trhu práce a zajištění bezpečnosti před válkou, měl za následek, že veřejnost nebyla ani vichistickou politikou překvapena a akceptovala ji.

Šok z porážky v létě roku 1940 způsobil jednu zásadní věc: rétorika a oficiální diskurz se přizpůsobily praxi. Francouzský stát se přestal i teoreticky hlásit k obraně lidských práv a ochraně slabých. Pokud vynecháme nejkrutější část - deportaci a likvidaci Židů - zákony v létě 1940 vznikaly ve francouzské režii. Tento názor už je obecně přijímaným faktem a Paxtonova tvrzení potvrdily i práce pozdější. Latentní xenofobie, přítomná již před válkou, způsobila, že veřejné mínění se proti diskriminaci cizinců a Židů nepostavilo.

Francouzská kolaborace s holocaustem patří ke smutným stránkám historie této země. Vichističtí představitelé se připojili k systematickému vyhlazování lidí židovského původu, přestože fyzická likvidace Židů nebyla v žádném případě součástí francouzského pojetí antisemitismu. Vichy by úplně stačilo zbavit Židy kulturního a ekonomického vlivu. K Židům vlastním, tedy asimilovaným a integrovaným do společnosti, se Francouzi chovali relativně shovívavě. Domácí židovské obyvatelstvo vichistické úřady dlouhou dobu bráníly na úkor Židů cizích, kteří naplňovali transporty. Největšího bezpráví se tedy francouzská společnost dopustila na cizincích.

Je dále třeba si připomenout, že jednotlivé složky každého režimu, přestože je jim dáno respektovat politickou linii svých představitelů, disponují určitou mírou autonomie. Při hlubším pohledu do vichistického systému se ukázalo, že ministerstvo spravedlnosti se pokoušelo respektovat republikánské právní principy. Nechci rozhodně naznačovat, že ministerstvo spravedlnosti si vytklo za cíl chránit Židy. Odmítlo ale, aby se kvůli politickým cílům změnila podstata právního systému. V rámci každého režimu pracovali lidé s různými prioritami a na různých úrovních se je, i v těch nejtěžších chvílích, snažili prosazovat.

Proces rušení vichistické legislativy a tvorby nových zákonů odhalil přítomnost rasového přístupu k imigraci i v osvobozené Francii. Zde narážíme na další téma, kterým je dědictví Vichy a poválečná "očista" národa. V rámci nové administrativy, především na nižších a středních postech, nepochybně našlo uplatnění množství osob, které se spolupodílely na chodu státu i během války. Fakt, že se rasově selektivní přístup uplatnil i v diskusích o poválečné imigrační politice, však osobně vidím spíše jako důsledek kontinuity s předválečnou republikou.
# Francouzské hospodářství 1944-1948: Modernizace nebo úpadek?

Petra Brožová

V okamžiku osvobození se hospodářská činnost Francie téměř zastavila. Země byla zničená a vyčerpaná okupací a válkou. Situace se prudce zhoršovala již od dubna 1944. Bombardování a sabotáže paralyzovaly dopravu a zpmalovaly průmyslovou výrobu. Po vylodění spojenců se v důsledku bojů a participace obyvatelstva na osvobozování prakticky zastavila veškerá výroba. Válka odřízla většinu velkých měst od zásobování.

Druhá světová válka si ve Francii vyžádala dvakrát méně lidských životů než první světová válka.132 V první světové válce zemřelo 1 350 000 obyvatel Francie. Ve druhé světové válce zahynulo 600 000 osob: z toho 170 000 zahynulo v boji nebo v důsledku zranění z boje. Celkem 280 000 Francouzů zemřelo v mundurech vězňů, deportovaných či nuceně nasazených osob. Počet civilních obětí dosáhl 150 000. Počet obyvatel Francie byl ke konci války ještě snížen o ty, kteří se aktuálně nacházeli v Německu. Jednalo se o 1 200 000 válečných zajatců, 700 000 nuceně nasazených osob a 200 000 vězňů koncentračních táborů.133 Další snížení počtu obyvatel představovala emigrace přibližně 320 000 Francouzů v průběhu války. V březnu 1946 tak Francie měla jen 40 503 000 obyvatel a ocitla se na úrovni konce 19. století.134 Hospodářství se v důsledku poklesu počtu obyvatel v produktivním věku muselo potýkat s nedostatkem pracovní síly.135

Zoufalý byl i fyzický stav obyvatelstva. V průběhu války ztratilo 70% mužů a 55% žen na váze. Každé třetí dítě ve velkých městech mělo problémy s růstem. Ti Francouzi, kterým bylo v roce 1945 čtrnáct let a kteří dospívali v průběhu války, ztratili v porovnání s předchozími generacemi 7 až 11 centimetrů na výšce a 7 až 9 kilo na váze. Školní lékaři konstatovali případy rachitidy a avitaminózy. Válka přinesla také morální a psychická traumata: vzpomínky na bombardování a okupaci, trauma rozdělených rodin, přerušené vzdělání, nejistota každodenního života. Jedním z největších praktických problémů byl nedostatek bytů a špatné zásobování. Problém s bydlením ještě umocnil přesun obyvatel z venkova do měst. Nejvážnější byla situace v Paříži, kam se uchylovali uprchlíci z devastovaných oblastí.

V oblasti materiálních ztrát byla bilance v porovnání s první světovou válkou mnohem horší.136 Zatímco v první světové válce byla kompletně zničena pouze Pikardie a Champagne, nyní byly zasaženy všechny regiony země. Válka se přímo dotkla 74 départementů. Symbolem zkázy se stala Normandie. Caen bylo zničeno ze 73%, Saint-Lô ze 77%, Rouen z 50%, Le Havre z 82%. Region ztratil 40% výrobních kapacit a celkem bylo třeba zneškodnit 600 000 min. Jeden milion rodin se ocitl bez přístřeší. Zničeno bylo celkem 460 000 domů a poničeno dalších 1 900 000 z celkového počtu 9 545 000 obytných domů. Obnova bytů, průmyslových a administrativních budov se proto obecně stala prioritou. V roce 1946 ministerstvo obnovy odhadlo celkové náklady na rekonstrukci bytového fondu na 4 900 miliard franků. To představovalo 2 až 3 roční předválečné příjmy státní pokladny.137

V zoufalém stavu byla i doprava: železnice byla poškozena bombardováním a „bitvou o koleje", kterou s okupanty svedl odboj.138 Ze 40 000 km kolejí zůstalo pouze 18 000 v provozu, a to ještě v izolovaných úsecích. Zničeno bylo 115 hlavních nádraží ze 300 a zejména 24 seřazovacích nádraží z celkem 40. Zaniklo 1 900 mostů a viaduktů a 27 tunelů. Z každých šesti předválečných lokomotiv bylo možno použít jednu, ze dvou nákladních vagónů jeden a obdobně jen jeden ze tří osobních vagónů. Situace byla o to horší, že se dvě třetiny předválečné přepravy uskutečňovaly po železnici. Ani silniční doprava na tom nebyla o mnoho lépe. Silnice bylo třeba opravit alespoň provizorně, aby mohly projíždět konvoje se zásobováním. Zničeno bylo na 7 500 mostů. Každá řeka se tak stala nesmírnou překážkou. Mosty chyběly především na Seině mezi Paříží a La Manchem, na Loiře

<footnote n="132">132 BECKER J.-J.: Histoire politique de la France depuis 1945, Paris, 1992, s. 20-22. MAUROIS A.: Dějiny Francie, Praha, 1994, s. 442-449. RIOUX J.-P.: Histoire de la IV. République, l'Ardeur et la Nécessité, Paris, 1980, s. 30-32.</footnote>

<footnote n="133">133 V Německu dlelo celkem 5% obyvatel Francie.</footnote>

<footnote n="134">134 V roce 1939 měla Francie 41 600 000 obyvatel.</footnote>

<footnote n="135">135 V letech 1946-52 bylo v produktivním věku 19,5 milionů obyvatel Francie. V roce 1931 to bylo 20,5 milionů obyvatel. Hranice 20 milionů byla překonána až v roce 1962.</footnote>

<footnote n="136">136 BONNEFOUS M., SEYDOUX M.: L'année 1944-45, Paris, 1946, s. 18-24. MAUROIS: Dějiny, s. 442-449. RIOUX: Histoire, s. 32-35.</footnote>

<footnote n="137">137 Rekonstrukce byla odhadnuta na 20 miliard pracovních hodin. 800 000 dělníků by při pracovní době 40 hodin týdně pracovalo 13 let.</footnote>

<footnote n="138">138 Předválečné úrovně v počtu přepravených osob bylo dosaženo již roku 1945, předválečné úrovně v množství přepraveného zboží až o rok později.</footnote>
# Francouzské hospodářství 1944-1948: Modernizace nebo úpadek?

Petra Brožová

V okamžiku osvobození se hospodářská činnost Francie téměř zastavila. Země byla zničená a vyčerpaná okupací a válkou. Situace se prudce zhoršovala již od dubna 1944. Bombardování a sabotáže paralyzovaly dopravu a zpmalovaly průmyslovou výrobu. Po vylodění spojenců se v důsledku bojů a participace obyvatelstva na osvobozování prakticky zastavila veškerá výroba. Válka odřízla většinu velkých měst od zásobování.

Druhá světová válka si ve Francii vyžádala dvakrát méně lidských životů než první světová válka.132 V první světové válce zemřelo 1 350 000 obyvatel Francie. Ve druhé světové válce zahynulo 600 000 osob: z toho 170 000 zahynulo v boji nebo v důsledku zranění z boje. Celkem 280 000 Francouzů zemřelo v mundurech vězňů, deportovaných či nuceně nasazených osob. Počet civilních obětí dosáhl 150 000. Počet obyvatel Francie byl ke konci války ještě snížen o ty, kteří se aktuálně nacházeli v Německu. Jednalo se o 1 200 000 válečných zajatců, 700 000 nuceně nasazených osob a 200 000 vězňů koncentračních táborů.133 Další snížení počtu obyvatel představovala emigrace přibližně 320 000 Francouzů v průběhu války. V březnu 1946 tak Francie měla jen 40 503 000 obyvatel a ocitla se na úrovni konce 19. století.134 Hospodářství se v důsledku poklesu počtu obyvatel v produktivním věku muselo potýkat s nedostatkem pracovní síly.135

Zoufalý byl i fyzický stav obyvatelstva. V průběhu války ztratilo 70% mužů a 55% žen na váze. Každé třetí dítě ve velkých městech mělo problémy s růstem. Ti Francouzi, kterým bylo v roce 1945 čtrnáct let a kteří dospívali v průběhu války, ztratili v porovnání s předchozími generacemi 7 až 11 centimetrů na výšce a 7 až 9 kilo na váze. Školní lékaři konstatovali případy rachitidy a avitaminózy. Válka přinesla také morální a psychická traumata: vzpomínky na bombardování a okupaci, trauma rozdělených rodin, přerušené vzdělání, nejistota každodenního života. Jedním z největších praktických problémů byl nedostatek bytů a špatné zásobování. Problém s bydlením ještě umocnil přesun obyvatel z venkova do měst. Nejvážnější byla situace v Paříži, kam se uchylovali uprchlíci z devastovaných oblastí.

V oblasti materiálních ztrát byla bilance v porovnání s první světovou válkou mnohem horší.136 Zatímco v první světové válce byla kompletně zničena pouze Pikardie a Champagne, nyní byly zasaženy všechny regiony země. Válka se přímo dotkla 74 départementů. Symbolem zkázy se stala Normandie. Caen bylo zničeno ze 73%, Saint-Lô ze 77%, Rouen z 50%, Le Havre z 82%. Region ztratil 40% výrobních kapacit a celkem bylo třeba zneškodnit 600 000 min. Jeden milion rodin se ocitl bez přístřeší. Zničeno bylo celkem 460 000 domů a poničeno dalších 1 900 000 z celkového počtu 9 545 000 obytných domů. Obnova bytů, průmyslových a administrativních budov se proto obecně stala prioritou. V roce 1946 ministerstvo obnovy odhadlo celkové náklady na rekonstrukci bytového fondu na 4 900 miliard franků. To představovalo 2 až 3 roční předválečné příjmy státní pokladny.137

V zoufalém stavu byla i doprava: železnice byla poškozena bombardováním a „bitvou o koleje", kterou s okupanty svedl odboj.138 Ze 40 000 km kolejí zůstalo pouze 18 000 v provozu, a to ještě v izolovaných úsecích. Zničeno bylo 115 hlavních nádraží ze 300 a zejména 24 seřazovacích nádraží z celkem 40. Zaniklo 1 900 mostů a viaduktů a 27 tunelů. Z každých šesti předválečných lokomotiv bylo možno použít jednu, ze dvou nákladních vagónů jeden a obdobně jen jeden ze tří osobních vagónů. Situace byla o to horší, že se dvě třetiny předválečné přepravy uskutečňovaly po železnici. Ani silniční doprava na tom nebyla o mnoho lépe. Silnice bylo třeba opravit alespoň provizorně, aby mohly projíždět konvoje se zásobováním. Zničeno bylo na 7 500 mostů. Každá řeka se tak stala nesmírnou překážkou. Mosty chyběly především na Seině mezi Paříží a La Manchem, na Loiře

<footnote n="132">132 BECKER J.-J.: Histoire politique de la France depuis 1945, Paris, 1992, s. 20-22. MAUROIS A.: Dějiny Francie, Praha, 1994, s. 442-449. RIOUX J.-P.: Histoire de la IV. République, l'Ardeur et la Nécessité, Paris, 1980, s. 30-32.</footnote>

<footnote n="133">133 V Německu dlelo celkem 5% obyvatel Francie.</footnote>

<footnote n="134">134 V roce 1939 měla Francie 41 600 000 obyvatel.</footnote>

<footnote n="135">135 V letech 1946-52 bylo v produktivním věku 19,5 milionů obyvatel Francie. V roce 1931 to bylo 20,5 milionů obyvatel. Hranice 20 milionů byla překonána až v roce 1962.</footnote>

<footnote n="136">136 BONNEFOUS M., SEYDOUX M.: L'année 1944-45, Paris, 1946, s. 18-24. MAUROIS: Dějiny, s. 442-449. RIOUX: Histoire, s. 32-35.</footnote>

<footnote n="137">137 Rekonstrukce byla odhadnuta na 20 miliard pracovních hodin. 800 000 dělníků by při pracovní době 40 hodin týdně pracovalo 13 let.</footnote>

<footnote n="138">138 Předválečné úrovně v počtu přepravených osob bylo dosaženo již roku 1945, předválečné úrovně v množství přepraveného zboží až o rok později.</footnote>
mezi Nevers a Atlantikem, na Rhôně mezi Lyonem a Středozemním mořem. Obnova silniční sítě by si vyžádala 20% státního rozpočtu na rok 1945. Bylo možné použít pouhou pětinu předválečných nákladních aut, a to ještě měla přednost armáda.

Námořní a říční doprava klesla na 40% předválečné úrovně. Hlavní překážkou přepravy zboží vodní cestou se stalo naprosté zničení téměř všech velkých přístavů na pobřeží Atlantiku. Na pobřeží kanálu La Manche sloužil přístav Cherbourg spojencům, Dunkerque, Lorient, Saint-Nazaire, La Rochelle zůstaly až do konce války v rukou Němců, Calais, Boulogne, Le Havre, Rouen, Caen, Brest byly velmi vážně poškozeny. Ústí Loiry a Garonny byla zatarasena vraky a zaminována. Tonáž obchodního loďstva, která před válkou činila tři miliony tun, klesla na milion. V říční dopravě bylo zničeno 282 plavebních komor, 941 silničních mostů, 213 železničních mostů, 3 000, čili 80% říčních člunů. Z 9 624 kilometrů splavných cest bylo 5 200 kilometrů mimo provoz.

Těžce zasažen byl těžební a zpracující průmysl.139 Celkem bylo za války zcela zničeno 60 000 průmyslových podniků, 144 500 bylo zničeno částečně. Hlavní problém představovala minimalizovaná těžba uhlí, neboť uhlí bylo z 80% klíčovým zdrojem výroby energie. V roce 1938 fungovalo 212 šachet, které těžily 47 milionů tun ročně, přesto byla tehdejší Francie nucena černé uhlí dovážet. V průběhu války Třetí říše masivně odčerpávala francouzské zásoby uhlí, spotřeba francouzských domácností a průmyslu byla omezována, zásoby se neobnovovaly, zařízení se opotřebovávalo.140 Těžba se po osvobození potýkala s nedostatkem pracovní síly a nízkou produktivitou práce. Na podzim 1944 klesla denní těžba z předválečných 156 000 tun na 67 000 tun. V přepočtu na hlavu klesla těžba z 1220 kg na 674 kg.141 Výroba elektřiny klesla v srpnu 1944 na 602 milionů kWh. Přitom průměrná měsíční spotřeba činila v roce 1938 celkem 1 391 milionů kWh a Francie již tehdy musela dovážet 38 % energie ze zahraničí. Nedostatek uhlí a obecněji energie následně ovlivňoval hutnictví železa. Měsíční výroba klesla z 500 000 tun v roce 1938 na 58 000 tun v prosinci 1944.142 Výroba oceli klesla v téže době z 504 000 tun na 7 000 tun.

Zemědělství bylo sužováno hlavně nedostatkem strojů, pohonných hmot, hnojiv a pracovní síly. Předválečné úrovně dosáhlo až r. 1950. Němci v průběhu války uvěznili 510 000 francouzských zemědělců.143 Zemědělská výroba klesla o 22%. Vojenské operace zničily více než 3 miliony hektarů obdělávané půdy. Před válkou dosahovala sklizeň obilí 8 milionů tun, v roce 1944 jen 6,3 milionu. Sklizeň brambor činila r. 1938 17,3 milionů tun, v klimaticky nepříznivé sezóně 1944/45 jen 7,5 milionu. V roce 1939 tak Francie produkovala 87% potravin, které spotřebovávala, roku 1945 sotva 65%. Sedm milionů zemědělců nebylo schopno uživit 40 milionů Francouzů. Příčinou byla nízká produktivita práce v důsledku nedostatku strojů. Nedostatkem potravin nejvíce strádala města. V Paříži klesla denní dávka pro dospělého na úroveň kolem 1000 kalorií, přičemž před válkou platila hodnota 1 500 kalorií jako životní minimum.

Ochromený trh, roztřištěný průmysl, zásobovací potíže, nedostatek uhlí, vysílení pracovní síly válkou a silné sociální tlaky, resp. naděje, upínající se k „lepším zítřkům“, to vše může být synonymem poválečné situace francouzského hospodářství. Pokud bychom k roku 1938 přiřadili index 100, pak průmyslová výroba v roce 1944 klesla na hodnotu 38. Předválečné maximum bylo ovšem dosaženo roku 1929, v porovnání s ním klesla výroba na hodnotu 29. V roce 1945 tento index vystoupil na hodnotu 50, což odpovídalo průmyslové výrobě Francie na konci 19. století.

Francouzskému poválečnému hospodářství dominovala inflace, pramenící z nerovnováhy mezi nabídkou a poptávkou. Nepřiměřeně růst začala již v roce 1936.144 Prohloubena byla náklady spjatými s okupací a válkou. Od podzimu 1944 se stala vážným problémem vlády. Od roku 1938 do osvobození vzrostly velkoobchodní ceny dvaapůlkrát. Jen v roce 1945 vzrostly třiapůlkrát. Maloobchodní ceny se krátce po osvobození zvýšily minimálně čtyřikrát. Platy vzrostly o pouhé dvě třetiny a stále zaostávaly za růstem cen. Jakákoli snaha ovlivnit platy a ceny přinášela inflaci.

Obchodní bilance osvobozené Francie byla velmi nevyvážená. V roce 1945 měl import hodnotu 34 miliard franků, export pouhých 7 miliard. V roce 1944 dosáhl deficit státního rozpočtu 300 miliard. V roce 1945 to bylo 207 miliard.145 Celkové veřejné zadlužení vzrostlo v porovnání s rokem

<footnote n="139">139 Předválečné úrovně bylo v průmyslové výrobě dosaženo v roce 1947.</footnote>

<footnote n="140">140 Průměrné stáří strojů bylo 25 let.</footnote>

<footnote n="141">141 V roce 1946 dosáha těžba uhlí úrovně z roku 1938 a nedostatek uhlí byl zaviněn již jen špatnou dopravou.</footnote>

<footnote n="142">142 V roce 1946 bylo dosaženo 85 % výroby roku 1938 a v průběhu jediného roku se výroba zdvojnásobila.</footnote>

<footnote n="143">143 Jednalo se o 63 % z celkového počtu všech francouzských válečných vězňů.</footnote>

<footnote n="144">144 BONNEFOUS: L'année, s. 18-24. BRAUDEL F., LABROUSSE E.: Histoire économique et sociale de la France, 2. díl, Paris, 1980, s. 680-683.
RIOUX: Histoire, s. 36-39.</footnote>

<footnote n="145">145 72% rozpočtu představovaly vojenské výdaje.</footnote>
mezi Nevers a Atlantikem, na Rhôně mezi Lyonem a Středozemním mořem. Obnova silniční sítě by si vyžádala 20% státního rozpočtu na rok 1945. Bylo možné použít pouhou pětinu předválečných nákladních aut, a to ještě měla přednost armáda.

Námořní a říční doprava klesla na 40% předválečné úrovně. Hlavní překážkou přepravy zboží vodní cestou se stalo naprosté zničení téměř všech velkých přístavů na pobřeží Atlantiku. Na pobřeží kanálu La Manche sloužil přístav Cherbourg spojencům, Dunkerque, Lorient, Saint-Nazaire, La Rochelle zůstaly až do konce války v rukou Němců, Calais, Boulogne, Le Havre, Rouen, Caen, Brest byly velmi vážně poškozeny. Ústí Loiry a Garonny byla zatarasena vraky a zaminována. Tonáž obchodního loďstva, která před válkou činila tři miliony tun, klesla na milion. V říční dopravě bylo zničeno 282 plavebních komor, 941 silničních mostů, 213 železničních mostů, 3 000, čili 80% říčních člunů. Z 9 624 kilometrů splavných cest bylo 5 200 kilometrů mimo provoz.

Těžce zasažen byl těžební a zpracující průmysl.139 Celkem bylo za války zcela zničeno 60 000 průmyslových podniků, 144 500 bylo zničeno částečně. Hlavní problém představovala minimalizovaná těžba uhlí, neboť uhlí bylo z 80% klíčovým zdrojem výroby energie. V roce 1938 fungovalo 212 šachet, které těžily 47 milionů tun ročně, přesto byla tehdejší Francie nucena černé uhlí dovážet. V průběhu války Třetí říše masivně odčerpávala francouzské zásoby uhlí, spotřeba francouzských domácností a průmyslu byla omezována, zásoby se neobnovovaly, zařízení se opotřebovávalo.140 Těžba se po osvobození potýkala s nedostatkem pracovní síly a nízkou produktivitou práce. Na podzim 1944 klesla denní těžba z předválečných 156 000 tun na 67 000 tun. V přepočtu na hlavu klesla těžba z 1220 kg na 674 kg.141 Výroba elektřiny klesla v srpnu 1944 na 602 milionů kWh. Přitom průměrná měsíční spotřeba činila v roce 1938 celkem 1 391 milionů kWh a Francie již tehdy musela dovážet 38 % energie ze zahraničí. Nedostatek uhlí a obecněji energie následně ovlivňoval hutnictví železa. Měsíční výroba klesla z 500 000 tun v roce 1938 na 58 000 tun v prosinci 1944.142 Výroba oceli klesla v téže době z 504 000 tun na 7 000 tun.

Zemědělství bylo sužováno hlavně nedostatkem strojů, pohonných hmot, hnojiv a pracovní síly. Předválečné úrovně dosáhlo až r. 1950. Němci v průběhu války uvěznili 510 000 francouzských zemědělců.143 Zemědělská výroba klesla o 22%. Vojenské operace zničily více než 3 miliony hektarů obdělávané půdy. Před válkou dosahovala sklizeň obilí 8 milionů tun, v roce 1944 jen 6,3 milionu. Sklizeň brambor činila r. 1938 17,3 milionů tun, v klimaticky nepříznivé sezóně 1944/45 jen 7,5 milionu. V roce 1939 tak Francie produkovala 87% potravin, které spotřebovávala, roku 1945 sotva 65%. Sedm milionů zemědělců nebylo schopno uživit 40 milionů Francouzů. Příčinou byla nízká produktivita práce v důsledku nedostatku strojů. Nedostatkem potravin nejvíce strádala města. V Paříži klesla denní dávka pro dospělého na úroveň kolem 1000 kalorií, přičemž před válkou platila hodnota 1 500 kalorií jako životní minimum.

Ochromený trh, roztřištěný průmysl, zásobovací potíže, nedostatek uhlí, vysílení pracovní síly válkou a silné sociální tlaky, resp. naděje, upínající se k „lepším zítřkům“, to vše může být synonymem poválečné situace francouzského hospodářství. Pokud bychom k roku 1938 přiřadili index 100, pak průmyslová výroba v roce 1944 klesla na hodnotu 38. Předválečné maximum bylo ovšem dosaženo roku 1929, v porovnání s ním klesla výroba na hodnotu 29. V roce 1945 tento index vystoupil na hodnotu 50, což odpovídalo průmyslové výrobě Francie na konci 19. století.

Francouzskému poválečnému hospodářství dominovala inflace, pramenící z nerovnováhy mezi nabídkou a poptávkou. Nepřiměřeně růst začala již v roce 1936.144 Prohloubena byla náklady spjatými s okupací a válkou. Od podzimu 1944 se stala vážným problémem vlády. Od roku 1938 do osvobození vzrostly velkoobchodní ceny dvaapůlkrát. Jen v roce 1945 vzrostly třiapůlkrát. Maloobchodní ceny se krátce po osvobození zvýšily minimálně čtyřikrát. Platy vzrostly o pouhé dvě třetiny a stále zaostávaly za růstem cen. Jakákoli snaha ovlivnit platy a ceny přinášela inflaci.

Obchodní bilance osvobozené Francie byla velmi nevyvážená. V roce 1945 měl import hodnotu 34 miliard franků, export pouhých 7 miliard. V roce 1944 dosáhl deficit státního rozpočtu 300 miliard. V roce 1945 to bylo 207 miliard.145 Celkové veřejné zadlužení vzrostlo v porovnání s rokem

<footnote n="139">139 Předválečné úrovně bylo v průmyslové výrobě dosaženo v roce 1947.</footnote>

<footnote n="140">140 Průměrné stáří strojů bylo 25 let.</footnote>

<footnote n="141">141 V roce 1946 dosáha těžba uhlí úrovně z roku 1938 a nedostatek uhlí byl zaviněn již jen špatnou dopravou.</footnote>

<footnote n="142">142 V roce 1946 bylo dosaženo 85 % výroby roku 1938 a v průběhu jediného roku se výroba zdvojnásobila.</footnote>

<footnote n="143">143 Jednalo se o 63 % z celkového počtu všech francouzských válečných vězňů.</footnote>

<footnote n="144">144 BONNEFOUS: L'année, s. 18-24. BRAUDEL F., LABROUSSE E.: Histoire économique et sociale de la France, 2. díl, Paris, 1980, s. 680-683.
RIOUX: Histoire, s. 36-39.</footnote>

<footnote n="145">145 72% rozpočtu představovaly vojenské výdaje.</footnote>
1939 čtyřikrát: bylo to 1 680 miliard v roce 1944, 1 874 miliard r. 1945 a maxima bylo dosaženo v březnu 1946 s 1 942 miliardami. Finanční situace byla vážná. Stát žil na dluh. Ačkoli skončily výdaje na okupaci, válka nadále pokračovala a v důsledku slabé ekonomiky tak klesaly příjmy státního rozpočtu. Deficit rozpočtu byl kryt krátkodobými půjčkami a novými emisemi peněz, což mělo za následek inflaci.<fnref n="146" /> V roce 1939 bylo v oběhu 129 miliard franků, v květnu 1944 již 558 miliard a v říjnu 1944 dokonce 632 miliard. Z celkové sumy peněz v oběhu bylo 400 miliard zablokováno, zejména venkovem, který bohatl na vyživování měst, ale v důsledku všeobecného nedostatku neměl za co utrácet.

Rostly výdaje státu a rostlo také množství peněz v oběhu. Bylo nutné obnovit rovnováhu mezi cenami, platy a investicemi. Bylo nezbytné dostat rozpočet a měnu pod kontrolu. Vláda, která neznala přesný stav hospodářství a nemohla se opřít o konsolidovaný státní aparát, stála před dilematem: řízené hospodářství nebo volný trh? Byl čas na improvizaci.

Po osvobození a ukončení války se očekávalo, že bude pozvolna ukončena politika restrikcí a současně se předpokládal růst ekonomiky a zvýšení produkce. Konec nedostatků, relativní stabilizaci cen a návrat tržního mechanismu přinesl však až rok 1949. Poválečný vývoj byl ale nejednotný, lišící se podle výrobků, trhů a regionů. Hospodářství se potýkalo se dvěma skutečnostmi: na jedné straně s centrálním řízením cen a objemů, na druhé straně s rozdíly v oběhu a spotřebě různých druhů zboží. Poválečný vývoj je tak možno rozdělit do dvou etap. Období 1944-47 lze charakterizovat jako dobu velkých zmatků a nedostatků, léta 1948-49 přinesla již částečnou stabilizaci a umožnila ukončit restrikce v průběhu let 1949-50. V roce 1948 se totiž začaly projevovat první výsledky tří klíčových poválečných ekonomických plánů: Monnetova, Marshallova a Mayerova. Od května 1949 byl přídělový systém ponechán již jen pro cukr, kávu, rýži a olej. Administrativa zásobování byla definitivně zrušena dekretem 18. 1. 1950.

V poválečné Francii byl s nedostatkem potravin konfrontován doslova každý.<fnref n="147" /> Příděly se staly zdrojem nespokojenosti. Uspokojení základních potřeb se zejména ve velkých městech stalo základním kamenem spokojenosti či nespokojenosti s vládou. Válka postavila národ, který již v roce 1938 musel dovážet 13% potravin, tváří v tvář nedostatku a potravinové nerovnováze. Za války byla vina svalována na Němce, kteří odčerpávali zdroje Francie. „Němci brali všechno.“ „Když zde byli Němci, rozuměli jsme tomu, ale teď to není lepší – naopak – nerozumíme tomu.“<fnref n="148" />

Přídělový systém zavedený v průběhu války byl ponechán. Příděly se lišily podle věku, pohlaví a práce, která byla vykonávána. Například v Paříži v srpnu 1944 činily příděly pro dospělého 900 kalorií, v září 1944 již 1 210 kalorií a v květnu 1945 dosáhly 1 515 kalorií. Po osvobození a na počátku roku 1945 se ještě prohloubila nerovnováha v denních přídělech jednotlivých potravin. Vzrostly sice denní příděly chleba a sušené zeleniny, ale stále byl velký nedostatek mléčných výrobků a masa. V některých oblastech máslo dokonce sloužilo jako směnná jednotka. Nedostatek mléčných výrobků, hlavního zdroje fosforu a kalcia, měl za následek rachetismus, podvýživu a zvýšení počtu zlomenin. Následkům špatné výživy byly nejvíce vystaveny děti. Každé třetí dítě mělo problémy s růstem. Vzrostla dětská úmrtnost, poválečným maximem byla hodnota 72 zemřelých na 1000 dětí v roce 1945. Hlavním viníkem tohoto alarmujícího čísla bylo nedostatečné množství a kvalita potravin, špatná kvalita mléka a tuhá zima 1944/45 následovaná tropickým létem.

Jedním z důvodů, proč pokračoval nedostatek, byla skutečnost, že část produkce nadále unikala kontrole. Vinna byla také doprava, která dosáhla na hranici svých možností a nesnesla další zatížení. Řešení vyžadovalo rekonstrukci celého trhu, obnovení přirozeného oběhu zboží a ustanovení centrální autority schopné vynutit si respektování cen a dodávek. Lepší nebyl ani stav v zemědělství. Výnosy obilí, brambor a vína klesly o 20 až 40%. Průmysl byl schopen uspokojit poptávku po zemědělských strojích jen z 20%, proto bylo od září do listopadu 1944 ze Spojených států dovezeno 3 000 strojů, aby bylo možno obdělat alespoň nejúrodnější půdu. Produkci neprospěla ani tuhá zima 1944-45 a katastrofální mrazy na jaře roku 1945. Sklizeň obilí, která v roce 1944 činila 6, 3 milionu tun, klesla v roce 1945 na 4,2 milionu, tedy na polovinu předválečné produkce. Sklizeň brambor klesla ze 7,5 na 6 milionů tun v roce 1945 a počet kusů hovězího

<footnote n="146">¹⁴⁶ Pokud by index cen roku 1938 byl 100, pak v průběhu roku 1945 tento index vzrostl z hodnoty 308 na 497.</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ ELGEY G.: Histoire de la IV. République, Paris, 1993, s. 42-46. MAUROIS: Dějiny, s. 444-448. RIOUX: Histoire, s. 39-48. VEILLON D., FLONNEAU J.-M.: Le temps des restrictions en France (1939-1949), Paris, 1996, s. 79-119, 171-195, 265-293, 377-389.</footnote>

<footnote n="148">¹⁴⁸ VEILLON, FLONNEAU: Le temps, s. 97, 110.</footnote>