Святославом Тмуторокані. Отже, Володимир контролював величезні території, що простяглися від Новгорода на півночі до побережжя Чорного і Азовського морів на півдні. Так, мовлячи словами київського митрополита середини ХІ ст. Іларіона, «став він єдинодержавцем своєї землі, підкоривши собі навколишні країни, одні — миром, а непокірні — мечем... і правив своєю землею справедливо, мужньо і розумно».

У «Повісті временних літ» називається дванадцять синів Володимира. Цей уміщений у літописній статті 988 р. перелік дітей єдинодержавця, здається, був ще однією творчою знахідкою старокиївського книжника, що постала «літературним фактом» унаслідок переосмислення автором біблійної книги Буття (1 М., Бут. 35: 22—26) та «Сказання Єпифанія Кіпрського про 12 дорогоцінних каменів на ризі первосвященника»<fnref n="194" />. У цьому випадку дванадцять Володимирових синів, очевидно, літописець співвідносив із дванадцятьма приставниками, яких біблійний цар Соломон поставив над Ізраїлем (3 Цар, 4:7).

Однак фактом залишається те, що Володимировій сім'ї вдалось монополізувати всю повноту влади на Русі. Тож порядок сімейного володарювання й визначав політичну систему Київської держави: «Рюриковичі, що одержали повноту влади в Східній Європі протягом другої половини Х ст., були сакральним князівським родом, для якого влада є іманентною сутністю, а держава — єдино можливим способом існування. Держава навіть не становить собою мету існування цього роду, вона є самим цим родом, вона безпосередньо ідентифікується з ним. Творення держави є і організацією життєвого простору такої сім'ї, і одночасно ніби побічним наслідком життєдіяльності... князівський рід мислиться як містична єдність, буквально як єдина тілесна сутність, нероздільне сімейне тіло, якому має відповідати єдине державне тіло»<fnref n="195" />. І це «державне тіло», як бачимо, вже за Володимира було доволі масивним. Воно потребувало покровительства і ласки богів.

**Перша релігійна реформа.** Як засвідчують літописні джерела, утвердившись у Києві, Володимир близько 980 р. поблизу князівського двору на високому пагорбі облаштував капище язичницьких божеств: «И нача княжити Володимеръ въ Києвѣ єдинъ. и постави кумиры на холму. внѣ двора теремнаго. Перуна держяна. а главу єго сребрену. а оусь златъ. а Хърса Дажьбога. и Стрибога. и Симарьга. и Мокошь. и жряху имъ наричюще я богы. и привожаху сыны своя и дъщери. и жряху бѣсомъ. и оскверняху землю требами своими. и осквернися кровьми земля Руска. и холмо-тъ»<fnref n="196" />.

Центральною постаттю у висланій давньоруським книжником галереї язичницьких ідолів був Перун, якому цілком природно було очолити коло богів князя і його військового оточення — дружини. За походженням культ Перуна був пов'язаний із шануванням дуба. Дуб символізував силу, мужність, витривалість, довголіття. Слов'янський Перун дуже близький до литовського Перкуна-

<footnote n="194">¹⁹⁴ Данилевский И.Н. *Древняя Русь глазами современников и потомков...* С. 352.</footnote>

<footnote n="195">¹⁹⁵ Толочко О.П. Русь: держава і образ держави. Київ, 1994. С. 10.</footnote>

<footnote n="196">¹⁹⁶ *ПСРЛ. Т. 1... Стб. 79.*</footnote>
са, який також був богом грози і блискавки. Обидва теоніми споріднені, з одного боку, латинській назві дуба — *quercus*, а з іншого — німецькій (у порівнянні, наприклад, з готським *fairguni*) і хеттській (*peruna*) назвам (лісистої) гори. Ця подібність наводить на думку, що слов'янське і балтійське найменування богагромовержця спочатку означали просто «дуб» або «дуб, що стоїть на горі», і були, можливо, наслідком табуйованої заборони на проголошення справжнього, священного імені.

До неба і небесних явищ був причетний і Стрибог, судячи з того, що вітри названі у «Слові о полку Ігоревім» як «Стрибожі внуки». Доволі неясний образ Мокоші — єдиного в цьому випадку жіночого божества; вона має загальнослов'янське коріння і за етнографічними даними (зв'язок з пряжею і колодязем) може бути зіставлена з німецькими пряхами-норнами або давньогрецькими мойрами (латинськими парками), які пряли нитки людських доль.

Складніша справа з Хорсом і Семарглом. Якщо походження останнього імені взагалі не отримало до сих пір задовільного пояснення (зазвичай його пов'язують зі скіфо-сармато-аланським оголосом слова «птах»), то ім'я *Хворсь* має іранську етимологію, тобто добре пояснюється з іранських мов, де воно означає «сонце»<fnref n="197" />. У східнослов'янському язичництві Хорс був солярним божеством, богом Сонця.

У літописній статті 1114 р. давньоруський книжник спробував порівняти деяких грецьких античних божеств з язичницькими слов'янськими. Дажбог названий богом сонця і «сином Свароговим», а Сварог прямо ототожнений з античним Гефестом, богом вогню і ковальської справи<fnref n="198" />. Сварога немає в пантеоні Володимира, але там є Дажбог, тобто Сварожич «Слова реченого Христолюбцем»; під цим ім'ям він відомий і в інших слов'янських народів. Якщо Дажбог — бог сонця, то між ним і Хорсом виникає смислова тотожність. Це означає, що, поставивши ці два імені послідовно одне за одним, київський літописець початку XII ст., очевидно, розумів, що Дажбог — це всього лише епітет-пояснення до теоніма Хорс.

Охоронцями надлюдського потаємного знання предків, відповідних ритуалів і практик були жерці — волхви-відуни, які, однак, не утворювали особливу замкнену касту чи соціальну групу, на чому роблять наголос науковці: «При існуванні певного прошарку людей, пов'язаних із забезпеченням релігійно-обрядових та магічних потреб суспільства (про що свідчить розгалужена стародавня

<footnote n="197">¹⁹⁷ Васильев М.А. Язычество восточных славян накануне крещения Руси: Религиозно-мифологическое взаимодействие с иранским миром. Языческая реформа князя Владимира. Москва, 1999. С. 71, 113. Також варто зауважити, що і саме слово «богъ» у слов'янських мовах іранського походження, де воно означає «бог, що наділяє і дає» (ось чому до цього ж кореня належить і слово «богатъ»). Виникає навіть враження, що Дажбог є східнослов'янською глосою до слова «богъ»: у сучасному варіанті — «Дай-бог».</footnote>

<footnote n="198">¹⁹⁸ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 278—279. Походження цієї літописної статті тісно пов'язане, як встановлено, з відомою у давньоруському перекладі ХІ ст. Хронікою Юанна Малали (див.: Истрин В.М. Хронограф Ипатского списка летописи под 1114 г. Журн. Мин-ва нар. просвещения. 1897. Ноябрь. Отд. 2. С. 83—91).</footnote>
номенклатура на позначення волхвів, знахарів, ворожбитів та ін. ...ми не знаходимо у східних слов'ян виявів якоїсь організованої окремо від князівської влади язичницької інституції»<fnref n="199" />. Поряд із військовими функціями князь виконував водночас і верховні функції жерця.

Про участь Володимира у відправленні язичницьких обрядів літописець говорить скупо, зауважуючи, що той «творяше потребу кумиром с людми»<fnref n="200" />. До цих «треб» язичницьким богам входили дитячі жертвопринесення — «синів і дочок», що недвозначно засвідчує запис у літописі: «Иде Володимеръ на Ятвягы. и побѣди Ятвягы. и взя землю ихъ. и иде Кыеву. и творяше требу кумиромъ. съ людми своими. и рѣша старци и боляре мечемъ жребии. на отрока и дѣвицю. на него же падеть. того зарѣжемъ богам»<fnref n="201" />.

Літописна оповідь «Повісті временних літ» про Володимирових богів та людські жертвопринесення їм є книжною конструкцією. Ця замальовка стала наслідком творчого переосмислення середньовічними книжниками-християнами наявної у їхньому розпорядженні біблійної лектури <fnref n="202" />. Слушність цього підтверджують також спостереження науковців <fnref n="203" />, які незалежно один від одного віднаходили паралелі до цієї оповіді у Старому Завіті, зокрема біблійній книзі Псалмів, де йдеться про те, як євреї, повернувшись у Ханаан після вавилонського полону, помішалися з поганими та навчилися у них ідолослужінню (Пс. 105: 34—39).

Попри численні спроби вчених ХІХ—ХХ ст. опоетизувати язичництво, змусити його засвітитися різнокольоровими барвами, а останніми часами і націоналізувати цей спадок, дохристиянська культура Русі була у своїх виявах доволі блідою й невиразною. Як зауважив М. Грушевський, «русько-слов'янська мітологія взагалі досить бідна, не ясна, і се не тільки через бідність наших відомостей, але й через свою власну слабість»<fnref n="204" />. Либонь тому таке ще не далеке для давньоруських книжників-літописців язичницьке минуле Русі відтворювалося ними — за браком фактичного матеріалу — не по живих слідах суспільного буття, а за книжними зразками.

Володимир-язичник у літописі наділяється такими самими пороками, якими наділяла старозаповітна традиція царя Соломона (1 Цар., 11: 1—8): «и бѣ же Володимеръ побѣженъ похотью женьскою ...и бѣ несытъ блуда приводя к собѣ

<footnote n="199">¹⁹⁹ Зубов М.І. Лінгвотекстологія середньовічних слов'янських повчань проти язичництва. Одеса, 2004. С. 24. Пор.: Тимощук Б.А. Языческое жречество в Древней Руси (по материалам городищ-святилищ). Рос. археология. 1993. № 4. С. 110—121.</footnote>

<footnote n="200">²⁰⁰ ПСР1. Т. 1... Стб. 82.</footnote>

<footnote n="201">²⁰¹ Там само.</footnote>

<footnote n="202">²⁰² Łowmjański H. Religia slowian i jej upadek (w. VI—XII). Warszawa, 1986. S. 116—117.</footnote>

<footnote n="203">²⁰³ Müller L. Di Taufe Ruslands: Die Frügeschichte des russischen Christentums dis zum Jahre 988. München, 1987. S. 93; Васильев М.А. Язычество восточных славян накануне крещения Руси... С. 202; Данилевский И. Цитаты, которые мы изучаем. Одиссей: Человек в истории. Москва, 2004. С. 306, 316; Зубов М.І. Лінгвотекстологія середньовічних слов'янських повчань проти язичництва... С. 247—248, 250—251.</footnote>

<footnote n="204">²⁰⁴ Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 1... С. 315.</footnote>
мужьски жены. и девицѣ растъяля я. бѣ бо женолюбець якоже и Соломанъ»<fnref n="205" />. Слід зауважити, що тема Соломонових гріхів розвивається в багатьох пам'ятках середньовічної писемності, зокрема в популярній на Русі «Хроніці» Георгія Амартола. Змальоване візантійським автором «идолобѣснование» та «женобеснование» Соломона почасти навіть текстуально збігається з відповідними літописними сюжетами гріховності язичника Володимира. Соломон в Амартола «бѣ женолюбець, бяху ему владоще 700, и наложниц 300 і поять жены от Моавитѣян, от Аманѣитян, от Соурянъ, от Идоумянъ, от Хетѣанъ і от язык»<fnref n="206" />. Так само й Володимир «бѣ бо женолюбець яко же и Соламанъ бѣ бо рече оу Соломана женъ 700 а наложниць 300»<fnref n="207" />. Соломон на догоду жінкам збудував на горі поблизу Єрусалиму жертовник чужинецьким богам, «иже жряху і кадяху идоломъ»<fnref n="208" />. Так само й Володимир творив язичницькі обряди в Києві на Перуновому пагорбі. Проте, порівнюючи гріховність двох правителів, літописець розрізняє шляхи їхньої святості: перший пройшов шлях від праведності до погибелі, другий на впаки — від гріховності до спасіння<fnref n="209" />. Соломон хоча й «мудръ же бѣ а наконець погибе се же [Володимир] бѣ невѣголось а наконець обрѣте спасенье»<fnref n="210" />.

Змальовуючи язичницькі пороки Володимира, давньоруський книжник, здається, свідомо згущує барви, аби потім обернути вчинки князя на біблійне провіщення добра Руській землі<fnref n="211" />. Тож під язичницькою личиною грішника ховається праведник. Незважаючи на своє язичництво, Володимир «князь еси мудръ и смысленъ»<fnref n="212" />. Виписані за літературними зразками його язичницькі пороки немізміно перетворюються на свою протилежність — християнські чесноти. Прірву, що відділяє великого грішника від святого праведника, було штучно створено старокиївськими книжниками, які надихалися християнською традицією, зокрема новозаповітною парадигмою історії апостола Павла (Дії. 22: 21; Рим. 11: 13).

Релігійний лад, побудований на основі культу багатьох богів, перешкоджав подальшому розвитку молодої східнослов'янської держави, її інтеграції у християнське європейське співтовариство і не відповідав цивілізаційним викликам. Для русів не було іншого шляху увійти в сім'ю цивілізованих народів, аніж зрекстися своого язичницького минулого: «шлях до цивілізації пролягав через християнство —

<footnote n="205">²⁰⁵ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 79—80.</footnote>

<footnote n="206">²⁰⁶ Истрин В.М. Книгы временныя і образныя Георгия Мниха. Хроника Георгия Амартола в древнем славянорусском переводе... С. 147—148.</footnote>

<footnote n="207">²⁰⁷ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 80.</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸ Истрин В.М. Книгы временныя і образныя Георгия Мниха. Хроника Георгия Амартола в древнем славянорусском переводе... С. 148.</footnote>

<footnote n="209">²⁰⁹ Senderovich S. Начало восточнославянской историографии с культурологической точки зрения: «Повесть временных лет» и Священная История евреев. *Jewsand Slavs*. Vol. 2: (The Bible in a Thousand Years of Russian Literature). Jerusalem, 1994. P. 38; Сендерович С. Св. Владимир: к мифопоэзису. *Труды Отдела древнерус. лит-ры Ин-та рус. лит-ры Академии наук (Пушкинского Дома)*. Санкт-Петербург, 1996. Т. 49. С. 309.</footnote>

<footnote n="210">²¹⁰ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 80.</footnote>

<footnote n="211">²¹¹ Там само. Стб. 131.</footnote>

<footnote n="212">²¹² Там само. Стб. 84.</footnote>
єдино правильну ідеологію, монополізовану Візантією. Бо християнство — точніше, візантійське християнство — і було суттю цивілізації»<fnref n="213" />. Християнізація Русі означала віднайдення нею свого місця у християнській співдружності.

«Вибір віри». Під 986 р. у «Повісті временних літ» вміщено розлоге сказання про «вибір віри» Володимиром. Воно було скомпоноване старокиївським книжником на основі літературних зразків. Після довгого шерегу делегацій різних віросповідань, що намагалися переконати київського князя в принадах саме їхньої релігії, дебати завершилися з появою у Києві візантійських місіонерів. Розлога «Промова грецького філософа» у «Повісті временних літ» містить детальну характеристику християнського віровчення та його переваги над іншими релігіями. Після довгих і болісних вагань Володимир зробив вибір на користь християнської релігії у візантійському її варіанті. Спонукою до хрещення князя було, як уявляється, не містичне озаріння Володимира, не тільки й не стільки сприятлива для нього політична ситуація, що зблизила Київ і Константинополь, як передусім сильне моральне потрясіння.

Як відомо, середньовічні мислення та відчування були просякнуті глибоким песимізмом і невпевненістю в майбутньому. Людям тієї епохи уявлялось, що світ стоїть на межі загибелі, на порозі смерті<fnref n="214" />. Апокаліптична напруга у тогочасному християнському світі зростала тим більше, чим ближче ставало 1000-ліття Різдва Христового, яке у країнах візантійського кола очікували зустріти близько 6496 р. за прийнятим у східній церкві літочисленням, тобто 992 р. Християнський світ перебував тоді на самій середині сьомого — останнього — тисячоліття своєї історії й на схилі першої тисячі літ після Різдва: «Уявлення про седморічність світу, що містило у собі саме сім “віків”, чи тисячоліть, було загально прийнятим і грунтувалося насамперед на існуючому погляді на творення світу як на свого роду прообраз усієї наступної історії людства: сім днів творення відповідали семи “вікам” людської історії. Адже, як сказано в апостола Петра, у Господа один день, як тисяча років, і тисяча років, як один день (2 Петр. 3:8), а до цього у Псалмоспівця: Перед очами твоїми тисяча років, як день учорашній, коли він пройшов (Пс. 89:5). Сьомий “вік” за такого погляду виявлявся останнім; саме на нього повинні були припасти “останні часи” — з’явлення антихриста, друге пришестя Христа, загальне воскресіння з мертвих і Страшний суд»<fnref n="215" />.

Ця есхатологічна тривога не могла не відчуватися і в Русі. Невипадково «Промова філософа» завершується описом Страшного Суду: «поставил же есть Богъ единъ день. в неже хощет судити пришедъ с небесе живымъ и мертвым. и въздати комуждо по дѣломъ его. праведнымъ царство небесное. и красоту не-

<footnote n="213">²¹³ Шевченко І. Візантія і слов’яни. Україна між Сходом і Заходом... С. 13.</footnote>

<footnote n="214">²¹⁴ Лс Гофф Ж. Цивилизация средневекового Запада / пер. с франц. Москва, 1992. С. 157.</footnote>

<footnote n="215">²¹⁵ Карпов А.Ю. Эсхатологические ожидания в Киевской Руси конца ХІ — начала ХІІ в. *Отечественная история*. 2002. № 2. С. 6. Пор.: Gippius A. Miliennialism and the Jubilee Tradition In Early Rus’ History and Historiography. *Ruthenica: Щорічник середньовічної історії та археології Східної Європи*. Київ, 2003. Т. ІІ. С. 154—171.</footnote>
изречньну. веселье бес конца и не оумирати въ вѣки. грешникамъ мука огнена и червь неоусыпаяй. и муцѣ не будет концасица же будуть мучення. иже не вѣруеть къ Богу нашему Иисусу Христу. мучеми будут в огни. иже ся не крестить»<fnref n="216" />.

Сказавши це, промовець показав Володимиру «запону», на якій було написано Судилище Господне. Показував він же йому праворуч праведників, що в радості попереду йдуть у рай, а ліворуч — грішників, що йдуть на муку («о десну праведныяв весельи предъидуща въ рай. а о шююю грѣшники идуща в муку»). Продемонстрована Володимиру «запона» була своєрідним наочним посібником візантійських місіонерів. За свідченням візантійських джерел Х ст., «з такою самою метою Страшний суд показували й століттями раніше у Болгарії (щоправда, не на «запоні», тільки на стіні мисливської хатини Бориса-Михаїла) і що ефект був негайний, бо варвар Борис-Михаїл тут-таки прийняв християнство»<fnref n="217" />. Володимир, тяжко зітхнувши, сказав: «добро сим о десную. горе же симъ о шююю» і почув у відповідь на ці слова: «аще хощеши о десную съ праведными стати. то крестися. Володимеръ же положи на серци своемъ. рекъ пожду и еще мало»<fnref n="218" />.

Володимирові було над чим замислитись: до прийдешнього фатального дня залишалося шість років. У 987 р. київський князь відряджає своїх «мужів» до волзьких булгар, на латинський Захід та у Візантію з метою «випробувати» віру різних народів. Коли відібрані ним «мужи добры и смыслены числом 10», завершивши своє знайомство з організацією церковної служби на Заході, з'явилися в Константинополі, там їх гідно прийняли. За словами літописця, візантійський імператор Василій II, «честь велику створи имъ... показающе красоту церковную. пѣнья и службы архирѣски».

Церковна служба за грецьким обрядом стала для них емоційним потрясінням. Повернувшись до Києва, вони розповідали: «придохомъ же въ Греки и ведоша ны идеже служать Богу своему. и не свѣмы на небѣ ли есмы были. ли на земли. нѣсть бо на земли такаго вида. ли красоты такоя. и не дооумѣемъ бо сказати токмо то вѣмы. яко онъдѣ Богъ с человеки пребывасть. и есть служба их паче всѣхъ странъ. мы оубо не можемъ забыти красоты тоя. всякъ бо человекъ аще оукусит сладка. послѣди горести не приимаеть. тако и мы не имамъ сде быти»<fnref n="219" />. Із ними погоджуються й київські бояри, кажучи Володимирові: «аще бы лихъ законъ Гречькині. то не бы баба твоя прияла Ольга. яже бѣ мудрѣиши всѣхъ человѣк»<fnref n="220" />.

<footnote n="216">²¹⁶ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 106.</footnote>

<footnote n="217">²¹⁷ Шевченко І. Релігійні місії очима Візантії. Україна між Сходом і Заходом... С. 44. Детальніше про візантійську практику такої «наочної катехізації» див.: Петрухин В.Я. Русь в ІХ—Х веках. От призвания варягов до выбора веры. 3-е изд., испр. и доп. Москва, 2017. С. 385—390.</footnote>

<footnote n="218">²¹⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 106.</footnote>

<footnote n="219">²¹⁹ Там само. Стб. 108.</footnote>

<footnote n="220">²²⁰ Там само.</footnote>
Дистанціюючись від легендарних мотивів цього літописного переказу, не можна не помітити за його оболонкою ознак відчайдушної спроби Володимира якнайшвидше позбутися разом з усією країною язичництва.

### Хрещення.
Укладена у вересні 987 р. між Києвом і Константинополем русько-візантійська союзницька угода<fnref n="221" /> стала рятівним колом, й для Володимира настала зоряна мить. Тоді Візантія переживала нелегкі часи. Імператорські війська влітку 986 р. зазнали поразки в битві з болгарами біля ущелини Траянові врата, а у грудні того ж року частина військової аристократії підняла повстання. Очолив заколотників полководець Варда Фока, який проголосив себе імператором. Усе це й змусило царгородського імператора Василія II (976—1025) шукати військової підртримки Русі<fnref n="222" />.

На переговорах у Києві Володимир погодився допомогти Візантії, але в обмін за це просив руки доньки покійного імператора Романа II — принцеси Анни. Годі собі уявити сум'яття імператорського панівного дому, спричинене таким зухвальством північного скіфа. Двома десятиліттями раніше одну з дочок Романа II сватав для свого сина германський імператор Оттон І, однак йому було ввічливо, але твердо відмовлено. В інших умовах дістав би, звісна річ, відкоша й Володимир. Але ж київський князь пообіцяв негайно відправити до Константинополя руський експедиційний корпус для боротьби із заколотниками й навернутися разом із людом Русі на християнство. Володимир і сам прагнув прилучити свою країну до християнської сім'ї народів тогочасного світу, безперечним сувереном якої був візантійський імператор. Завдяки спорідненню Володимира з візантійським імператорським домом Київ міг здобути неабиякі політичні вигоди.

Василій II змушений був пообіцяти видати за Володимира свою сестру Анну: «І уклали вони між собою договір про свояцтво, і одружився цар русів із сестрою царя Василія, після того, як він поставив йому умови, щоб він хрестився й увесь народ його країни, а вони — народ великий. І не зараховували себе руси тоді ні до якого закону, і не визнавали ніякої віри»<fnref n="223" />, — занотував арабський християнський історик Яг'я Антіохійський. Володимир дотримав слова й відправив до Константинополя руський експедиційний корпус для боротьби із заколотниками. Останній нараховував шість тисяч воїнів і був одним із найдієздатніших підрозділів<fnref n="224" />. Це Володимирове військо врятувало Македонську династію від

<footnote n="221">²²¹ Poppe A. The Political Background to the Baptism of Rus': Byzantino-russian relation between 988—989. *Dumbarton Oaks Papers*. Washington, 1976. V. 30. P. 209—211; Поппе А. Візантійсько-русський союзницький трактат 987 р. *Укр. іст. журн.* 1990. № 6. С. 20—33. Poppe A. The Christianization and Ecclesiastical Structure of Kyivan Rus' to 1300. *Harvard Ukrainian Studies*. 1997. V. XXI, No. 3-4. P. 322—327.</footnote>

<footnote n="222">²²² Император Василий Болгаробойца. Извлечение из летописи Яхьи Антиохийского. Издал, перевел и объяснил барон В.Р. Розен. *Записки Императорской Академии наук*. Санкт-Петербург. 1883. Т. 44. Прил. № 1. С. 23.</footnote>

<footnote n="223">²²³ Там само. С. 23—24.</footnote>

<footnote n="224">²²⁴ Васильевский В.Г. Варяго-русская и варяго-английская дружина в Константинополе. *Труды*. Санкт-Петербург, 1908. Т. 1. С. 196—210.</footnote>
узурпатора Варди Фоки, розгромивши його в битві при Абидосі, що недалеко від константинопольського берега, навесні 989 р. Сам Володимир вирушив, коли навстав час, на Крим, щоб захопити Корсунь (античний Херсонес на березі Чорного моря), жителі якого перекинулися на бік політичних супротивників візантійського імператора Василія II та його брата Костянтина.

Заволодівши візантійським містом, Володимир з невгамовним войовничим запалом продовжує стукати у грецькі двері: «посла Володимеръ ко цареви Василью и Костянтину глаголя сице се град ваю славныи взях слышю же се яко сестру имата девою да аще еѣ не вдаста за мя створю граду вашему якоже и сему створих»<fnref n="225" />. Після хрещення і шлюбу з грецькою царівною, яка таки прибула до Корсуня, Володимир передав це місто як «віно» своєму швагеру Василію II, а сам з тріумфом повернувся до Києва, де і сталося навернення у християнство підданих його країни.

У християнській вірі Володимир знайшов опору і захист перед днем Страшного суду, який очікувався 992 р. Невипадково, либонь, до 6499 (991) р. літописець відносить дату зведення на Перуновому пагорбі в Києві патрональної церкви св. Василія, закладання першого кам'яного храму Успіння Богородиці та заснування київської митрополичої кафедри й кількох єпископій. Як сповіщає «Повість временних літ», Володимир повелів «рубити церкви. і поставляти помѣстомъ. іде же стояху кумири. і постави церковь святаго Василья на холмѣ. іде же стояше кумирь Перунь. і прочии. іде же творяху потребы князь і людье»<fnref n="226" />. Християнізація Русі означала входження її до європейської християнської спільноти, віднайдення нею свого місця у співдружності християнських держав. Із прийняттям нової релігії Київська держава, за тогочасними уявленнями, ніби очистилася від скверни і з некраїни стала країною. З прийняттям християнства Русь позбулася «обману диявольського» і знайшла спасіння. Христос возлюбив, мовлячи словами старокиївського літописця, «новыя люди Русьскую землю... і мы избавлении быхом от прельсти дьяволя. і погибе память его с шюмом. і Господь в вѣкі пребыватьє. хвалимъ от Русьских сыновъ. пѣваем въ Троици. а дѣмони проклинаєми от благовѣрных мужъ. і от вѣрных женъ. іже прияли суть крещение і покаянье въ отпущенье грѣховъ. новии людье хресťьяньстии. избрании Богомъ»<fnref n="227" />.

Завдяки принизливому для візантійського імператорського дому одруженню Володимира з Анною Пурпурогенетою київський князь одразу ж посів у цій іерархії чільне місце. Володимир надав своїй владі царського ореолу. Поблизу збудованої ним у Києві церкви Успіння Богородиці (Десятинного храму) візантійськими майстрами було зведено князівський палац. Палацові споруди княжого двору й Десятинна церква становили єдиний архітектурний ансамбль, який виходив на центральний майдан міста, що звався Бабин торжок і був оточений доволі щіль-

<footnote n="225">²²⁵ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 109—110.</footnote>

<footnote n="226">²²⁶ Там само. Стб. 118.</footnote>

<footnote n="227">²²⁷ Там само. Стб. 120—121.</footnote>
ною міською забудовою. На Старокиївській горі виднілися дерев'яні, можливо, подекуди й двоповерхові хороми бояр, садиби воєвод та купців. Город Володимира оточували потужні оборонні вали та фортечні рови з трьома в'їзними воротами — Софійськими (Батиєвими), Київськими та Михайлівськими.

Укорінення християнства в Київській Русі за володарювання Володимира Святославича остаточно закріпило в очах Візантії легітимність його влади, інакше кажучи, — удержавило державність. Церковну організацію, що формувалася, будло введено в структуру державної влади та управління. Для її матеріального забезпечення київський князь виділив десяту частину усіх своїх прибутків <fnref n="228" />. Інститут десятини не був місцевим винаходом, а прийшов разом з християнським віровченням: «Конче даси десятину з усього урожаю насіння твого, щорічно на полі [твоїм] зросте, і будеш ти їсти перед лицем Господа, Бога свого, у місці, яке Він вибере, щоб ім'я його перебувало там, десятину збіжжя свого, виноградного соку свого, і оливки своєї, і першорічних худоби своєї великої і худоби своєї дрібної, щоб навчився ти боятися Господа, Бога свого, по всі дні» (Повт. Закону, 14: 22—26).

Одночасно з упровадженням десятини Володимир надав церкві право творити суд у питаннях, що підлягали її юрисдикції. Первісне ядро так званого уста ва Володимира «О десятинах, судах и людях церковных», що відомий у багатьох списках XII—XVII ст., становили, як доведено науково, грецький Номоканон та настанови жони Володимира — княгині Анни <fnref n="229" />. Церковне право взяло під свій контроль шлюбні відносини, регулювало норми поведінки білого й чорного духовенства і декларувало судовий імунітет відносно всього християнізованого населення країни. Виступаючи захисником соціальних низів, церква не тільки засуджувала найгрубіші форми гноблення людності Київської Русі, а й намагалася доступними їй методами впливати на соціальну практику. Вона взяла під свою опіку холопів, а також людей, що мали фізичні вади, жебраків, юродивих та інші найбільш знедолені групи населення.

Володимир спробував також пристосувати до реалій давньоруської дійсності й головні норми візантійського цивільного права. Як сповіщає «Повість временних літ» під 996 р., «живяше же Володимеръ в страс Божьи и оумножишася зело разбоєве. И рѣша епископи Володимеру: се оумножишася разбойници, почто не казниши ихъ? Он же рече имъ: Боюся грѣха. Они же рѣша ему: ты поставленъ еси от Бога на казнь злымъ, а добрымъ на милованье. Достоить ти казнити разбойникъа, но со испытомъ. Володимеръ же отвергъ виры, нача казнити разбойникъы» <fnref n="230" />.

Віра — грошовий штраф, що стягувався князівським службовцем (вірником) за вбивство чи покалічення дружинника або когось із двірських слуг, згадуєть

<footnote n="228">²²⁸ Там само. Стб. 124.</footnote>

<footnote n="229">²²⁹ Щапов Я.Н. *Княжеские уставы и церковь в Древней Руси ХІ—ХІV вв.* Москва, 1972. С. 120.</footnote>

<footnote n="230">²³⁰ *ПСРЛ. Т. 1...* Стб. 126—127.</footnote>
ся у законодавчому кодексі, укладеному за Ярослава Мудрого, що дістав назву «Правда Роськая»<fnref n="231" />.

Це рішення, як виявилося, мало згубні наслідки для князівської скарбниці, через що Володимир невдовзі змушений був повернутися до старого порядку стягнення штрафів: «И рѣша епископи и старци: рать многа, оже вира то на оружьи и на коних буди. И рече Володимеръ: тако боуде. И живяше Володимеръ по устроенью отьню и дѣдню»<fnref n="232" />. Як бачимо, ці надходження становили вагому частку поповнення державних коштів, які йшли на утримання військової дружини князя й усього війська.

Місце києво-руської церкви у структурі єпархіальної організації Візантії, юрисдикція якої поширювалася на Русь від часу заснування там митрополії, визначалося спеціальним документом — *Notita episcopatom*. Київська митрополія вперше згадується в подібному списку кінця Х ст. <fnref n="233" /> У 990-х роках помісні єпископські кафедри існували в Новгороді, київському Білгороді, Чернігові, пізніше — у Переяславі, Полоцьку, Володимирі-Волинському, Перемишлі, Турові, Юр'єві, Ростові, Смоленську, Галичі, Рязані, Володимирі-на-Клязьмі.

Вищий духовний клір становили переважно греки, які прибували до Києва з берегів Босфору. Персональний склад корпусу митрополитів Русі <fnref n="234" /> та діяльність цих духовних сановників, які керували руською церквою, загалом добре відомі. Ім належала визначальна роль у справі укорінення християнства в усіх сферах життя Русі, церковного будівництва та просвітництва. Вони були головними по радниками Володимира в питаннях упровадження норм християнської моралі та пристосування до місцевих умов основних елементів візантійського церковного права.

**Придворна іерархія та традиції княжого двору.** Основні питання управління, внутрішньої та зовнішньої політики князь Володимир Святославич розв'язував разом зі своєю дружиною, від якої він ще так само залежав, як і його батько Святослав та дід Ігор. Дружину бачимо біля князя не тільки на війні, а й у буденних клопотах. Перед дружиною складають звіт посли Володимира Святославича, які повернулися до Києва після «випробування» ними різних релігійних вірувань. З дружиною князь «думая о строи земленемъ, и о ратехъ, и о оставѣ земленѣмъ» й після запровадження християнства на Русі. Бувало, що захмелілі («егда же подъпыяхуться») дружинники після князівського пригощання невдоволено гомоніли між собою, нарікаючи на князя. Якось, як свідчить «По-

<footnote n="231">²³¹ Памятники русского права. Вып. 1: Памятники права Киевского государства Х—ХІІ вв. Москва, 1952. С. 80.</footnote>

<footnote n="232">²³² ПСРЛ. Т. 1... Стб. 127.</footnote>

<footnote n="233">²³³ Бибиков М.В. *Byzantinorossica*. Свод византийских свидетельств о Руси. Москва, 2004. Кн. 1. С. 403—405.</footnote>

<footnote n="234">²³⁴ Soloviev A.V. *Metropolitensiegel des Kiewer Russland. Byzantinische Zeitschrift*. München, 1962. B. 55. S. 292—301. Поппэ А. Митрополиты Киевские и всея Руси (988—1305 г.); Подскальски Г. Христианство и богословская литература в Киевской Руси (988—1237 гг.)... С. 446—471.</footnote>
вість временних літ» під 996 р., будучи добре напідпитку, дружина «начьняхуть роптати на князь глаголюще: зло есть нашим головам: да намъ ясти деревяными лъжицами, а не сребряными. Се слышав Володимеръ повелѣ исковати лжицѣ сребрены ясти дружинѣ, рече сице яко: сребрьомъ и златомъ не имам налѣсти дружины, а дружиною налѣзу сребро и злато, якоже дѣдъ мои и отецъ мои доискася дружиною злата и сребра. Бѣ бо Володимеръ любя дружину»<fnref n="235" />. Слід завуважити, що обдарування князем Володимиром богатирів під час бенкетування на княжому дворі є усталеним мотивом і героїчного билинного епосу.

Князівська дружина була не однорідною за своїм складом, а поділялася на дві основні частини. Її верхівка складалася з дружинників, які нерідко служили кільком поколінням князів, через що ці бувалі й старші за віком хлопці називалися старшою дружиною. З її рядів і постав у ІХ—Х ст. привілейований прошарок служилої аристократії, який називали боярами. Саме слово «боярин» (болярин) тюркського походження. У слов'янське середовище його привнесли протобулгари, які так називали вищу категорію сановників, що служили булгарському хану в центральному і місцевому управлінні. Уперше термін фіксується, як відомо, у русько-візантійській угоді 911 р., що відіграла роль своєрідної посередницької ланки в його ретрансляції на Русь<fnref n="236" />.

Поступово, набувши господарської самостійності, бояри відокремлюються від решти дружини і живуть по своїх дворах. Натомість молодша дружина перебувала при дворі князя. З молодшої дружини вибирали особистих княжих слуг, його охоронців, а також призначали нижчих урядових осіб<fnref n="237" />. У ІХ—Х ст. їхні функціональні обов'язки ще не були чітко розмежовані.

Крім дружини, до складу найближчого оточення князя Володимира належали ще й згадувані у літописних джерелах «старійшини» і «старці градські». Імовірно, ця термінологія є літературного походження<fnref n="238" />, за якою ховається соціальна сутність якоїсь інституції. Оці помічники і радники князя й утворювали державний, сказати б, апарат управління в Київській Русі.

Історики минулого доводили, що вже в епоху Володимира при князі сформувалась особлива установа, яку вони називали боярською, чи князівською, думою. В. Ключевський вважав, що в Х ст. до складу цієї думи — постійної ради князя у справах військового і земського управління — входили бояри, єпископи й згадувані вже старці градські, що репрезентували військово-торговельну аристокра-

<footnote n="235">²³⁵ ПСРІ. Т. 1... Стб. 126.</footnote>

<footnote n="236">²³⁶ Ловмянский Х. О происхождении русского боярства. Восточная Европа в древности и средневековье. Москва, 1978. С. 96.</footnote>

<footnote n="237">²³⁷ Юшков С.В. Нариси з історії виникнення і початкового розвитку феодалізму в Київській Русі. Київ, 1992. С. 54.</footnote>

<footnote n="238">²³⁸ Строев В.Н. К вопросу о «старцах градских» русской летописи. Изв. Отд. рус. языка и словесности Императорской Академии наук. 1919. Т. XXIII, Кн. І. С. 64; Завадская С.В. О «старцах градских» и «старцах людских» в Древней Руси. Восточная Европа в древности и средневековье. Москва, 1978. С. 101—103.</footnote>
тію <fnref n="239" />. В. Сергеевич під думою розумів не інституцію, а сам акт думання, дію ради князя з людьми <fnref n="240" />. Натомість М. Грушевський, який піддав цю тезу гострій критиці, стверджував: «дума не була тільки актом, а й інститутом, як невідмінний елемент княжої управи, і нарада велася не з тим кому князь вірив, а з тими, кому становище давало право на участь у всіх важнійших княжих планах» <fnref n="241" />.

На особливау увагу в цьому диспуті заслуговує позиція С. Юшкова. Заперечуючи існування в Київській Русі боярської думи як особливої установи, учений наголошував на тому, що «князеві, що постійно радився з дружиною, не було ніякої рації створювати якусь особливу надбудову, якусь особливу установу, куди однаково повинна була ввійти верхівка дружини. Та й не було інших феодальних груп, які могли б протистояти дружинній організації і вимагати створення установи, що мала враховувати ці інтереси. Коли з'являються ці нові елементи, їх притягають до нарад поруч з дружиною» <fnref n="242" />. Саме цей погляд було підтримано й розвинено сучасною наукою.

Княжий двір Володимира був приватним місцем проживання князя і його сім'ї, особистого штату двірської челяді, частини військової дружини і одночасно центром влади й адміністративного управління <fnref n="243" />. Він був своєрідним робочим або, сказати б, «присутственным» місцем київських нобілів кінця Х — першої чверті ХІ ст. Як сповіщає «Повість временних літ» під 996 р., Володимир «оустави на дворѣ въ гридьницѣ пиръ творити и приходити боляром, и гридемъ, и съцьскым, ідесяцьскым, і нарочитымъ мужем при князи, и безъ князя» <fnref n="244" />.

Утім, княжі достойники з'являлися «по вся недѣля» до Володимирового двору не тільки і не стільки для того, щоб смачно попоїсти та повеселитися. Ще М. Грушевський звернув увагу на те, що ці Володимирові «пировання» мали дещо глибший зміст. На цих трапезах, зауважував учений, «стрічалися репрезентанти суспільності з дружинними й церковними, тут зміцнялися відносини сих елементів та загладжувався антагонізм їх, що відчувався, правдоподібно, дуже сильно, хоч і не можна виказати його наочно. В такім разі гроші, що видавалися на сі пири, а такі потрібні були на “рать многу”, не були викинені марно із політичного погляду» <fnref n="245" />.

Учти та свята, як і обмін дарунками, у будь якому архаїчному суспільстві становили невід'ємну й дуже важливу складову частину системи суспільної комунікації

<footnote n="239">²³⁹ Ключевський В.О. Боярская дума в Древней Руси. Петроград, 1919. С. 13—28. Пор.: Владимирский-Буданов М.Ф. Обзор истории русского права. Киев, 1900. С. 45—52; Довнар-Запольский М.В. Князь его Дума и администрация. Русская история в очерках и статьях. Москва, 1909. Т. 1. С. 258—262.</footnote>

<footnote n="240">²⁴⁰ Сергеевич В. Русские юридические древности. Санкт-Петербург, 1900. Т. 1. С. 387.</footnote>

<footnote n="241">²⁴¹ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 3. Київ, 1993. С. 228.</footnote>

<footnote n="242">²⁴² Юшков С.В. Нариси з історії виникнення і початкового розвитку феодалізму в Київській Русі. С. 244.</footnote>

<footnote n="243">²⁴³ Ричка В.М. Княжий двір Києва. Котляр М.Ф., Ричка В.М. Княжий двір Південної Русі Х—ХІІІ ст. Київ, 2008. С. 71—78.</footnote>

<footnote n="244">²⁴⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 126.</footnote>

<footnote n="245">²⁴⁵ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 1... С. 531.</footnote>
та засіб соціального спілкування. Саме тому Володимирові учти не мали приват-
ного, за участю тільки найближчого оточення князя, характеру. Після освячен-
ня Десятинної церкви 996 р. Володимир «створи праздникъ великъ въ тъ день
боляромъ и старцемъ градским, и убогим раздая имѣнье много»<fnref n="246" />. Того ж року,
після свого чудесного урятування від печенігів поблизу Василева, Володимир дав
обітницю збудувати церкву святого Преображення. Князь дотримав свого сло-
ва: «Избывъ же Володимеръ сего, постави церковь, и створи праздник великъ,
варя 247 300 провар меду. И съзываша боляры своя, и посадники, старѣйшины по
всѣм градомъ, и люди многы, и раздая убогымъ 300 гривенъ»<fnref n="248" />. Після восьми-
денного свята у Василеві Володимир, «възращашеться Кыеву на Успенье святыя
Богородица и ту пакы стваряще праздник великъ, сзывая бещисленое множество
народа»<fnref n="249" />. Такого ж грандіозного розмаху київські учти князя Володимира на-
бувають і в епічному вимірі. В билинах вони мають такі назви, як «бесіда», «сто-
ловання», «почесний пир»<fnref n="250" />. Так само, як і в історичній дійсності, їх епічні
замальовки не вкладаються в рамки звичайної хмільної розваги.¹

Із запровадженням християнства та подальшою візантінізацією придвор-
ного життя в Києві влада київського князя у своїх зовнішніх виявах набуває упо-
дібнення біблійно-християнським прообразам, матеріалізованим культурою
візантійського імператорського двору. Князь Володимир, «будуючи руську дер-
жаву, — зауважував М. Грушевський, — забажав для сієї будови візантійського
цементу. Він захотів стати швагром візантійського цісаря, захотів приодягнутись
ареолою царгородського двору; ми знаємо, що він казав робити собі монету з
своїм портретом в цісарських регаліях; ми не знаємо, але можемо догадуватись,
що з його посвояченням з візантійським двором в'язалось наданнє якогось візан-
тійського титулу, візантійських інсигній»<fnref n="251" />. Візантійська принцеса, або цесари-
ця Анна, як називають багрянородну дружину князя Володимира давньоруські
літописи, потрапивши до Києва, не вдовольнилася становищем рядової архонти-
си, а домагалася підійняти статус свого чоловіка до рівного йі достоїнства й увін-
чати його голову царською короною<fnref n="252" />. Правдоподібно, що Володимир разом з
рукою візантійської царівни дістав якісь інсигнії влади, зокрема корону кесаря, і
нею коронувався.

Зображення Володимирового вбрання та інсигній влади на карбованих ним
монетах свідчить про неабиякий його інтерес до цієї атрибутики. На відомих
автентичних іконографіях київський князь постає вдягнутим у плащ (корзно) з

<footnote n="246">²⁴⁶ **ПСРІ.** Т. 1... Стб. 124.</footnote>

<footnote n="247">²⁴⁷ Вар — одиниця виміру хмільного меду, дорівнював трьом бочкам.</footnote>

<footnote n="248">²⁴⁸ **ПСРІ.** Т. 1... Стб. 125.</footnote>

<footnote n="249">²⁴⁹ Там само.</footnote>

<footnote n="250">²⁵⁰ Липец Р.С. *Эпос и Древняя Русь*. Москва, 1969. С. 125—126.</footnote>

<footnote n="251">²⁵¹ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 1... С. 507.</footnote>

<footnote n="252">²⁵² Poppe A. Der Kampf um die Kiever Thronfolge nach dem 15. Juni 1015. *Forschungen zur osteuropäischen Geschichte*. 1995. T. 50. S. 275—296; Poppe A. Spuścizna po Włodzimierzu Wielkim. Walka o tron Kijowski 1015—1019. *Kwartalnik Historyczny*. 1995. No. 3—4. S. 3—22.</footnote>
шитим на ньому золотом широким галуном, застебнутим біля правого плеча мативною підковоподібною коштовною фібулою. Його голову вінчає дорогоцінний вінець, або корона, прикрашена смарагдовими та іншими коштовними каменями. Саме в такому вигляді, з хрестом у правиці зображено Володимира на карбованих ним золотих і срібних монетах.

Ця корона Володимира ніде і ніколи у писемних джерелах не згадується. Однак важко повірити в те, що вона існувала лише у вигляді інспірованого на свідомісному рівні панівною верхівкою Київської Русі іконографічного атрибуту, а не матеріального, зримого символу політичного верховенства великокнязівської влади. Іконографічні зображення атрибутів влади великого князя були не шаблонним наслідуванням візантійських зразків, а засвідчували ідентичність новонародженої християнської спільноти.

Завдяки родинному спорідненню з візантійським панівним домом та амбітним замислам принцеси Анни київський князь направду міг отримати від своїх вінценосних шуринів з-поміж інших предметів імператорських регалій (корона, плащ-мантія та відповідне взуття) також і трон. Володимирів престол уперше згадується у літописних джерелах під 1015 р. Під час сум'яття, спричиненого смертю Володимира Святославича, княжа дружина, як свідчить «Повість временних літ», звернулася до його сина Бориса з такими словами: «се дружина оу тобе отьня і вои, поиди сяди Кыевѣ, на столѣ отни»<fnref n="253" />. Сповіщаючи про утведження 1016 р. Ярослава Мудрого у Києві, Новгородський перший літопис стверджує, що той, «сѣде на столѣ отца своего Володимира»<fnref n="254" />. Отже, поняття «престол» («стіл») мало добре розпізнавану символічну й знакову цінність.

Великокнязівський престол було перенесено Ярославом Мудрим з Десятинної церкви до Софійського собору<fnref n="255" />. Збудована у Києві Володимиром Десятинна церква була осередком не лише церковно-релігійного життя, а й місцем проведення офіційних церемоній свіського характеру. Для останніх, очевидно, у соборі було збудовано сходову вежу, по якій Володимир разом зі своїм найближчим оточенням піднімався на хори. Поблизу цієї вежі і хрещальні містився вихід на західну частину галереї, через що вона була у цьому місці незвично розширена і ускладнена<fnref n="256" />. Тут, можна припустити, і містився великокнязівський престол хрестителя Русі.

Як зять візантійських василевсів Володимир був вправі претендувати на царський титул. Не випадково ж, мабуть, арабські письменники Яг'я Антіохійський, Абу-Шоджа та Ібн ал-Атир називають його царем — так само, як і візантійського

<footnote n="253">²⁵³ ПСРЛ. Т. 1. Стб. 132.</footnote>

<footnote n="254">²⁵⁴ Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов... С. 175. Пор.: ПСРЛ. Т. 1... Стб. 142.</footnote>

<footnote n="255">²⁵⁵ Poppe A. *The Rise of Christian Russia*. London, 1982. P. 350—352; Poppe A. *The Enronement of the Prince in Kievan Rus'. The 17-th International Byzantine Congress*. Abstracts and short papers. Washington, 1986. P. 272—274.</footnote>

<footnote n="256">²⁵⁶ Раппопорт П.А. Русская архитектура Х—XIII вв.: Каталог памятников [Археология СССР. Свод археологических источников. Вып. Е1-47]. Ленинград, 1982. С. 7.</footnote>
імператора <fnref n="257" />. До цього треба додати, що й саксонський хроніст початку ХІ ст. Тітмар Мерзебурзький іменує Володимира титулом гех — «король» <fnref n="258" />. У «Хроніці» Тітмара цей титул прикладається до англійських королів, а також до угорського короля Іштвана (Стефана) та скандинавських конунгів об’єднаної Данії.

Так само й Володимирів син, князь Ярослав, який прийшов до влади, переступивши через трупи своїх братів — «царевичів» Бориса і Гліба, став спадкоемцем царського титулу. Це підтверджує, нехай і побічно, напис-графіті Софійського собору в Києві: «В 6562 (1054) р. м'сяца феврари 20 усъп'єне царя нашего» <fnref n="259" />. Царська титулатура вживається у літописних джерелах і відносно великих князів Володимиро-Суздальської землі в XII ст. та Галицько-Волинської Русі. Проте застосування царського титулу стосовно давньоруских князів мало спорадичний характер. Здебільшого його вживали з використанням візантійських зразків красномовства для підкреслення політичного престижу, прославлення того чи іншого князя <fnref n="260" />.

Відсутність скільки-небудь помітних претензій на титул «царя» в домонгольській Русі, очевидно, була пов'язана з особливостями її політичної структури кінця ХІ — середини XII ст. У цей період всі східнослов'янські землі перебували під владою княжого роду Рюриковичів: верховним правителем був той, хто вважався «найстарішим» у роді і посідав київський стіл. Звідси певна індиферентність до титулатури: не вживався тоді послідовно і титул «великий князь» — його починають застосовувати з кінця ХІІ ст., коли відокремлення самостійних князівств і розпад князівського роду на окремі гілки створили ситуацію, в якій потрібен був особливий маркер для підкреслення політичного верховенства. Відповідно і титул «цар», потрапивши на Русь якраз у період відносно байдужого ставлення Рюриковичів до титулатури, таким не став, а використовувався як свого роду позначення князя «високим стилем» <fnref n="261" />. Володимир Великий, однак, залишився «царем» у пригадуваннях тогочасної церковно-політичної еліти та простолюду.

<footnote n="257">²⁵⁷ Карпов А. Владимир Святой. Москва, 1997. С. 288—289.</footnote>

<footnote n="258">²⁵⁸ Thietmar von Merseburg. *Chronik* — L. VII. Латиноязычные источники по истории Древней Руси / сост. М.Б. Свердлов. Вып. 1: Германия: IX — первая половина XII в. Москва; Ленинград, 1989. С. 61—62, 66—67.</footnote>

<footnote n="259">²⁵⁹ Высоцкий С.А. Древнерусские надписи Софии Киевской. Киев, 1966. С. 39—41.</footnote>

<footnote n="260">²⁶⁰ Vodoff V. Remarques sur le valeur du terme «tsar» appliqué aux princes russes avant le milieu du XVe siecle. *Oxford Slavonic Papers. New Series*. Oxford, 1978. V. XI. P. 16—20; Vodoff V. La titulature des princes russes du XVe au début du XIIe siecle et les relations exterieures de la Russie Kievienne. *Revue des Etudes Slaves*. Paris, 1983. P. 139—150.</footnote>

<footnote n="261">²⁶¹ Горский А.А. Представление о «царе» и «царстве» в средневековой Руси (до середины XVI века). Царь и царство в русском общественном сознании. Москва, 1999. С. 18. Пор.: Dimnik M. The title «grandprince» in Kiev an Rus'. *Mediaeval Studies*. Toronto, 2004. V. 66. P. 253—312.</footnote>
ЧАС
ВИПРОБУВАНЬ
І ЗВЕРШЕНЬ

Привід династичного розбрату. Кончина Володимира у липні 1015 р. загострила болісне для панівної династії питання успадкування влади. В різних політичних традиціях порядок перейняття цього спадку міг мати певні відмінності. Так, пер- вісний звичай визнавав за київським князем право передати верховну владу тому із синів, який був найстаршим. У серед- ньовічній Саксонії сини верховника самі обирали з-поміж себе того, хто успадкує всю повноту владарювання. Вибір незалеж- но від способу вирішення питання падав на старшого брата. Утім, германське право відмовилось визнавати за цією префе- ренцією обов'язкову силу <fnref n="262" />. Подібна спокуса не оминула і кня- жого дому Володимира Святославича.

Київський князь, на думку багатьох істориків, мав намір передати у спадок свій стіл наймолодшому Борису <fnref n="263" />. Народ- жений близько 990 р. у християнському шлюбі з цесарицею Анною, Борис був охрещений іменем свого візантійського діда з материнської лінії — імператора Романа II. На його користь і передбачалося реформування порядку успадкування князів- ського столу. Така радикальна зміна, чи радше недосокналість традиційної і авторитетної системи передання політичної вла- ди, призвела до розбрату. Схоже, що «ані старшинство, ані батьківські наміри — ці наріжні камені династичної ідеології, що сформувалася ближче до кінця століття, — не мали визна-

<footnote n="262">²⁶² Див.: Блок М. Феодальне суспільство... С. 217.</footnote>

<footnote n="263">²⁶³ Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 2. Київ, 1992. С. 3; Poppe A. Der Kampf um die Kiever Thronfolge nach dem 15. Juni 1015... S. 275—296; Poppe A. Spuścizna po Włodzimierzu Wielkim. Walka o tron Kijowski 1015—1019. S. 3—22.</footnote>
чального значення для синів Володимира»<fnref n="264" />. Кожний із них щиро вважав себе законним і гідним спадкоємцем.

Усобиці, що зав'язалися між Володимировими синами, стали серйозним випробуванням для династії й усієї країни. Вони мали трагічні наслідки. 24 липня 1015 р. у степу над річкою Альтою було вбито Бориса. Його тіло потай перенесли до Вишгорода і поклали у збудованій його батьком церкві святого Василія. 5 вересня того ж року мученицька смерть наздогнала і Гліба Володимировича. Вказані літописцем календарні дати загибелі братів не випадково, мабуть, припадають на дев'ятий і сороковий день смерті Володимира Великого. Осмислення історії Володимирових синів відбулось не по гарячих слідах їх убивства, а значно пізніше, коли головних персонажів і свідків тих подій уже не зосталося в живих.

Поява перших присвячених Борису і Глібу літературних творів належить до середини чи другої третини ХІ ст. У 1072 р. було складено анонімне «Сказание страстотерпцю святую мученику Бориса и Глѣба», а у наступних десятилітях текстуально залежне від нього «Чтение о житии и погублении блаженную страстотерпцю Бориса и Глѣба» печерського агіографа Нестора. Текстуально залежна від «Сказання» також вміщена під 6523 (1015) р. у «Повісті временних літ» та Новгородському першому літописі молодшого ізводу літописна стаття<fnref n="265" />. Її іноді називають «Повістю» — либонь тому, що у Іпатіївському кодексі до неї виноскою приписано заголовок — «Убивство святих новоявлених мучеників Бориса і Гліба». Проте вона не є давнім і оригінальним твором.

Багатьох подробиць і реалій укладачі цих текстів не знали. Вони, здається, і не ставили собі за мету скласти історичне досьє-розслідування. Ім належало розказати цю майже детективну історію за суворими канонами агіографічної творчості, тобто огорнути життя святих похвалою, а ім'я злочинця пристрасно затаврувати.

Цю роль було відведено Святополку Володимировичу. Таврувальний перст літописця супроводжував того від самого народження. Він називає княжича гріховним плодом Володимирового перелюбства: «от греховьнаго бо корени золь плодъ бывать . понеже бѣ была мать его черницею . а второе Володимеръ залеже ю . не по браку прелюбодѣи бысть оубо . тѣмь и отець его не любяше . бѣ бо двою отцю . от Ярополка и от Володимера» <fnref n="266" />. Старокиївський книжник уподібнює його до хижого і зловіщого Каїна. Він надихався також і біблійною історією Авімелеха (Суд. 9), сина судді Гедеона від наложниці, який після смерті батька убив сімдесяткої своїх зведених братів: «Се ж Бог явив на поучення князям руським, що коли вони так само вчинять, то, чувши це, таку само кару дістануть, — навіть більшу од сеї, тому, що знаючи це, що сталося, негоже вчинити таке саме зло —

<footnote n="264">²⁶⁴ Франклин С., Шепард Д. *Начало Руси 750—1200* / авториз. пер. с англ. Д.М. Буланина и Н.Л. Лужецкой. Санкт-Петербург, 2000. С. 280.</footnote>

<footnote n="265">²⁶⁵ Поппэ А. О зарождении культа свв. Бориса и Глеба и о посвященных им произведениях. *Russia Mediaevalis*. Munchen, 1995. Т. VIII, No. 1. S. 23. Пор.: Бугославський С. Україноруські пам'ятки ХІ—XVIII в.в. про князів Бориса і Гліба (Розвідки й тексти). Київ, 1928.</footnote>

<footnote n="266">²⁶⁶ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 78.</footnote>
братовбивство. Бо сім кар дістав Каїн, убивши Авеля, а Ламех — сімдесят... Ламех убив двох братів Єнохових і забрав собі їхніх жон. Сей же Святополк — новий Авімелех, що родився був од перелюбу і який перебив братів своїх, синів Гедеонових, — такий і сей Святополк був»<fnref n="267" />. Ці інтенції й визначали шляхи формування образу «окаянного» князя Святополка у релігійно-політичній ле- генді та церковному живописі.

Проте Святополк (у хрещенні його нарекли Петром) і його мати не були паріями у київському княжому домі. Походження Святополка аж ніяк не об- межувало його участі у приватному житті князівської родини та державному управлінні. Коли той підріс і змужнів, Володимир посадовив його на княжіння у Турові. Воно було не останнє за значущістю в іерархії князівських уділів. Літо- писець розмістив його на третьому місці — після Новгородського і Полоцького, вище інших — Ростовського, Муромського, Древлянського, Волинського і Тму- тороканського. Респектабельності Святополку додавав і його шлюб з донькою польського короля Болеслава І Хороброго.

Важко заперечити бажання Святополка зібрати до купи після смерті бать- ка всі землі Києво-Руської держави. Ця ідея, мовлячи словами М. Грушевського, «висіла в повітрі, і кождий енергічний син свого батька мусів її мати». Свято- полк по смерті батька, на думку історика, «опанував разом з Києвом мабуть і цілу Сіверщину (Чернігів і Переяслав), вернув собі Туровську волость (коли вона була відібрана у нього), по смерті Святослава здобув Деревську землю, після Бориса і Гліба — східні волості Оки й Волги. Може бути, що прилучив він іще якісь волос- ті, котрі кілька років пізніше бачимо без князів; так безперечно вже 1018 р. була без князя і певно належала до Києва Володимирська волость (Волинь і західні краї); не відомо коли прилучено до Києва Смоленськ (може в зв'язку з убийством Гліба?). В усякім разі в руках Святополка була вже добра половина батьківських земель, і сей успіх, розуміється, мусів тільки заохотити його до дальнього “збиран- ня” земель. І се треба сказати, що незважаючи на надто вже прості способи сього збирання, якби Святополку удалося довести свій план до кінця, суспільність би певно помирился з ним і забула сі способи, як забувала не раз пізнійш і раніше, а прийнявши батьківську політику протеговання церкви, знайшов би Святополк собі місце між іншими “христолюбцями”. Але плани його не справдилися, щасли- вий противник перейняв ролю христолюбцями. канонізацією Бориса і Гліба запеча- тав політичні злочини Святополка, і сьому останньому на долю дісталась назва “окаянного” (проклятого) Каїна»<fnref n="268" />.

Тим «щасливим противником» Святополка був інший Володимирів син — Ярослав. Він виявився спритнішим. Своє князівське служіння Ярослав розпочав у далекому Ростові, куди по досягненні князівського повноліття його відправив своїм посадником Володимир. До появи наприкінці VIII — на початку ІХ ст. слов'ян у Волго-Окському межиріччі цей край був залюднений фіно-угорськими

<footnote n="267">²⁶⁷ Там само.</footnote>

<footnote n="268">²⁶⁸ Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 2... С. 8.</footnote>
племенами мері і мігрантами з Аландських островів і Середньої Швеції, які поступово змішувалися з місцевим населенням. Ростов було збудовано з ініціативи київських князів, які і спрямовували сюди колонізаційні потоки. Несподівана смерть старшого брата — новгородського князя Вишеслава Володимировича — спонукала батька перемістити Ярослава на його місце.

У Новгороді Ярослав набув статечності. Це місто було стратегічно важливим центром Київської Русі, її балтійськими воротами. Ярославу вдалося налагодити ефективну систему визискування підвладного населення тамтешніх племен: новгородських словен, чуді, кривичів і мері. Він зберіг за собою право володарювання на Поволжі, через що успішними, мабуть, були і його спроби підкорити своєму впливу Волзьку Булгарію. Традиційні прибутки княжої скарбниці Ярослава становили також доходи з данини, суду і торгівлі (вагове чи монетне срібло). Особливо прибутковою була торгівля хутрами.

Своїми прибутками Ярослав мав ділитися з Києвом: «Ярославу же сущю в Новѣгородѣ и уроком дающе дань Кыеву двѣ тысячѣ гривень от года до года а тысящу Новгороде гридем раздаваху»<fnref n="269" />. Ця літописна звістка про збір новгородськими князями щорічної данини у розмірі 3 тис. гривень, що перегукується з відомостями про кількість військ Ярослава (тисяча варязьких найманців та три тисячі новгородців), спонукала істориків припускати, що на початку ХІ ст. Новгородська земля у військово-адміністративному відношенні поділялася на «тисячі»: кожна з них платила данину в тисячу гривень і виставляла одну тисячу війська<fnref n="270" />. Спираючись на ці ресурси, впевнений у своїй моці Ярослав наважився відмовити батькові у виплаті Києву щорічного «уроку». Як сповіщає «Повість временних літ» під 1014 р., це викликало неабияке роздратування Володимира, який вже було збирався послати до Новгорода військо, аби провчити сина, однак цьому походу зашкодила хвороба, а за нею і смерть великого князя.

Настрахний батьковою погрозою, Ярослав послав за море найняти варятів. Ярославове військо, за свідченням літописів, становило тисячу варятів та 40 тис. «інших воїв»<fnref n="271" />. З ними він і рушив у серпні 1015 р. на київський південь, на Святополка, який утвердився там, кажучи: «не я почаль . избивати братья . но онъ . да будеть отместникъ Бог крове братья моєе . зане без вины пропья кровь Борисову . и Глѣбову праведную . да и мнѣ сице же створить»<fnref n="272" />. У битві, що зав'язалася поблизу Любеча восени того ж року, Ярослав переміг Святополка. Той подався у Степ до печенігів, а Ярослав увійшов до Києва і десь наприкінці

<footnote n="269">²⁶⁹ Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов... С. 168, 514; ПСРЛ. Т. 1. Стб. 130.</footnote>

<footnote n="270">²⁷⁰ Куза А.В. Новгородская земля. Древнерусские княжества Х—ХІІІ вв. Москва, 1975. С. 148.</footnote>

<footnote n="271">²⁷¹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 141. Навряд чи Ярослав спромігся зібрати таке численне військо. У ранніх літописних звістках числові моделі не несуть у собі, як правило, реального кількісного значення, а мають образне навантаження. Можливо, підрахунки літописця спиралися на сучасну йому практику організації війська за децимальним принципом.</footnote>

<footnote n="272">²⁷² Там само.</footnote>
1015 чи на початку 1016 р. урочисто посів великокнязівський престол <fnref n="223" />. Він розрахувався з новгородцями і відпустив їх додому.

«Правда Ярослава». Крім грошової винагороди і kontрибуцій з київської здобичі, Ярослав «давъ имь правду і уставъ списавъ, глаголя тако: по сей грамотѣ ходитѣ, якоже писахъ вамъ такоже держите» <fnref n="224" />. Далі після слів «А се есть» міститься заголовок «Правда Роськая», а за ним викладено текст короткої редакції «Руської Правди». Надання новгородцям «правди» і «устава» — правового кодексу, який називають «Правдою Ярослава», вважається беззаперечним фактом біографії князя, своєрідним виявом його вдячності новгородцям. Проте головні елементи новгородської конституції були вироблені пізніше.

Постульнаний «писемний звід законів» Ярослава є проєкцією в минуле практики пізніших контрактних відносин між новгородцями та їх князем. Розпорядження князя Ярослава, що утвердився у Києві, могли бути якоюсь пам'яткою (меморандумом) своєму новгородському наміснику, а не престижною прикрасою його княжіння у Новгороді <fnref n="225" />. Коротка редакція «Руської Правди» опинилась у складі Новгородського першого літопису молодшого ізводу на досить пізній стадії редакторського втручання: його (цього редактора) рішення полягало в тому, щоб надати читачеві синопсис її тексту, що зовні нагадує справжню грамоту <fnref n="226" />. «Руську Правду» важко однозначно звести до категорії закону, оскільки слово «закон» мало переважно морально-етичне значення. Буквально воно означало певну межу (кінець / край), переступити яку не дозволено без ризику стати злочинцем <fnref n="227" />. У суспільстві владно-примусового регулювання, набуваючи загальнообов'язкової вимоги, закон стикається за своїм значенням не тільки з моральними заповідями, а й з багатозначним терміном «правда».

У Києві, рідному й водночас чужому, збайдужілому до Ярослава місті, князю було, мабуть, на перших порах не затишно. Літописна стаття 1017 р. відкривається звісткою про пожежу: «В лѣто 6527 (1017) Ярослав'я иде в Киевъ. и погорѣ церкви» <fnref n="228" />. У цьому повідомленні історики добачали недобрий для Ярослава знак. Припускали, що якась частина городян, які бачили у ньому чужого — новгородського — князя, повстала проти нього <fnref n="229" />. Цю пожежу пов'язують зі спаленням дерев'яного храму св. Софії. Займання сталося, скоріше за все, унаслідок спроби Святополка відвоювати Київ у Ярослава. Перш ніж податися до теста у Польщу, Святополк наважився побороти Ярослава за допомогою печенігів.

Оповідь про київський похід степовиків і битву Ярослава з печенігами навесні 1017 р. «на полі поза городом» у «Повісті временних літ» переміщено до пізнішої літописної статті, датованої 1036 р.: «Ярославу же сущю Новѣгородѣ

<footnote n="223">²²³ Там само. Стб. 142.</footnote>

<footnote n="224">²²⁴ Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов... С. 175.</footnote>

<footnote n="225">²²⁵ Франклин С., Шепард Д. Начало Руси... С. 325.</footnote>

<footnote n="226">²²⁶ Толочко А. Краткая редакция Правды Русской: происхождение текста. Киев, 2009. С. 108.</footnote>

<footnote n="227">²²⁷ Колесов В.В. Мир человека в слове Древней Руси... С. 119.</footnote>

<footnote n="228">²²⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 142.</footnote>

<footnote n="229">²²⁹ Котляр М.Ф. Чи Святополк убив Бориса і Гліба? Укр. іст. журн. 1989. № 12. С. 120.</footnote>
в'сть приде ему. яко Печен'зі остоять Кыевь. Ярославь с'бра вои многъ. Варягы и Слов'ни. приде Кыеву и вниде в городъ свои. и бѣ Печен'гъ бес числа. Ярославь выступи из града и исполчи дружину. и постави Варягы посредѣ. а на правои сторонѣ Кыяне. а на лѣвомъ крыле Новгородци. и сташа пред градомъ. Печен'зі приступиша и почаша. и ступишася на мѣсто. и деже стоить нынѣ святая Софья. митрополья Русьская. бѣ бо тогда поле внѣ града. и бысть с'ча зла. и одолѣ к вечеру Ярославь. и побѣгша Печен'зи»<fnref n="280" />.

Війську Ярослава довелося, як бачимо, добре потрудитися. Надвечір печеніги побігли в різні боки. Втікаючи, тонули вони у водах Ситомлі та в інших ріках. І так, за словами літописця, «погинули вони, а решта їх десь розбіглась і до сьогодні». За часів укладання «Повісті временних літ» печеніги і справді вже не становили серйозної загрози для Київської Русі. За роки володарювання у Києві Ярослава їхні кочові орди вдалося відтіснити аж до степових районів пониззя Дунаю.

Перемога над печенігами стала короткочасною втіхою для Ярослава. Чутки про загибель Святополка не справдилися. Тож київський князь жив у тривожному очікуванні повернення суперника. Але він не сидів, склавши руки, а розгорнув широку дипломатичну діяльність, спрямовану на пошуки союзників у Європі. За свідченням саксонського хроніста Титмара Мерзебурзького, Ярославу вдалося встановити союзницькі зв'язки з германським імператором Генріхом ІІ. Цей дипломатичний союз був спрямований проти Польщі, володаря якої, Святополкового тестя Болеслава, небезпідставно побоюявся київський князь. У жовтні 1017 р., як свідчить Титмар, «імператор дізнався про те, що король Русі (Ярослав. — Авт.), як обіцяв йому через свого посла, напав на Болеслава, захопив місто, але нічого більше не домігся»<fnref n="281" />. Упізнати місто, яке захопив Ярослав під час свого осіннього походу до польсько-руського пограниччя, допомагає звістка, що заховалась у Новгородському першому літописі під тим же 1017 р.: «В лето 6523. Ярослав иде к Берестью»<fnref n="282" />.

Берестя разом із забужною частиною всієї Берестейщини тоді входило до сфери політичного впливу Київської держави. Невідомо, чи були успішними спроби Болеслава відвоювати це місто під час нападу його війська на Русь у 1013 р. Але не територіальні претензії Ярослава, гадаємо, визначали причину його походу на Берестя у жовтні 1017 р. Мабуть, у цьому порубіжному місті зачинився Святополк, знищення якого і будо метою київського князя.

Похід Ярослава не мав успіху, тож боятися Болеславу було нічого. У цей час він вів переговори про примирення з Генріхом ІІ, які завершилися для нього успішно. 30 січня 1018 р. у місті Будишині, що знаходилось десь між Польщею та Германією, було укладено мирну угоду. За свідченням Титмара, її було скріплено шлюбом (четвертим!) польського короля Болеслава І з Одою, донькою май-

<footnote n="280">²⁸⁰ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 150—151.</footnote>

<footnote n="281">²⁸¹ Thirtmarvon Merseburg. Chronik. Назаренко А.В. Немецкие латиноязычные источники ІХ—ХІ веков. Москва, 1993. С. 157—158.</footnote>

<footnote n="282">²⁸² Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов... С. 180.</footnote>
сенського маркграфа Еккехарда<fnref n="283" />. Разом з рукою німецької принцеси Болеслав отримав і допомогу саксонців в організованому ним поході на Русь.

Звісткою про початок польсько-руської війни відкривається літописна стаття 1018 р. «Повісті временних літ»: «В лѣто 6526. Поиде Болеславъ съ Святополком на Ярослава с Ляхы»<fnref n="284" />. Приготувавшись, Ярослав зустрів вороже військо не на околицях Києва, а вирушив йому назустріч до самого пограниччя Київської держави: «Ярославъ же совокупивъ Русь. и Варягы. и Словѣнѣ. поиде противу Болеславу. и Святополку. и приде Волыню. и сташа обаполь рѣкы. Буга»<fnref n="285" />. За свідченням Титмара, війська Болеслава стали на Бузі 22 липня. Король, за словами хроніста, наказав своїм воїнам розгорнути там бойовий табір та навести необхідні переправи через річку. На протилежному її березі «король Русі, розташувавшись зі своїми військами з нетерпінням чекав на результати битви, що мала відбутися». Стоячи на різних берегах, польські і руські воїни почали кепкувати одні над одними, обмінюючись взаемними докорами та жбурляючи груддям через річку один в одного. Ярославів воєвода на ймення Буда став задирати польского короля і його військо численними докорами, називаючи Болеслава то боязливим, то недолугим товстуном, погрожуючи, що він простромить йому товсте черево, якщо той насмілиться стати до бою<fnref n="286" />.

Літописець стверджує, що польський король, не стерпівши такого глузування, сказав своїй дружині: «аще вы сего оукора не жаль. азь единъ поғыну». Цей черевань на диво вправно скочив на коня і першим вбрів у річку, а слідом за ним рушили і вої його, змусивши Ярослава до втечі: «Ярослав же не оутягну исполниться. і побѣди Болеславъ Ярослава. Ярославъ же оубѣжа с 4-ми мужи Новугороду»<fnref n="287" />. Полякам вдалося захопити у ворожому таборі багату здобич і полонити значну частину Ярославового війська.

Далі Болеслав із Святополком повели свої війська до Києва. За свідченням Титмара Мерзебурзького, 14 серпня 1018 р. переможною ходою вони увійшли до міста. Частина киян раділа поверненню Святополка. Як стверджує хроніст, «у соборі святої Софії (sancta monasterio Sofhiae), який у минулому році з нещасного випадку згорів, прибулих з почестями, з мощами святих та з пишністю зустрів архиепископ цього міста»<fnref n="288" />. Зрозуміло, що урочиста церемонія зустрічі князя Святополка і польського короля не могла відбутися на попелищі згорілого храму святої Софії. Вона була можливою лише біля збудованого Володимиром Святославичем на княжому дворі храму пресвятої Богородиці (Десятинної церкви).

Старокиївські літописні тексти містять досить стриману інформацію про захоплення стольного града Русі польським королем. «Повість временних літ»,

<footnote n="283">²⁸³ Thirtmar von Merseburg. Chronik... C. 180.</footnote>

<footnote n="284">²⁸⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 142.</footnote>

<footnote n="285">²⁸⁵ Там само. Стб. 142—143.</footnote>

<footnote n="286">²⁸⁶ Там само. Стб. 143.</footnote>

<footnote n="287">²⁸⁷ Там само.</footnote>

<footnote n="288">²⁸⁸ Thirtmar von Merseburg. Chronik... C. 197—198.</footnote>
зокрема, повідомляє: «Болеславъ же вниде в Кыевъ с Святополком. и рече
Болеславъ разведѣте дружину мою по городомъ на покормъ. и бысть тако»<fnref n="289" />.
Натомість для середньовічних польських авторів цей епізод став джерелом емо-
ційного натхнення для створення різноманітних сюжетів і мотивів тріумфу Бо-
леслава. Наприклад, Ян Длугош свідчить: «Він (Болеслав. — Авт.) в'їхав до міста
у блиску зброї, на коні та з оголеним мечем, у супроводі воїнів, причому частина
загонів передувала йому, а частина рухалась слідом за ним. У воротах, в які він
увійшов першим і які городяни називали Золотими, він змахнув мужньою рукою
і встромив меч у ворота, розсікаючи їх посередині і розрубуючи, залишаючи на
них знак свого тріумфу та перемоги. Потім їде до князівського замку, захоплює
його, і забравши все начиння та князівські скарби, більшу частину роздає на на-
городу воїнам, а князя Русі Святополка відновлює на князівському столі, з якого
той був вигнаний»<fnref n="290" />.

Як відомо, Золоті ворота було зведено у Києві тільки у 40-х роках ХІ ст. Про-
те польська романтична традиція міцно пов'язала цей знаковий жест із постат-
тю Болеслава І Хороброго, хоча з більшою імовірністю могла б приписати його
Болеславу II, який увійшов до Києва 1069 р. як союзник сина Ярослава Мудро-
го — князя Ізяслава. Популярну в пізньому середньовіччі легенду упредметним
винайдений на початку XVI ст. «меч Болеслава І», пощерблений нібито ним від
удару об київську браму. Відомий під промовистою назвою «Щербець», він ви-
користовувався як реліквія під час коронації польських королів. Цей меч і досі
зберігається у королівській скарбниці Вавельського замку у Кракові.

У Києві, за словами саксонського хроніста, Болеславу Хороброму «було по-
казано незліченні скарби, більшу частину яких він роздав своїм іноземним со-
юзникам, і дещо відправив на батьківщину»<fnref n="291" />. Крім золота і срібла, до його
рук потрапила і вся жіноча половина княжого дому Ярослава — усі його сестри,
дружина і теща. Болеслав був, як стверджує Титмар, ще тим розпусником. Йому
впала в око гарна і розумна Ярославова сестра Предслава. Він і раніше чув про її
вроду, але коли побачив цю статну киянку, то враз забув про свою саксонську дру-
жину. Свідчення хроніста про шлюб, нехай і «беззаконний», Болеслава і Пред-
слави<fnref n="292" /> не викликають довіри. Скоріше за все, остання стала не дружиною, а
наложницею польського короля.

Болеслав знайшов спосіб налагодити переговори з Ярославом. Він послав до
нього у Новгород київського «архиепископа» з проханням повернути його дочку
(жону Святополкову), обіцяючи видати натомість його, Ярослава, дружину, тещу і

<footnote n="289">²⁸⁹ ПСРА. Т. 1... Стб. 143.</footnote>

<footnote n="290">²⁹⁰ Długossii I. *Annales seu Cronicæ incliti regni Poloniae*. Warszawa, 1964. T. 1. P. 2 281; Ща-
велева Н.И. *Древняя Русь в «Польской истории» Яна Длугоша* (книги I—IV): Текст, перевод,
комментарий. Москва, 2004. С. 239.</footnote>

<footnote n="291">²⁹¹ Thirtmarvon Merseburg. Chronik... C. 197—198.</footnote>

<footnote n="292">²⁹² Про символічну й знакову роль цього «шлюбу» див.: Banaszkiewicz J. Boleslaw i Pred-
slawa (Uwagi o uroczystości stanowienia władcy w zwiąźku z wejściem Chrobrego do Kijowa).
*Kwartalnik Historyczny*. 1990. No. 3—4. S. 12—14.</footnote>
сестер. Походження та ім'я першої дружини князя Ярослава і її матері не встановлено в науці за браком надійних відомостей у писемних джерелах. Перший шлюб Ярослава Володимировича припадає на роки його новгородського княжіння.

На час, коли Болеславів посол нагодився до Новгорода, Ярослав уже був не тим розгубленим і жалюгідним, приголомшеним поразкою князем-втікачем. Коли він прибіг з-над Бугу до Новгорода і хотів тікати далі у скандинавські краї, посадник Костянтин Добринич з новгородцями порубали човни Ярославові, кажучи: «хочемъ ся и можемъ ся еще бити съ Болеславомъ и съ Святополкомъ»<fnref n="293" />. Помалу князь опанував себе і зміцнів духом. Йому вдалося знайти підтримку могутнього шведського конунга Улофа Шетконунга. За свідченням давньоісландської саги, восени 1018 р. до Свеаланду (Середньої Швеції) прибули посли «Ярицлейва конунга із Холмгарда, щоби посватати доньку конунга шведів Олава за Ярицлейва. Конунг приязно прийняв їхнє сватання»<fnref n="294" />. Домагаючись руки шведської принцеси Інгігерди, Ярослав сподівався на військову допомогу впливового тестя і готувався до походу на Київ.

Святополк, заспокоєний сумирністю киян, тим часом відпустив по домівках наймане військо. А в ньому було, за свідченням Титмара, «триста людей з нашого боку (тобто саксонців. — *Авт.*), а також п'ятсот угорців та тисяча печенігів». Обтяжливим для нього стало утримувати і самого Болеслава з його неспокійними ляхами. За словами старокиївського літописця, Святополк потай наказав своїм людям знищувати розквартированих у київських пригородах поляків: «седя в Киевѣ безумныю же Святополкъ рече. елико же Ляховъ по городомъ избиваите я. и избиша Ляхы»<fnref n="295" />. Зимувати у Києві Болеслав не збирався. Восени 1018 р. він залишив стольне місто Русі і з чималим обозом награбованого в ньому майна та валкою захоплених бранців повернувся до Польщі.

У Ярослава тим часом завелися гроші. За свідченням «Повісті временних літ», вірні йому люди, «начаша скотъ събирати. от мужа по 4 куны. и от старост по 10 гривен. а от бояръ по 18 гривен». Зібрані кошти Ярослав використав для ви-найму варязьких найманців: «и приведоша Варягы. и вдаша имъ скотъ. и совокупи Ярославъ воя многы»<fnref n="296" />. Ярославові посли привели зі Скандинавії не тільки військовий контингент, а й висватали йому за дружину шведську принцесу Інгігерд<fnref n="297" />.

Влітку 1019 р. наймане варязьке військо, а з ним і шведська принцеса прибули до Новгорода. Після недовгих приготувань, аби не гаяти погожого для воєнного походу часу, Ярослав повів свої полки на Київ. Не сумніваючись у своїй перемозі над Святополком, він передав новгородський князівський стіл своєму старшому (у першому шлюбі) сину Іллі та доручив наглядати за ним посаднику Костянтину Добриничу.

<footnote n="293">²⁹³ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 143.</footnote>

<footnote n="294">²⁹⁴ Сага об Олаве Святом. Стурлусон С. *Круг Земной*. Москва, 1980. С. 233.</footnote>

<footnote n="295">²⁹⁵ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 143—144.</footnote>

<footnote n="296">²⁹⁶ Там само. Стб. 143.</footnote>

<footnote n="297">²⁹⁷ Див.: Сага об Олаве Святом... С. 234—235.</footnote>
Ярослав готувався до затяжної облоги Києва, але Святополк не став обороняти місто. Він, за свідченням «Повісті временних літ», «бежа в Печенѣгі». Степовики не відмовили Святополку і цього разу. Заручившись підмогою їхнього війська, виступив Святополк «в силѣ тяжьцѣ» проти множества воїв Ярослава, що стали на Альті. Кровопролитна битва зав'язалася, за свідченням літопису, на світанні у п'ятничний день <fnref n="298" />. Святополк був примушений до втечі. За словами літописця, «він пробіг Лядську землю, гнаний гнівом Божим, і прибіг у пустиню межи Чехами і Ляхами, і тут зле покинув він живоття своє. Його ж і по справедливості, яко грішника, постиг суд Божий». Ярослав же, «сѣде Кыевѣ, оутеръ пота с дружиною своєю, показав побѣду і трудъ великъ» <fnref n="299" />.

**Від усобиць до порядку.** Ярослав усвідомлював, що утримати у своїх руках Киїщину і Новгород з прилеглими до нього землями буде непросто. Сподіватися на лояльність і підтримку Ярославового всевладдя з боку його братів — Мстислава і Судислава, які досі не брали участі в усобицях, не доводилось. Ясна річ, що визнання виняткових прав одного з-поміж рівних не буде до вподоби усім без винятку родичам. Першим спробував їх оспорити Ярославів небіж Брячислав, який князював у Полоцьку. У 1021 р. він виступив на Новгород <fnref n="300" />.

Претензії Брячислава до Ярослава у літописних джерелах виразно не артикуються. Дізнавшись про воєнний набіг полоцького князя, Ярослав, за свідченням «Повісті временних літ», виступив із Києва і на сьомий день наздогнав полки Брячислава поблизу Судомир-ріки і розгромив їх <fnref n="301" />. Звістку «Повісті временних літ» про перемогу Ярослава над Брячиславом і втечу останнього до Полоцька доповнено у пізніших літописних компіляціях повідомленням про те, що київський князь відступив Брячиславу міста Усвяч і Витебськ. На думку М. Грушевського, то були центри, «відібрані від Полоцька Новгородцями або останніми часами або ще давніше. Вернувши їх, Ярослав помирився вповні з Брячиславом, і той був його вірним союзником до кінця» <fnref n="302" />.

Серйозну загрозу для Ярослава становив ще один його брат — Мстислав, князь тутороканський, який теж ласився на Київ. Цей вродливий рудий велиень був сином Володимира Святославича та Рогніди — доньки полоцького князя Рогволода. Він народився близько 976 р. і був серед Рогнідиних синів старшим за Ярослава, але з-поміж усіх братів за віком та у черзі наділення князівством — сьомим. Ще підлітком він був посаджений батьком у далекій Тмуторокані. Він твердою рукою тримав у покорі тамтешній люд, вміло урядував, оберігаючи торговельні шляхи, що сполучали Русь із Візантією. Власну самодостатність і, певною мірою, зухвальство демонструє карбування Мстиславом монет з його християнським іменем Костянтин.

<footnote n="298">²⁹⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 144.</footnote>

<footnote n="299">²⁹⁹ Там само. Стб. 146.</footnote>

<footnote n="300">³⁰⁰ Там само.</footnote>

<footnote n="301">³⁰¹ Там само.</footnote>

<footnote n="302">³⁰² Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 2... С. 17.</footnote>
Джерелом збагачення Мстислава і київського панівного дому були не тільки і не стільки прибутки від контролю над торговельними шляхами в Хорезм, Багдад, Константинополь, по Волзі, Дону, на Керченській протоці та на Північному Кавказі, як контроль над нафтоносними родовищами краю й торгівля цією сировиною з Візантією. Нафтові джерела — ось raison d'etre присутності Русі на Тамані. Звідси й прагнення утримувати ці далекі причорноморські землі у київських руках.

Заскочений спізнілою звісткою про батькову смерть і усобиці між братами, Мстислав не встояв перед спокусою поборотися за київський стіл. Зміцнивши свою військову дружину завзятими і вправними у бою касогами й хозарами, він подався степами на Русь <fnref n="303" />. До Киева він нагодився у слушну, здавалося б, для нього годину — Ярослава саме не було у стольному граді. Та кияни не відчинили Мстиславові міські брами, відмовившись визнати його київським князем. Той не став домагатися престолу силою, а пішов за Дніпро і посів князівський стіл у Чернігові <fnref n="304" />.

Досі на сторінках літопису Чернігів не позиціонувався центром осібного князівства. За часів володарювання Володимира Великого Сіверщина залишалась у безпосередній залежності від влади київського князя. Мстислав не визнав такого права за Ярославом і подав брату чіткий сигнал про свої претензії на частку батьківської спадщини. Мстиславів жест, звісно, не міг не насторожити Ярослава. Поява брата з озброєними чужинцями на півдні Русі змусила обачливого князя знову шукати варязької помочі.

Мстислав, безперечно, очікував неминучої появи на чернігівській землі братового війська. Він приготувався нав'язати йому бій поблизу міста Листвена. Мстислав виставив загони чернігівських сіверян проти Ярославових варягів, а сам став зі своєю тмутороканською дружиною по обох крилах війська. Поночи, під дощем і гуркотінням грому з блискавками, чернігівський князь наказав своїм воям ставати до бою. «І пішов Мстислав, а Ярослав — насупроти, — розповідає літописець, — і зступилися в лоб варяги з сіверянами, і трудилися варяги, рубаючи сіверян, а після цього рушив у наступ Мстислав із дружиною своєю і став сікти варягів, і була січа сильна. Коли спалахувала блискавка, то виблискувало оружжя, і була гроза велика, і січа сильна і страшна». Побачивши, що його перемагають, Ярослав відступив разом з варязькими найманцями з поля битви <fnref n="305" />.

Мстислав не приховував задоволення результатами битви. Вранці наступного дня, оглядаючи тіла посічених своїх сіверян і Ярославових варягів, князь мовив: «Хто цьому не рад? Се лежить сіверянин, а се варяг, а своя дружина ціла». Йому б піти на Київ, посадовити своїх посадників по градах усієї Дніпровської Русі і володарювати в ній. Однак Мстислав визнав право старшого брата на великокня-

<footnote n="303">³⁰³ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 147.</footnote>

<footnote n="304">³⁰⁴ Там само.</footnote>

<footnote n="305">³⁰⁵ Там само. Стб. 148.</footnote>
зівський стіл. Але обережний Ярослав не йняв йому віри. Він не наважився осісти у Києві. Посадовивши у ньому своїх мужів, сам князь вирушив до Новгорода.

Тут, у Новгороді, при привідчиненій варязькій брамі, йому з родиною було безпечніше. Варяги ставали у пригоді Ярославу не один раз. Але після поразки під Лиственом князь не став більше випробовувати долю і не повії їх знову війною на брата. Він вирішив прийняти пропозицію Мстислава укласти угоду про мирне співіснування. То було ризиковане, але зважене рішення. 1026 р. Ярослав прийшов з військом до Києва, поблизу якого брати уклали мир, розмежувавши сфери свого впливу і володарювання: Ярославу відійшла правобережна Київщина, Волинь і вся новгородська північ, а Мстиславу — чернігівське лівобережжя, землі радимичів і в'ятичів, Муромська волость і Тмуторокань <fnref n="306" />. Степова Перемяславщина залишалася, мабуть, спільною зоюною інтересів Києва і Чернігова, звідки колонізаційні потоки стихійно рухалися назустріч один одному.

Обрана братами модель володарювання виявила подиву гідну життєздатність. Літописні джерела свідчать про те, що брати жили у мирі і братолюбстві: «и начаста жити мирно. і в братолюбьствѣ. і преста оусобица і мятежь. і бысть тишина велика в земли» <fnref n="307" />. У кожного з них були свої клопоти. На початку 30-х років ХІ ст. Ярослав взявся за зміцнення західного порубіжжя Київської держави. Під 1030 р. літопис містить лапідарну згадку про його похід до польського кордону і захоплення міста Белза <fnref n="308" />. Це одне з найстаріших західноруських міст стояло серед недоступних боліт. Пізніше воно стало самостійним князівством, що лежало між князівствами Червенським, Володимирським, Звенигородським, Перемишльським та Польщею <fnref n="309" />.

До цього самого часу літописні джерела відносять організований Ярославом похід на далекі північні землі, залюднені фіно-угорськими племенами чуді (естів): «Іде Ярославъ на Чюдь. і побѣди я. і постави градъ Юрьевъ» <fnref n="310" />. Це засноване Ярославом місто ототожнюється з городищем, залишки якого збереглися в історичній частині сучасного Тарту <fnref n="311" />. Збудована на сході сучасної Естонії фортеця Юр'ів разом з низкою інших прикордонних гарнізонів своєрідно маркує територіальні межі його володінь, чи радше засвідчує непомірні амбіції і претензії Ярослава.

Згодом Володимировичі потроху усвідомили обопільну вигоду від організації спільних походів. Наступного 1031 р., об'єднавши свої війська, брати разом вирушили на Польщу. Скориставшись із сум'яття, спричиненого у цій країні смертю її могутнього володаря — Болеслава Великого, Володимировичі повернули до складу Київської Русі її землі на західному порубіжжі — так звані Чер-

<footnote n="306">³⁰⁶ Грушевський М.С. *Історія України-Руси*. Т. 2... С. 315.</footnote>

<footnote n="307">³⁰⁷ **ПСРЛ**. Т. 1... Стб. 149.</footnote>

<footnote n="308">³⁰⁸ Там само.</footnote>

<footnote n="309">³⁰⁹ Крип'якевич І. *Галицько-Волинське князівство*. 2-е вид. Львів, 1999. С. 43.</footnote>

<footnote n="310">³¹⁰ **ПСРЛ**. Т. 1... Стб. 149.</footnote>

<footnote n="311">³¹¹ Тваури А. Слєды города Юр'єва с 1030 по 1061 г. в культурном слое нынешнего Тарту. *Псков в российской и европейской истории: Междунар. науч. конф.:* в 2 т. Москва, 2003. Т. 1. С. 240—244.</footnote>
венські гради <fnref n="312" />. Ця порубіжна територія була об'єктом давніх змагань між Польщею і Руссю. За свідченням літопису, її вдалося прилучити до складу Київської держави ще князю Володимиру. Місто Червен, що стояло при впадінні річки Синюхи у притоку Західного Бугу — річку Гучву, виникло в останній чверті Х ст., за часів суперництва Київської і Польської держав за землі між Бугом і Вепрем. Для Ярослава, здається, було принципово важливим прибрати до своїх рук усі набуті тут його батьком землі. Організовані ним пізніше, вже після смерті Мстислава, нові походи на захід «своєю систематичністю виказують існування у Ярослава якоїсь загальнішої мети» <fnref n="313" />. Невипадково, либонь, він пізніше надаватиме допомогу польському королю Казимиру Відновителю у відбудові Польської держави. Цей союз було скріплено шлюбом Казимира із Ярославовою сестрою Добронігою-Марією, а топонімічним спогадом про походи князя стало засноване на західному порубіжжі Київської держави, назване його іменем місто Ярослав.

Характеризуючи воєнний здобуток Володимировичів, літописець сповіщає про багатьох захоплених ними бранців, яких вони привели на Русь і розподілили між собою <fnref n="314" />. Свою частину полонених поляків Ярослав посадовив на берегах прикордонної тоді річки Рось, а іншу забрав собі Мстислав на Чернігівщину.

Рось, що протяглася на кілька сотень кілометрів із заходу на схід, була природним кордоном між осілим населенням Східної Європи та кочовиками Степу. Упродовж усього свого існування ця межа залишалася фронтирною зоною, посунути яку далі на південь Київська Русь так і не спромоглась, хоч і зберігала свій контроль над шляхом по Дніпру до моря. Ярослав зміцнив оборонну лінію укріплень Київської держави на півдні. Археологія підтверджує літописну згадку про будівництво градів на Росі та засвідчує поліетнічний характер і неповторний колорит матеріальної культури їхніх мешканців <fnref n="315" />. Участю цих переселенців було стати живим щитом Русі.

Не менш діяльним і амбітним виявився й Мстислав Володимирович. Завдяки його старанням почало розквітати й багатіти місто Чернігів. З невеличкого городища, розміщеного на стрілці мису при впадінні в Десну її правого допливу Стрижня, Чернігів став великим і добре укріпленим градом: загальна площа його центральної частини, оточеної земляними та дерев'янними фортифікаціями, становила 16 га <fnref n="316" />. Місто обіймав двокілометровий пояс потужних, заввишки понад 4 м, валів.

Мстислав заклав у Чернігіові величну кам'яну церкву св. Спаса, що й до сьогодні залишається окрасою міста і всієї України. За свого життя йому не довелось

<footnote n="312">³¹² ПСРЛ. Т. 1... Стб. 150.</footnote>

<footnote n="313">³¹³ Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 2... С. 22.</footnote>

<footnote n="314">³¹⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 150.</footnote>

<footnote n="315">³¹⁵ Кучера М.П., Іванченко Л.І. Давньоруська оборонна лінія в Пороссі. Археологія. 1987. Вип. 59. С. 67—79; Баранов В.І., Івакін В.Г. Поховальні комплекси зі зброєю могильника Острів (за матеріалами археологічних досліджень 2017—2019 рр.). Археологія і давня історія України. Київ, 2020. Вип. 2 (35). С. 300—320.</footnote>

<footnote n="316">³¹⁶ Моця О., Казаков А. Давньоруський Чернігів. Київ, 2011. С. 56.</footnote>
побачити собор у всій його величі. Будівництво храму завершилось не пізніше середини ХІ ст. Зведена артіллю візантійських майстрів церква була тринефною, з трьома апсидами, восьмистовпною мурованою з каменю і плінфи спорудою, увінчаною п'ятьма куполами <fnref n="317" />. Зі сходу до північного й південного фасадів храму було прибудовано каплиці. Підлога церкви встелена шиферними плитами, прикрашеними у центральній її частині мозаїкою. Мармурові колони надавали споруді стрункості й неабиякої розкоші.

Амбітний і заможний чернігівський князь скористався своїми давніми зв'язками з візантійським імператорським двором і доміся від нього дозволу на відкриття у Чернігові осібної митрополії, що у збереженому в одному зі списків ХІІ ст. (codex Coislinianus 211 Паризької національної бібліотеки) переліку митрополичих кафедр Константинопольського патріархату значилась після Київської митрополії на 72-му місці. Відкриття побіч Києва ще однієї митрополії на Русі було великим дипломатичним і політичним успіхом Мстислава. І хтозна, чи не затьмарив би Чернігів у подальшому Київ та його першість в українській історії, якби не передчасна смерть князя 1036 р.

Доля і цього разу підморгнула Ярославу: він без проблем узяв під свій контроль братові володіння на Чернігівщині і в Тмуторокані, адже єдиний син Мстислава на ймення Євстафій помер ще 1033 р. Ярослав відновив політичну практику Володимирового володарювання на династичній основі. Він посадовив на новгородське княжіння свого сина Володимира. У свого брата Судислава, єдиного з уцілілих Володимирових синів, відібрав Псковський наділ і запроторив небораку до в'язниці. Ізяслав Ярославич дістав у володіння Турово-Пінщину, Святослав став княжити на Волині, а наймолодшого Всеволода київський князь тримав коло себе. Одна лише Полоцька земля залишалась непідвладною київському правителю.

Поширення нової віри та візантійських культурних впливів. Ярослав, напевно, був вражений розмахом затіяного Мстиславом у Чернігові будівництва та культурних змін. Приклад брата спонукав і його рішуче взятися за розбудову стольного града Київської держави. Для замисленого Ярославом грандіозного будівництва було обрано «поле поза градом», тобто сусідне зі «старим городом» (так званим городом Володимира) узгір'я. Ця місцина, загальна площа якої становила близько 80 га, упродовж кінця 20-х — 30-х років ХІ ст. перетворилася на великий і гомінкий будівельний майданчик. Розпочаті тут масштабні роботи потребували гігантських людських ресурсів, різноманітних будівельних матеріалів, а також, як тепер би сказали, добре організованого менеджменту і логістики.

Постачання усього необхідного було відмінно поставлено. Нескінченними валками до Києва потяглися найняті для земляних робіт грабарі. Підводами везли з Полісся добутий там природний камінь — сірий граніт, червоний кварцит

<footnote n="317">³¹⁷ Комеч А.И. Спасо-Преображенский собор в Чернигове. *Древнерусское искусство: Зарубежные связи*. Москва, 1975. С. 9—26; Комеч А.И. Древнерусское зодчество конца Х — начала ХІІ в. *Византийское наследие и становление самостоятельной традиции*. Москва, 1987. С. 174—177.</footnote>
та овруцький шифер. Чимало людей було залучено до заготівлі дуба в лісах понад Стиром і Горинню. Очищену від гілля та кори деревину заготовляли для сплаву з зими. Її стягали до заливних лугів і збивали, поки не прибула вода, колоди в плоти. Навесні досвідчені поліські плотогони в'язали тисячі кубометрів дерева і направляли до Прип'яті, а потім, долаючи різкі закрути й обмілини, до Дніпра й далі, до самої Київської гавані на річці Почайна.

Архітекторів і майстрів Ярослав винайняв у Візантії. Йм на поміч було залучено кілька тисяч місцевих робіників. Під керівництвом візантійських інженерів швидко і професійно було здійснено розмічання оборонних стін. Затим по краях ярів «город Ярослава» оперезано потужними, завтовшки до 30 м у підніжжі, валами з кількома брамами. Від східного боку головних (Золотих) воріт вал тягнувся вздовж сучасної вулиці Малопідвальної до Майдану Незалежності, до Лядських воріт, а звідти завертав угору, де з'єднувався з валом міста Володимира. На протилежному його боці вали «города Ярослава» простягалися територією верхнього міста до Львівської площі, де знаходилася ще одна брама (Жидівські ворота), і вздовж сучасної вулиці Ярославів вал вели до Золотих воріт. Конструктивну основу земляного валу становили дерев'яні зуби, щільно забиті лесом. По фасаду зуб складався з двох клітей завдовжки близько 7 м, а поперек валу — з шести клітей завдовжки 18—19 м. У бік поля звернуті коротші сторони зубів, що складаються з двох клітей. На ділянці біля Золотих воріт, де вал проходив перед ровом, він мав не шість, а дев'ять клітей.

Головна парадна брама Києва — Золоті ворота — гордо й величаво здіймалася над валами, що захищали місто з півдня. Об'єм цієї вражаючої кам'яної будівлі являв собою паралепіпед завширшки 10,5 м, заввишки 13,36 м і завдовжки 17,65 м, зверху якого стояв надбрамний храм Благовіщення. Невелика за розмірамами (у плані 10,5 × 11 м) церква була увінчана позолоченим куполом, який спирався на чотири стовпи, розташовані на арках проїзду <fnref n="318" />. З боку поля до воріт примикала вежа з бойовим майданчиком на валу. Брама відчинялася з боку міста і в цій частині прибудов не мала.

Будівлі у Києві зводилися досить швидко, незважаючи на грандіозні масштаби, розраховані на майбутнє. До середини 30-х років ХІ ст. «город Ярослава» був уже розпланований, і основні його структурні елементи, як-от оборонні стіни, вулиці, великокнязівський двір, функціонували. Княж-двір Ярослава київським літописцям ХІІ ст. був відомий як «великий Ярославів двір». Він, мабуть, і справді був більшим за раніше збудовану батьком на Старокиївській горі князівську резиденцію.

Великий Ярославів двір слугував офіційною резиденцією кільком поколінням київських князів. Він був адміністративно-політичним центром вищих органів влади та управління. Історики минулого вважали ці функції княжого двору головними і доводили, що Ярославів двір у Києві, так само як і в Новгороді, від

<footnote n="318">³¹⁸ Див.: Высоцкий С.А. Золотые ворота в Киеве. Киев, 1982. С. 102—106; Раппо-порт П.А. Русская архитектура Х—ХІІІ вв. Каталог памятников. С. 15—16.</footnote>
другої половини XII ст. поступово трансформувався у міську ратушу <fnref n="319" />. Такі зміни вчені пояснювали боротьбою городян за розширення міських вольностей, що тісно пов'язувалися з іменем Ярослава Мудрого як першого князя, який розпочав утверджувати міські привілеї.

Однак притаманні західноєвропейському середньовіччю традиції і явища міського життя не були нормою у Київській Русі. Її урбаністична культура була орієнтована на візантійські культурні зразки. Вони і визначали стиль великого київського будівництва Ярослава. Князь прагнув звести на Дніпровських кругах Новий Константинополь, сиріч, Другий Єрусалим <fnref n="320" />. Чільне місце у його задумах не випадково відводилось будівництву головного храму Києва і всієї Русі — величного Софійського собору. Зведення такої монуметальної споруди потребувало ретельного проєктування та неабияких фахових навичок. Візантійські майстри, запрошені Ярославом, обходились без архітектурного малюнка. За звичаями того часу, план церковної споруди вони позначали на обраній земельній ділянці камінням і потім окреслювали шнуром <fnref n="321" />.

Будівництво Софійського собору тривало майже десять років. Воно здійснювалося за єдиним задумом і в тому вигляді, в якому будівля дійшла до нашого часу, — п'ятинавне ядро, внутрішні двоповерхові і зовнішні одноповерхові галереї, з двома сходовими вежами <fnref n="322" />. Київський храм Премудрості Божої мав би стати повторенням храму св. Софії у Константинополі. Проте, як зауважують дослідники, «візантійські будівельники, які працювали з конструкціями типових для того часу невеликих склепінчастих церков, не наважувалися повторювати форми константинопольської святої Софії. Натомість вони спробували розгорнути звичну для них базову схему, в якій ядро храму оточувалося серією амбулаторіїв та галерей. Через що внутрішній простір було розширено за допомогою множення тих елементів, які служили для приватної молитви небагатьох обраних, й збудовано приміщення, необхідне великій громаді. Купол і центральний неф мають всього 7,7 м у діаметрі, але в цілому будівля займає велику ділянку, 41,7 м у довжину на 54,6 м завширшки. Необхідність збільшити розміри зажадала інших незвичайних рішень. У Києві, звісно, не було великих мармурових колон, і замість них для підтримки купола в наосі довелося ввести хрестоподібні в перерізі стовпи-пілони. Це одночасно збільшило стабільність конструкцій та посилило вертикалізм центральної частини храму. Пірамідальне нагромадження форм, що вийшло в результаті, характерне і для сучасних святій Софії візантійських церков, незважаючи на їх значно менший розмір» <fnref n="323" />.

<footnote n="319">³¹⁹ Тихомиров М.Н. *Древнерусские города*. Москва, 1956. С. 231.</footnote>

<footnote n="320">³²⁰ Ричка В. «Київ — Другий Єрусалим»: З історії політичної думки та ідеології середньовічної Русі. Київ, 2005.</footnote>

<footnote n="321">³²¹ Оустерхаут Р. *Византийские строители* / пер. Л.А. Беляев; ред. и ком. Л.А. Беляев, Г.Ю. Ивакин. Киев, Москва, 2005. С. 73—74.</footnote>

<footnote n="322">³²² Логвин Г.Н. Про час спорудження Софійського собору у Києві. *Укр. іст. журн.* 1987. № 2. С. 134.</footnote>

<footnote n="323">³²³ Оустерхаут Р. *Византийские строители...* С. 125.</footnote>
Храм св. Софії у Києві містився посеред митрополичого двору і був ключовим елементом міської планувальної структури. Він слугував домінантою, що зв'язала розташовані біля нього Ірининський та Гергіївський храми й монастирі та Великий Ярославів двір з новими житловими кварталами. Від Софійського майдану розпочинались основні артерії нових київських вулиць.

Крім Софії Київської, помітними візантійськими ідейно-архітектурними впливами позначені Ірининська та Георгіївська церкви, що були патрональними храмами Ярослава (Георгія) та його скандинавської дружини Інгігерди (Ірини). Пам'ять великомуучениці Ірини, що припадає на 5 травня, ревно вшановувалась у Константинополі, де цій святій було посвячено кілька розкішних храмів <fnref n="324" />. Очевидно, один із них, а саме — посвячений святій Ірині (Святому Миру) <fnref n="325" />, зведений Костянтином Великим, і послужив зразком для київської одноіменної церкви.

Георгіївську церкву було збудовано при вході до митрополичої садиби («предъ враты святой Софии»). У Візантії Георгія вшановували і як великомуученика, і як святого воїна. У цій ролі він виступав покровителем імператора і його війська. Археологічні дослідження показали, що церква святого Георгія у Києві являла собою шестистовпну, п'ятинефну, оточену з південного і північного боків галерями споруда хрестово-купольного типу <fnref n="326" />.

Її будівництво збіглося у часі з карбуванням Ярославом власної монети із зображенням свого патрона, з одного боку, та тризуба — з іншого. Аналогічні зображення святого, сполучені з портретом Ярослава, містяться й на княжих печатках <fnref n="327" />. Це стало апофеозом прославлення маєстату київського князя.

«Сказання про освячення церкви св. Георгія у Києві» пов'язало саму цю подію, а також встановлення празника святого великомуученика у Київській Русі, з іменем сподвижника Ярослава — святителя Іларіона <fnref n="328" />. Свідчень про життя і діяльність його збереглося обмаль. У вміщеному в «Повісті временних літ» під 1051 р. літописному оповіданні «В якому році засновано монастир і чому він називається Печерським» розповідається про прив'язаність Ярослава до батькового сільця Берестове й церкви святих Апостолів, яка буцімто була коло нього. У ньому йдеться також про опіку князя над тамтешніми ченцями та допомогу, що

<footnote n="324">³²⁴ Див.: Арх. Сергий [Спасский]. Полный месяцеслов Востока. Москва, 1876. Т. II. Ч. 2. С. 124.</footnote>

<footnote n="325">³²⁵ Краутхаймер Р. *Три христианские столицы. Топография и политика* / пер. Л.А. Беляев, А.М. Беляева. Москва, 2000. С. 51.</footnote>

<footnote n="326">³²⁶ Раппопорт П.А. Русская архитектура Х—ХІІІ вв. Каталог памятников. Ленинград, 1982. С. 14—15; Сагайдак М.А. Великий город Ярослава. Киев, 1982. С. 67—76.</footnote>

<footnote n="327">³²⁷ Янин В.Л., Гайдуков П.Л. Актовые печати Древней Руси Х—ХV вв. Москва, 1998. Т. 3. С. 13—14.</footnote>

<footnote n="328">³²⁸ Славяно-русский Пролог. Ч. 1. Памятники древнерусской церковно-учительной литературы. Санкт-Петербург, 1896. Вып. 2. С. 59. Пор.: Сказание об освящении церкви вмч. Георгия в Киеве (26 ноября). Лосева О.В. Жития русских святых в составе древнерусских Прологов ХІІ — первой трети ХV веков. Москва, 2009. С. 326—327.</footnote>
він надавав багатьом священникам, серед яких був і «муж добрий, книжний і постник» — пресвітер Ларіон <fnref n="329" />.

Цей «муж благ» позиціонується як предтеча печерського чернецтва. За словами старокївського книжника, «ходив він із Берестового на Дніпро, на гору, де зараз стоїть старий монастир Печерський. Там, у великому лісі він творив молитву і викопав печерку малу, у два сажні, і, приходячи з Берестового, відспіував там години й молився тайком до Бога». Ширших відомостей про чернече життя Іларіона, його походження у розпорядженні укладача «Повісті временних літ» не було.

Іларіон, як і більшість інших тогочасних київських ченців, здобув богословську освіту у Візантії, можна припускати, на Афоні. Монастирі Святої Гори Афонської, з їх суворим укладом і святістю, відіграли велику роль у справі поширення ним чернечого руху на Русі та формування його культури. Там, під час постригу, він і здобув своє чернече ім'я. Правдоподібно, воно було надане йому в пам'ять св. Гіларіона (Іларія), що був учнем і послідовником св. Антонія Великого, основоположника чернецтва в Єгипті, а Іларій зі свого боку повторив це у Палестині. «Ця співзалежність між двома стовпами східного монашества, — як справедливо зауважив М. Лабунька, — мусіла бути відома митрополитові Іларіонові, якщо він назвав свого постриженика в Києві — Антоній. Якщо ця згадка в Печерському Патерику правдива, то ми мали б тут цікавий і промовистий випадок "зворотної паралельности" у взаємовідношенні імен двох пар іноків — визначних особистостей монашого життя: Іларіон — Антоній Печерський і Антоній Єгипетський — Іларій (учитель наставник — учень послідовник)» <fnref n="330" />. Повернувшись на Русь з Афону, Антоній, який був родом з Любеча на Чернігівщині, довго ходив по монастирях і, зрештою, обрав для себе відлюдне місце на київських кручах, над Дніпром, де усамітнився в печері, яку свого часу викопав Іларіон.

Обидва основоположники руського чернецтва стали стовпами київського християнства. За володарювання Ярослава останнє набуло інтелектуальної плоті і самобутніх національних рис. Увиразнив їх русин Іларіон, якого Ярослав звів на київську митрополичу кафедру 1051 р.

Попередниками Ярославового ставленика на київській митрополичій кафедрі були грецькі святителі Іоанн І та Феопемпт. У їхньому підпорядкуванні перебувало два або три єпископи. На 1051 р. їх зібралось у Ярослава до шести семи. Більшість із них представляли духовенство корінної, середньодніпровської Русі — київського Білгорода, Юр'єва у Пороссі, Чернігова і Переяслава. Віддаленими церковними провінціями Києва були Новгород, Полоцьк та, імовірно, Туров <fnref n="331" />. Ці, мовлячи словами Іларіона, «пастуси словесныхъ овець Христовъ єпископи» підтримали Ярославів вибір.

<footnote n="329">³²⁹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 155—156.</footnote>

<footnote n="330">³³⁰ Лабунька М. Митрополит Іларіон і його писання. Рим, 1990. С. 11.</footnote>

<footnote n="331">³³¹ Франклин С., Шепард Д. Начало Руси... С. 330—331.</footnote>
Думка про неканонічність поставлення русина Іларіона на митрополичій кафедрі ґрунтується на новочасній обізнаності з джерелами церковного права тієї доби. Але чи міг би похвалитися такими знаннями князь Ярослав? Чи здогадувалися у Києві про нелегітимність чи «антивізантійськість» такого вчинку київського князя? Поділяємо позицію тих дослідників, які доводять, що у такому його кроці не було свідомого наміру підірвати владу візантійського патріарха чи авторитет Константинополя <fnref n="332" />. До того ж там, здається, і не заперечували проти цього вибору.

Культурна політика Ярослава засвідчує беззастережну його відданість візантійським джерелам християнської віри. Грецька мова в часи його володарювання була на Русі у великій пошані. Грецькі написи, наприклад, на печатках князів і церковних ієрархів з'являються від середини ХІ ст. «Саме грецька писемність призначалася для публічного її представлення, громадські будівлі зводилися у візантійському стилі, під опікою візантійських майстрів, і позначені явними символічними ознаками візантійського духу. Можливо, — висувають припущення вчені, — грецька мова використовувалася під час богослужінь у храмі Святої Софії» <fnref n="333" />. Зокрема, саме нею в Софії Київській зроблено всі написи, як, імовірно, і в інших збудованих Ярославом у Києві церквах (згадаймо, що фасад поновленої за його володарювання Десятинної церкви прикрашав частково реконструйований грецький напис біблійного провіщення: «... Я Альфа і Омега...»).

На тлі такої відверто візантієфільської культурної політики Ярослава Володимировича видається вкрай дивним і несподіваним його рішення розв'язати у самий розпал будівництва величного храму св. Софії у Києві війну з Візантією. Однак цей кинутий Ярославом виклик не був запереченням її першості — йшлася про боротьбу за вищу позицію в рамках візантійської ієрархічної структури. Імовірно, метою і жаданою для київського князя честю було очікуване від візантійського імператорського дому визнання його духовним родичем імператора. Незважаючи на поразку Русі, добросусідські відносини між двома країнами було поновлено, а укладену 1046 р. угоду зміцнено шлюбом Ярославового сина Всеволода з донькою візантійського імператора Костянтина ІХ Мономаха Марією.

У шлюбі Ярослава з дочкою шведського короля Олафа Інгігердою-Іриною народилося шість синів і три або чотири дочки. Старшою дочкою у подружжя була Анастасія, середульшою — Єлизавета, а наймолодшою — Анна. Давньоруські літописці не надавали належної уваги жіночому потомству князівських родин. Сповіщаючи про ті чи інші події з життя великокнязівського дому, зокрема, послідовно фіксуючи народження синів Ярослава, вони обходять мовчанкою його дочок. З іноземних джерел довідуємось про них як королев Угорщини, Норвегії та Франції. Оці *pacta matrimonialia* визначали відповідні політичні стратегії князя Ярослава, європейське партнерство Київської Русі.

<footnote n="332">³³² Толочко О.П., Толочко П.П. *Київська Русь...* С. 160—162.</footnote>

<footnote n="333">³³³ Франклин С., Шепард Д. *Начало Руси...* С. 309.</footnote>
Матримоніальні союзи й культурно-літературні контакти середньовічної Русі із західноєвропейським світом відіграли значущу роль у забезпеченні того сповненого похідними з європейського Заходу імпульсами широкого контексту, в якому формувалася культура на сході Європи. Очевидно, цим і пояснюється обізнаність старокиївських книжників у сфері античної міфології, уведення до кола їхньої лектури не лише грецьких хронік, а й західноєвропейських літературних творів та іудейських апокрифів <fnref n="334" />. Старокиївським книжникам були в оригіналах знайомі численні твори античної літератури і західноєвропейський лицарський роман, звідки вони запозичували не лише окремі образи і тропи, а й поетичну техніку. Наприклад, знамените «Повчання дітям» Володимира Мономаха виявляє близькість до західноєвропейських настанов дітям, до творінь отців церкви, зокрема Василя Великого, повчань з «Прологу», творів візантійської, латинської та англосаксонської літератури <fnref n="335" />. У зразках старокиївського літописання містяться витяги з давньоруського перекладу єврейського хронографа «Книга Йосиппон», складеного в південній Італії в середині Х ст. Чимало виписаних у літописах сюжетів києворуської історії знаходять паралелі в скандинавських сагах та інших західноєвропейських літературних творах.

Загострення суперечностей між Римом і Константинополем, що призвело до церковного розколу, було сприйнято у Києві на перших порах відсторонено. Серед підписів православних іерархів на соборному акті 1054 р., який засуджував римських послів, автографа київського митрополита не міститься. Місцеве, старокиївське літописання також не приділяло особливої уваги цій темі. Атмосферу взаємого недовір'я між двома гілками християнства на береги Дніпра було привнесено греками — ставлениками на київську митрополичу кафедру.

Полемічна література Київської Русі дуже нечисленна. Її репрезентують «Стязание з латиною» митрополита Георгія (1065—1076), «Послання» митрополита Никифора (1103—1121) та полемічний трактат «Слово про віру християнську і латинську» <fnref n="336" />. Головними темами, що у ній обговорювались, були питання про єресі латинян, причини розділення церков та бажані норми поведінки православних у ставленні до латинян. Авторами подібних полемічних творів виступали зазвичай греки. Завдяки зусиллям останніх на Русі стала доступнішою суголосна тій епосі візантійська література в усьому її жанровому розмаїтті.

Антилатинська полеміка в Київській Русі мала вузький і формальний характер, через що й не призвела до інтелектуальної ізоляції країни та її національного самообмеження. Цю екуменічну відкритість Києва демонструють контакти митрополита Іоанна II (1076/77—1089) з Римською церквою, хай і в особі ан-

<footnote n="334">³³⁴ Franklin S. Some apocryphal sources of Kievan Russian Historiography. *Oxford Slavonic papers*. 1985. V. 15. P. 1—27.</footnote>

<footnote n="335">³³⁵ Данилевский И.Н. *Повесть временных лет: Герменевтические основы изучения летописных текстов*. Москва, 2004. С. 113—115.</footnote>

<footnote n="336">³³⁶ Подскальски Г. *Христианство и богословская литература в Киевской Руси* (988—1237 гг.)... С. 280—301.</footnote>
типапи Климента III (1080/84—1100). Після смерті свого суперника папи Григорія VII останній здійснив цілу низку спроб розширити коло кафедр, що визначали б його верховенство та спрямовувалися на відновлення церковної єдності з Візантією і Києвом.

Центральну тему цього діалогу становить турбота обох ієрархів про братерську любов між окремими митрополитами й підпорядкованими їм помісними церквами. У своєму посланні-відповіді до Климента III, написаному після 14 серпня 1089 р. грецькою мовою, київський митрополит обговорює шість пунктів звинувачень на адресу латинян і закликає свого адресата відмовитися від скандальних нововведень західної церкви (зокрема запровадження *Filoque* до Символу віри та здійснення Євхаристії на прісному хлібі) і відновити єдність з Константинопольською патріархією. Це послання має особливу богословську значущість, оскільки вирізняється з-поміж інших полемічних творів Київської Русі теологічною ясністю, екуменічною терпимістю й церковно-політичною мудрістю його автора. Воно сигналізує про екуменічну відкритість і вагому роль Києва <fnref n="337" /> в міжцивілізаційному діалозі поміж християнським Сходом і християнським Заходом.

<footnote n="337">³³⁷ Rychka V. Kiev nel dialogo di intercivilizzazione tra l’Oriente cristiano e l’Occidente cristiano (II meta del X — XI secolo). *L’eta di Kiev e la sua eredita nell’in contro con l’Occidente: Atti del Convegno Vicenza, 11—13 aprile 2002 /a cura di Gabriele De Rosa e Francesca Lomastro.* Roma, 2003. P. 61—78.</footnote>
Ярославів «ряд» 1054 р. Епоху володарювання Ярослава Мудрого вважають «золотим віком» Київської Русі, об'єдна-ної монархічною владою великого київського князя. Зі смертю Ярослава ця структура володарювання почала зазнавати змін.

Смерть забрала Ярослава серед лютої зими — у ніч з 19 на 20 лютого 1054 р. Князь підготувався до неминучої зустрічі з нею. Ще в часи завершення будівництва храму св. Софії у Києві він, за звичаем християнських монархів, подбав про встановлен-ня у ньому свого особистого саркофага. На замовлення князя зі здобутого у кар'єрах Пропонтиди на острові Мармара каменю візантійськими майстрами були витесані і доставлені до Києва монолітні мармурові плити. У зібраному вигляді саркофаг мав форму будинку з двосхилим віком і акротеріями, прикрашени-ми хрестами. На північному схилі віка двічі зображено абревіа-туру грецького напису «Ісус Христос Переможець».

Провести Ярослава в останню путь прийшло багато киян. Під час заупокійної служби хтось із них прокреслив на третьо-му (від абсиди) південному хрещатому стовпі центрального нефа Софійського собору такий напис: «В 6562 мсяца февра-ри 20 усьпене царя нашего»<fnref n="338" />.

Люди з тривогою очікували перемін. На відміну від піз-ніших істориків, вони не здогадувалися про те, що Ярослав заздалегідь обумовив порядок передання влади своїм синам. Донедавна вчені схильні були вважати, що князь склав з цією метою заповіт («ряд»), який вони і розпізнавали у такому по-відомленні «Повісті временних літ»: «се же поручаю в собе м'ьсто стол' стар'йшему сыну моему и брату вашему Изяславу

<footnote n="338">³³⁸ Рыбаков Б.А. Запись о смерти Ярослава Мудрого. Советская ар-хеология. 1959. № 4. С. 245—249; Высоцкий С.А. Древнерусские надписи Софии Киевской... С. 39—41.</footnote>
Кыевъ; сего послушайте, якоже послушасте мене, да той вы будетъ в мене мѣсто;
а Святославу даю Черниговъ, а Всеволоду Переяславль, а Игорю Володимеръ, а
Вячеславу Смолинескъ. и тако раздѣли имъ грады, заповѣдавъ имъ не преступати
предѣла братня, ни сгонити, рекъ Изяславу: "Аще кто хощеть обидѣти брата своего,
то ты помагай, его же обидять". И тако уряди сыны своя пребывати в любви»<fnref n="339" />.

Історики недавнього минулого були переконані в тому, що цьому літопис-
ному тексту притаманний сталий набір клаузул, характерних для формулювань
духовних грамот ХІІ—ХІV ст. Це нібито і засвідчує, що повідомлення «Повіс-
ті временних літ» про «ряд» Ярослава є «не оповідальним записом літератур-
но-історичного змісту, а включеним до літопису юридичним текстом, який мав
стійку традицію»<fnref n="340" />. Проте літописний «заповіт» Ярослава нічим не виказує
своєї юридичної природи. Сумнівним є його походження із великокнязівсько-
го архіву. Текстуальна основа «заповіту» надто замулена біблійними висловами,
лексичними й фразеологічними запозиченнями з перекладної літератури<fnref n="341" />. Од-
нак його зміст відповідає тому порядку володарювання, який встановився між
синами Ярослава після його смерті.

Цей порядок, на думку О. Преснякова, передбачав збереження сімейного
союзу між Ярославичами заради внутрішнього миру і єднання у боротьбі з во-
рогами. Його політичний зміст дослідник добачав у спробі узгодити сімейний
розподіл з потребами державної єдності: «адже результат сімейного розподі-
лу — припинення співволодіння і розпадання заснованої на ньому соціальної
групи»<fnref n="342" />. Водночас учений зазначав, що «ряд» Ярослава не встановлював по-
рядку наслідування київського старійшинства й спадкоємності князівських во-
лодінь, а тому й не вніс нічого нового до форми політичної організації Київської
держави.

Проте у низці сучасних історичних досліджень обґрунтовано думку, що
Ярослав передбачав передання Києва старшому в роді й тим самим поклав поча-
ток системі «лестивчого восхождения», тобто успадкування князівських столів
по горизонталі — від старшого брата до молодшого <fnref n="343" />. Звісно, ідеї та правові за-
сади розподілу спадщини Ярослава з часом будуть нівельовані непередбачуваним
плином суспільно-політичного життя та політичної практики. Та все ж можна
констатувати, що поділ земель між синами Ярослава, співтовариство яких від-

<footnote n="339">³³⁹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 161.</footnote>

<footnote n="340">³⁴⁰ Свердлов М.Б. «Завещание» Ярослава и наследование княжеских столов в русском государстве Х — середины ХІ в. Норна у источника Судьбы: Сборник статей в честь Елены Александровны Мельниковой. Москва, 2001. С. 350—351.</footnote>

<footnote n="341">³⁴¹ Franklin S. Some apocryphal Sources of Kievan Russian Historiography... P. 6—15; Фран-
клин С., Шепард Д. Начало Руси. 750—1200 / авториз. пер. с англ. Д.М. Буланина и Н.Л. Лу-
жецкой. Санкт-Петербург, 2000. С. 358.</footnote>

<footnote n="342">³⁴² Пресняков А.Е. Княжое право в древней Руси. Лекции по русской истории... С. 36.</footnote>

<footnote n="343">³⁴³ Котляр Н.Ф. Ярославов ряд 1054 г. и его политические последствия. Історія Русі-
України (історико-археологічний збірник). С. 155—156; Котляр Н.Ф. Історія давньоруської
державності. Київ, 2002. С. 82—83.</footnote>
тепер набуває якісно нового статусу референтної сімейної групи володарів Київської Русі, призвів до змін в організації її політичної системи.

Перехід від corpus fratrum, тобто від моделі братерської сім'ї, у якій не існувало авторитету старшого брата, до сеньйорату, що закріплював за старшим у родині сином права батька <fnref n="344" />, унаочнено засвідчує, на думку дослідників, відома композиція фрески в центральній наві Софійського собору в Києві із зображенням сім'ї Ярослава Мудрого. Ф. Кемпфер зводить його у ранг документа сеньйорату і вбачає у ньому підтвердження присяги єдності княжої сім'ї у політичних справах <fnref n="345" />. Так само і сучасний дослідник потрактовує княжий портрет як спрямоване у майбутнє послання Ярослава. Композиція княжої фрески в соборі святої Софії репрезентувала, на його думку, «таку концепцію сімейного урядування над Руссю, за якої старший син мав посісти місце батька. Метою системи було забезпечити єдність сім'ї та підвладних територій» <fnref n="346" />. Утім, не переконані в тому, що цей художній образ являє собою нотаріально засвідчений юридичний акт політичного співжиття княжої сім'ї, яким воно бачилося Ярославу у майбутньому.

Київську середньовічну державу, що сформувалася за володарювання Ярослава Мудрого, прийнято називати «ранньофеодальною монархією». Якщо з визначенням її політичної форми як монархії можна з певними застереженнями погодитися, то питання щодо природи її соціально-економічного облаштування потребує уточнення. Саме поняття «феодалізм» виникло у XVIII ст., коли у тогочасній історіографії актуалізувались питання історичних устроїв. Цим поняттям прагнули «охопити тисячу років історії західної цивілізації, що залишився позаду, і після яких мала настати епоха демократії» <fnref n="347" />. Пізніше з'ясувалося, що феодалізм як соціальна, економічна й політична система складається у низці країн Західної і Центральної Європи (передусім у Франції та Германії) в ХІ—ХІІ ст. М. Грушевський називав феодалізмом такий суспільний процес, «який розвивається в різних примітивних громадських організаціях, старих і нових, а головною своєю прикметою має організацію на руїнах громадського, чи родово-племінного землеволодіння приватних великих маєтків, з різною півсвобідною робочою людністю, над котрою власник виконує й різні політичні права. Се в відносинах економічних. В відносинах особистих, громадських сьому відповідає звичайно перехід в залежність від таких економічно-сильних людей різної слабо-силої людности, що стає під їх опіку, і таким чином ті економічно сильні люде стають між нею і більшою громадсько-політичною організацією — державою чи

<footnote n="344">³⁴⁴ Назаренко А.В. Родовой сюзеренитет Рюриковичей над Русью (Х—ХІ вв.). *Древнейшие государства на территории СССР*: Материалы и исследования 1985 г. Москва, 1986. С. 151—154.</footnote>

<footnote n="345">³⁴⁵ Kämpfer F. *Das russische Herrscherbild von den Anfängen bis zu Peter de Grossen. Studie zur Entwicklung politischer Ikonographie im byzantinischen Kulturkreis*. Recklinghausen, 1978. S. 114—116.</footnote>

<footnote n="346">³⁴⁶ Козак Н. *Образ і влада (Княжі портрети у мистецтві Київської Русі ХІ ст.).* Львів. 2007. С. 44.</footnote>

<footnote n="347">³⁴⁷ Козеллек Р. *Часові пласти. Дослідження з теорії історії / пер. з нім. Київ, 2006.* С. 321.</footnote>
племенем» <fnref n="348" />. Однак історик не вбачав феодальних інститутів у давньоруських реаліях і не вживав термін «феодалізм» у своїй монументальній «Історії України-Руси». На відсутність «феодального моменту» в Київській Русі вказували й інші європейські дослідники, що на зламі ХІХ—ХХ ст. масштабно поставили проблему вивчення феодальних інститутів на сході середньовічної Європи.

Середньовічна цивілізація була за своєю природою аграрною: переважну більшість населення Київської Русі було зосереджено у сільській місцевості. Хоча держава й прибрала до своїх рук право порядкувати, судити і карати, місцевим сусідським общинам було залишено обов'язки ловити і виказувати злочинців, надавати органам князівського управління необхідні свідчення, що збереглися у колективній пам'яті сусідів. Крім того, сусідські общини, «беручи на себе повинність зі збереження порядку й інформування державних судово-адміністративних органів, гарантували права общинників на індивідуально освоєну землю і на спільне користування угіддями. З точки зору князівської влади, не здатної управляти країною без сприяння общин, відвертий замах на такі права був би самовбивчим ударом по основах держави» <fnref n="349" />. Такий характер відносин між владою і спільнотою у перші століття існування Київської Русі і моделював своєрідність її державно-політичного устрою.

У «заповіті» Ярослава ідею спільного володарювання синів та морально-етичних засад княжої влади виразно не артикульовано. Між тим, у пам'ятках давньоруської писемності розвивається думка про ідеального володаря як праведного князя. Істинний князь — той, який для свого народу уособлює правду («князи мира сего правда»). Ця думка обгрунтовується на основі християнського вчення про боговстановленість князівської влади: «святый великий Константин, рече власть держаним: послушайте и внушите вси судящии земли, яко от Бога дасться власть вам и сила Всевышнего. Давай бо вам власть истяжеть скоро ваша дела и помыслы испытаеть, яко служители есте царства и не судисте в правду, ни сохранисте закона и в повелении Божии не пребысте. Страшно и скоро приидет на вы испытание, яко серце немилостиво творите людем Божием, иже ради Христос кров свою пролиа».

Князь, який підкоряється закону правди і як добрий пастух береже свій народ від кривд («Поставил есть вас пастухи и стражы людем своим, да соблюдете стадо его от волк невредимо и от татий некрадено»), залишається гідним свого високого покликання і відповідає своєму високому призначенню <fnref n="350" />. Було, отож, над чим замислитися князям Ярославичам.

Однією з проблем, що потребувала їхнього втручання, стала необхідність визначити долю рідного дядька Судислава. Запроторений Ярославом на почат-

<footnote n="348">³⁴⁸ Грушевський М. Середні віки Європи. Київ, 1918. С. 55.</footnote>

<footnote n="349">³⁴⁹ Модзелєвськи К. От варварских племен к варварскому государству... S. 23; Modzelewski K. *Chlopi w monarchii wczesnopiastowskiej*. Wrocław, 1987. S. 165—190.</footnote>

<footnote n="350">³⁵⁰ Вальденберг В. Древнерусские учения о пределах царской власти. Очерки русской политической литературы от Владимира Святого до конца XVII века. Петроград, 1916. С. 127—128.</footnote>
ку його київського княжіння до в'язниці, він давно вже не становив загрози ані Ярославовому єдиновладдю, ані володарюванню його спадкоємців. Постать цього єдиного вцілілого у міжусобицях синів Володимира є загадковою. Літописці побіжно згадували його ім'я. Не внесли вони, звісно, його і в Ярославів «заповіт». Усних розпоряджень щодо подальшої долі брата Ярослав, очевидно, також не залишив. За свідченням «Повісті временних літ», вміщеним під 1059 р., Ізяслав, Святослав і Всеволод звільнили Судислава з в'язниці. Не знати, чи довгими і болісними були роздуми Ярославичів, але волі вони рідному дядькові не подарували, а постригли його в ченці Георгіївського монастиря у Києві. У цій обителі він і скінчив своє живоття.

«Тріумвірат» Ярославичів. Смак батькової спадщини збуджував змагальний азарт Ярославичів. Він був замішаний на тривожному очікуванні, сподіваннях і заздрющах. Старший, Ізяслав, по смерті батька отримав не лише київський стіл, а ще і Новгород з прилеглими до нього землями. До того ж був він наділений, за свідченням літописця, розумом і вродою: «був же Ізяслав на вигляд гарний, тілом великий, незлобливий норовом, кривду ненавидів, любив правду. Хитрощів же в нім не було, ні лукавства, а був він прямий умом, не воздаючи злом на зло». Порядкуючи у Києві, Ізяслав відправив до Новгорода посадником свого родича Остромира. Після загибелі останнього на чудській війні 1057 р. він передав новгородський стіл своєму змужнілому сину Мстиславу.

Ізяслав тримався Києва, щоб бути ближче до своїх братів, які отримали у володіння князівські столи з центрами в Чернігові і Переяславі. Святослав і Всеволод Ярославичі вважали, що вони наділені рівними з київським князем Ізяславом легітимними правами. Так воно, здавалося, й було на перших порах. Про це свідчить їхня спільна діяльність у всіх сферах життя країни: разом вони розподіряджалися розподілом земель між іншими, молодшими, князями, організовували спільні походи, впроваджували законодавчі норми. Так, стаття 2 Пошириної редакції «Руської Правди» сповіщає, що по смерті Ярослава «совкупившеся сынове его: Изяслав, Святослав, Всеволод и мужи их: Коснячко Перенег, Никифор и отложиша убиение за голову, но кунами ся выкупати; а ино все, яко же Ярослав судил, такоже и сынове его уставиша»<fnref n="351" />.

Хоч у середньовічній Русі не існувало таких високих бар'єрів між соціальними групами і станами, як у тодішній феодальній Європі <fnref n="352" />, давньоруська спільноста не була гомогенною: в очах законодавця життя людини становило не однакову, а різну цінність відповідно до станової належності. Право Київської держави не знало смертної кари. Замість неї запроваджено систему грошових платежів, що накладалися на вбивцю. Останній повинен був сплатити компенсацію родичам

<footnote n="351">³⁵¹ Памятники русского права. Вып. 1: Памятники права Киевского государства Х—ХІІ вв... С. 108.</footnote>

<footnote n="352">³⁵² Вернадский Г.В. Киевская Русь / пер. с англ. Тверь; Москва, 1990. С. 149; Даркевич В.П. «Градские люди» Древней Руси: ХІ—ХІІІ вв. Из истории русской культуры. Т. І: (Древняя Русь). Москва, 2000. С. 653.</footnote>
убитого. У найбільш ранній редакції «Правди» вергельд, чи плата за життя осо-
бисто вільної людини, досягав 40 гривень. У «Руській Правді» синів Ярослава
Мудрого князівські люди («мужи») були захищені подвійним штрафом у 80 гри-
вень, тоді як штраф за простолюдина залишався на рівні 40 гривень. Штраф, який
належало сплатити князю за вбивство смерда, встановлювався у сумі 5 гривень —
однієї восьмої нормального вергельда. Раби, що були найзнедоленішою катего-
рією давньоруського населення, взагалі не мали вергельда. Передбачені законом
грошові виплати були по кишені здебільшого (якщо не винятково) вільним горо-
дянам, що виказує їхнє вагоме місце у соціально-політичній структурі Київської
середньовічної держави.

Ізяслав, за свідченням літописів, «любив правду». У широкому розумінні
правда князів претендувала на роль «втіленої справедливості, що досягається за
допомогою належної судової процедури розгляду питань злочину та покарання,
справедливого відшкодування завданих збитків, компенсації за приниження осо-
бистої гідності тощо. З часом опозиція термінів «правда» і «закон» поступи-
лася місцем відношенню їх взаємного підпорядкування — втіленою справедли-
вістю почав шануватися закон, ухвалений верховною владою, а правда у значенні
«справедливість» була витіснена вузькопрагматичним терміном «судебник» <fnref n="353" />.

Старші Ярославичі взяли на свої плечі колективну відповідальність за по-
рядок, яким він їм уявлявся, перерозподілу князівських володінь. Після смерті
1057 р. наймолодшого сина Ярослава Мудрого — смоленського князя В'ячесла-
ва — брати посадовили на його місце Ігоря Ярославича, «из Володимеря вывед-
шее» <fnref n="354" />. Слідом за Волинню вони прилучили до своїх володінь і Галичину, ви-
гнавши звідти свого небожа Ростислава — сина Володимира Ярославича.

Невдовзі Ярославичі виступили війною на Полоцьке князівство, аби про-
вчити тамтешнього князя Всеслава Брячиславича, який ласився на Новгород:
«Ярославичи же трие, Изяславъ, Святославъ, Всеволодъ, совокупивше вои, идо-
ша на Всеслава» <fnref n="355" />. Холодної зимової днини вони заволоділи Мінськом, а з на-
станням весни виграли вирішальну битву з військами полоцького князя. Потому
вони підступно заманили Всеслава до себе на переговори, «рекше ему. приди к
намъ. яко не створимъ ти зла. он же, надеявъся целованьи креста и приехавъ в
лодьи чересь Днепръ». Та брати не дотрималися хрестоцілувальної обітниці і
полонили його при вході до Ізяславового шатра: «Изяславъ же приведь Всеслава
Кыеву, всади и в порубъ с двема сынома» <fnref n="356" />. У такий спосіб і Полоцьке князів-
ство стало здобутком Ярославичів.

<footnote n="353">³⁵³ Графский В.Г. Представления о власти и законе в средневековой Руси: римско-византийские влияния. Римско-Константинопольское наследие на Руси: Идея власти и политическая практика. Москва, 1995. С. 128—129.</footnote>

<footnote n="354">³⁵⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 162.</footnote>

<footnote n="355">³⁵⁵ Там само. Стб. 166.</footnote>

<footnote n="356">³⁵⁶ Там само. Стб. 167.</footnote>
Їхня спільна, злагоджена діяльність надихала істориків говорити про те, що вона була оперта на якусь домовленість («ряд») між старшими Ярославовими синами. Цей політичний союз прийнято називати у науковій літературі «триум-віратом Ярославичів». Рівність кожного з його членів в очах тогочасної спільно-ти було санкціоновано церквою. У 60-х роках ХІ ст. поряд з Київською митро-полією зі згоди Константинопольського патріархату з'являються титулярні (сан титулярного єпископа був персональною відзнакою, а не церковно-адміністра-тивною посадою) митрополичі кафедри в Чернігові та Переяславі <fnref n="357" />. Церковне вивищення тамтешніх єпископій відповідало політичній системі володарювання старших Ярославичів. Щойно триумвірат припинив своє існування, юрисдикція Київської митрополії була знову поширена на всю Київську Русь.

Досконалих юридичних механізмів для збереження структури політичного володарювання Ярославичів не було винайдено. Пошана Святослава й Всеволода до старшого Ізяслава йшла у парі із взаємним недовір'ям, що руйнувало хистку політичну рівновагу. Міною сповільненої дії стало полонення братами влітку 1067 р. полоцького князя Всеслава Брячиславича і його київське ув'язнення. Через рік кривдники Всеслава зазнали ганебної поразки у бойовищі з половцями на березі річки Альта поблизу Переяслава. Відмовивши «людям київським», які хотіли ще битися з половцями, у видачі їм зброї і коней, Ізяслав викликав роз-дратування киян. У місті ширилися недобрі чутки й зростало невдоволення. Це змусило Ізяслава вибратися з Києва. Він подався до свого польського родича ко-роля Болеслава II. Дружиною Ізяслава Ярославича була сестра польського короля Казимира І Гертруда-Олісава, яка доводилася Болеславу II рідною тіткою. Ізяслав і Болеслав були двоюрідними братами й обидва доводилися онуками київському князю Володимиру Святославичу, бо батько Болеслава II, Казимир І, був одружейний із Володимирівною.

Залишений Ізяславом напризволяще Київ вирував. Люди кинулися грабувати княжий двір. Вони визволили з в'язниці Всеслава і проголосили його своїм князем. Ця подія припала на день Хрестовоздвиження (15 вересня), через що християнські книжники не могли обійти увагою актуальну для них тему молитви хресту і сили хреста. Сповіщаючи про вокняжіння у Києві Всеслава Брячиславича, «Повість временних літ» під 1068 р. містить розлогу похвалу хресту: «Всеслав' же с'єде Кыев'є. се же Бог' яви силу крестную. понеже Изяслав' ц'ловавь крест'. и я и. т'ємже наведе Бог' поганыя. сего же яв'є избави крестъ честныи. в день бо Въздвиженя Всеслав' вздохнувъ, рече о кресте честныи понеже к тоб' в'вровах. избави мя от рва сего. Бог же показа силу крестную на показанье земл' Русьст'и. да не преступають честнаго креста. ц'ловавше его. аще ли преступить кто то и зд' прииметь казнь. и на придущемь в'ц' казнь в'чную. понеже велика есть сила

<footnote n="357">³⁵⁷ Поппэ А.В. Русские митрополии Константинопольской патриархии в ХІ столе-тии. Византийский временник. 1968. Т. XXVIII. С. 97—108; Назаренко А.В. Митрополии Ярославичей во второй половине ХІ века. Древняя Русь: Вопросы медиевистики. 2007. № 1. С. 85—103.</footnote>
крестная. крестомъ бо побѣжени бывають силы бѣсовыскыя. крестъ бо князем в бранех пособить. въ бранех крестомъ согражаеми вѣрнии людье. побѣжають супостаты противныя. крестъ бо вскорѣ избавляеть от напастии призывающим его с вѣрою»<fnref n="358" />.

Сім місяців тривало правління Всеслава на київському столі. Угода між князем і городянами була, мабуть, скріплена хресною грамотою, яка складалася після принесення присяги на хресті. Але про діяльність у Києві цього князя-чародія нічого не відомо. Він, здається, усвідомлював, що рано чи пізно доведеться поступитися Ізяславу, який вже вів свої полки на Русь із Польщі. Тож не став випробовувати долю у бойовищі з Ізяславом та його польським союзником. Отаборившись зі своїм військом поблизу київського пригорода — міста Білгорода, він несподівано уночі потайки подався геть<fnref n="359" />.

Лише вранці, коли розвиднілося, люди дізнались про втечу Всеслава. Розгублені і засмучені, вони повернулися до Києва і скликали віче. Порадившись, вони «послали послів до Святослава і Всеволода, кажучи: “зло ми ото вчинили єсмо, князя свойого прогнавши, а тепер веде він на нас землю Лядську. Підіть-но удвох у город отця свойого. Бо якщо ви не схожете, то доведеться нам, запаливши город свій, рушити у Грецьку землю”». Погроза киян — групи вільних і впливових городян — запалити місто не була порожнім звуком.

Вакуум князівської влади порушував нормальний плин життя. Відкривалися усі шлюзи анархії, зароджувався хаос. Ганебна втеча Всеслава була рівнозначна смерті князя. А кончина володаря для його підданих означала завершення певного темпорального відтинку і настання тимчасового хіатуса — перерваності часової плинності: час обривався, бо буття соціуму втілювалося в особі володаря<fnref n="360" />. Зі смертю володаря, наділеного харизмою і сакральними функціями, завдяки яким підтримувалися рівновага і благополуччя, у житті спільноти настає хаос і безладдя — не дотримуються закони, громадський порядок та елементарні устої соціуму.

Тож Всеволод і Святослав не забарилися з відповіддю киянам, яку літописець вкладає в уста чомусь лише одному Святославу: «ми пошлемо к брату своєму. да аще поидеть на вы с Ляхы погубить васъ. то вѣ противу ему ратью. не дадивѣ погубити града отца своєго аще ли хощемъ с миромъ. то в малѣ придеть дружинѣ». Заспокоїшли городян, Святослав і Всеволод послали до Ізяслава, попереджаючи: «Всеславь ти бѣжалъ. а не води Ляховъ Кыєву. противнаго ти нѣтуть. аще ли хощеши гнѣвомъ ити. и погубити град. то вѣси яко намъ жаль отня стола»<fnref n="361" />.

Ізяслав не міг ручатися за охочих до грабунку польських жолдаків. Аби позбавити їх такої спокуси, він розмістив основні збройні сили поляків по неве-

<footnote n="358">³⁵⁸ *ПСРЛ.* Т. 1... Стб. 172.</footnote>

<footnote n="359">³⁵⁹ Там само. Стб. 173.</footnote>

<footnote n="360">³⁶⁰ Гуревич А.Я. «Время вывихнулось»: поругание умершего правителя. *Одиссей: Человек в истории*. Москва, 2003. С. 235.</footnote>

<footnote n="361">³⁶¹ *ПСРЛ.* Т. 2... Стб. 128.</footnote>
ликих містах-фортецях Київщини, а сам разом із Болеславом поволі рушив на Київ. Поперед себе він відправив свого сина Мстислава, який, увійшовши до міста, вчинив розправу над прихильниками Всеслава: «и пришед Мстиславъ, исече кыяны, иже беша высекли Всеслава, числом 70 чади, а другыя слепиша, другыя же без вины погубив, не испытавъ»<fnref n="362" />.

Гнівався Ізяслав і на київське духовенство, яке підтримало Всеслава Полоцького, через що, либонь, печерський ігумен Антоній і змушений був залишити Київ. Він відбув до Чернігова, де його шанобливо прийняв Ізяславів брат Святослав Ярославич. За підтримки останнього Антоній заснував на околицях Чернігова новий монастир. Ще одна чернеча обитель постала у ті часи на далекій Тмуторокані, що також входила до складу володінь чернігівських князів. Її засновником став інший київський вигнанець, вельми авторитетний духовний отець, у недавньому минулому чернець Киево-Печерського монастиря Никон, з яким також розсварився Ізяслав Ярославич.

Ізяслав помстився Всеславу, відібравши у нього Полоцьк, у якому посадовив своїх синів: Мстислава, а після наглої його смерті — Святополка. Та Всеславу вдалося вигнати того з Полоцька і втримати місто у своїй владі. Так Ізяслав залишився і без Полоцька, і без Новгорода, яким раніше поступився Святославу Чернігівському. Це порушення, мовлячи словами М. Грушевського, «рівноваги паїв» змусило Ізяслава стати на шлях компромісу із Всеславом: «Ізяслав, не можучи переболіти утрати Новгорода, хотів використати поміч полоцького чародія проти Святослава, аби відібрати у нього назад змінений на Полоцьк Новгород»<fnref n="363" />. Таке загравання Ізяслава зі Всеславом не могло не викликати спротиву амбітного Святослава.

Проте далі життя ішло своєю колією. Ярославичі вдавали братню любов і зовні нічим не виказували суперечностей між собою. Доброю нагодою продемонструвати народові свою єдність стала їх спільна участь у перенесенні мощей святих князів-страстотерпців Бориса і Гліба до нової церкви у Вишгороді. Ці велелюдні урочистості, що відбулися у неділю 20 травня 1072 р., описано у літописі: «вземше бо первоє Бориса в деревянии ракѣ. Изяславъ и Святославъ и Всеволодъ, вземше на плещи своеи. и понесоша и, предъидущимъ черноризьцемь. свѣща держаще в рукахъ. и по нихъ дьякони с кандилы. и по семь прозвутери. и по нихъ єпископи с митрополитомъ. и по нихъ с ракою идяхуть. и принесъше и в новую церковь. отверзоша раку исполнися. церкви благоуханиеи вонѣ блгы видивше се прославиша Бога. и митрополита оужасъ обииде. бяше бо не твердо вѣруеи к нима. и падъ ниць прося прощение. и цѣловавше мощи єго. вложиша и в раку камену. по сем же вземше Глѣба в рацѣ камени. и вставиша и на сани. и ємше за вужа везоша и. еико быша вь двѣрехъ сташа. рака не поидущи. и повелѣша народу звати си помилуи. и повезоша и положиша еи. месяца. маеи

<footnote n="362">³⁶² ПСРЛ. Т. 1... Стб. 173—174.</footnote>

<footnote n="363">³⁶³ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 2... С. 61.</footnote>
. вь . к . и отпѣвше литургию . обѣдаша братья си вся накупь . когождо с бояры своими . и с любовью великою»<fnref n="364" />.

Важливим доповненням до цих свідчень «Повісті временних літ» є оповідь Несторового «Сказання про чудеса святих Бориса і Гліба»: «абие повсзоши . и цѣловаша святого Бориса глову . а святого Глѣба руку . възьмь же Георгий митрополит благословенье князь Изяслава . и Всеволода . и пакы Святослав имъ руку митрополью . и дръжащю святого руку прилагаша къ вреду . имьже боляше на шии . и къ очим я и къ темени . и посемь положи руку въ гробъ . идуща же пѣти святую литургию . Святослав же рече къ митрополитови нѣчто мя из головѣ будеть . и сня верх клоубукъ съ князя . и видѣ ноготь святого и сня съ главы . и вдасти и Святославу . онъ же прослави Бога о благодарении святого»<fnref n="365" />.

У Святослава Ярославича була підступна недуга — злоякісна гуля на шиї. Від
її розрізання він і помре у грудні 1076 р. Князь, як бачимо, відчайдушно шукав
зцілення. Застряглий у волоссі на голові ніготь святого Гліба він сприйняв як доб-
рий знак. Святослав, здається, розцінив це як якесь благословення й увірував у
своє обранництво. Можливо, цей випадок додав рішучості його намірам пере-
ступити «заповідь отчу» і послугував моральним виправданням виступити на
Київ, щоб посторонити старшого брата.

Навесні 1073 р. об'єднані чернігівські й переяславські полки почали похід.
Ізяслав був у розпачі і не став чинити опору братам. Після його безкровного
вигнання з батькового престолу Святослав і Всеволод Ярославичі «внидоста в
Кыевъ, м'сяца марта 22. И с'доста на столѣ на Берестовомь» <fnref n="366" />. Залишається за-
гадкою, чому інтронізація Святослава проходила не у храмі св. Софії, а в замісь-
кій великокнязівській резиденції. Можливо, тут відбулася його зустріч з пред-
ставниками київської громади, зі згоди якої Святослав і посів великокнязівський
престол.

Духовенство ж непри hierarchy ставилось до порушення заповіданих Ярославом «правил» перерозподілу уділів. Засуджуючи вчинок Святослава, літописець виписав таку моралізаторську глосу: «великі бо єсть грѣхѣ преступати заповѣдь отца своєго. ибо исперва преступиша синови Хамовѣ на землю. Сифову. по. у. лѣт. отмьщение прияша от Ба. от племени бо Сифова суть Єврѣи. иже избиша Хананеиско племя. вьсприяша свои жребии. и свою землю. и пакы преступи заповѣдь. Исавъ отца своєго. и прия оубиство. не доброе єсть преступати придѣла чюжаго» <fnref n="367" />. Засуджував вигнання Ізяслава й ігумен Печерського монастиря у Києві Феодосій. Але Святослав, сповнений щирого християнського благочестя, невтомно дбав про церкви і монастирі. Він зводив своїм коштом кам'яну

<footnote n="364">³⁶⁴ *ПСРЛ*. Т. 2... Стб. 171—172.</footnote>

<footnote n="365">³⁶⁵ Сказание о чудесах свв. кн. Бориса и Глеба присоединяемое к анонимному Сказанию в Успенской редакции. Бугославський С. Україно-руські пам'ятки ХІ—ХVIII в.в. про князів Бориса і Гліба (Розвідки і тексти). Київ, 1928. С. 553.</footnote>

<footnote n="366">³⁶⁶ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 182.</footnote>

<footnote n="367">³⁶⁷ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 173.</footnote>
церкву-усипальницю святих Бориса і Гліба у Вишгороді, виділив ділянку на своєму полі для будівництва Успенського собору Печерського монастиря, заснував Симеонів монастир на Копиревім кінці у Києві, задовольняв насущні потреби християнського кліру.

З молодшим Всеволодом було досягнуто домовленості поділитися волостями Ізяслава. Проте за обсягами володінь і відповідно владних повноважень Святослав значно вивищувався над безбарвним братом. Фактично він був єдиновладним і успішним правителем Київської Русі. Мудрою була його політика щодо войовничих степових сусідів: близько 1068 р. він уклав мирну угоду з могутнім господарем Половецького степу ханом Шаруканом, скріплену першим русько-половецьким шлюбом. Святослав тоді одружив свого сина Олега — родоначальника Ольговичів — з дочкою Шарукана, що доводилася сестрою хану Атраку. Він хотів бути першим у всьому — і у храмобудівництві, і в пошануванні святих князів-страстотерпців. Святослав Ярославич прагнув будь-що виправдати свою політичну першість і бути у всьому подібним до свого батька. Тільки передчасна смерть, переконані, зашкодила йому здійснити остаточний поворот до одноосібної монархії.

А Ізяслав знову вирушив разом зі своєю родиною — дружиною Гертрудою-Олісавою, сином Ярополком і невісткою Кунігундою-Іриною, яка була донькою німецького графа Оттона фон Орламюнде, у небезпечні мандри дорогами Європи. Спершу вони дісталися до їхнього польського родича — короля Болеслова II. Та цього разу їхня зустріч не була такою теплою і зворушливою, як раніше. Ізяслав не знайшов підтримки у Польщі. Ляхи, за свідченням літопису, відняли у Ізяслава «именье много», «показавше ему путь от себе»<fnref n="368" />.

Родина Ізяслава вирушила тоді до двору німецького імператора. Звістка про це заховалась в Анналах пера німецького абата Ламперта Херсфельдського. Він сповіщає про те, що 1075 р., після Різдва, до Генріха IV у Майнц прибув вигнаний із Польщі Ізяслав Ярославич. «Король Русі, — за свідченням хроніста, — привіз йому незліченні скарби — золотий та срібний посуд і надзвичайно дороге вбрання, і просив допомоги проти свого брата, який силою вигнав його з королівства і сам, як лютий тиран, заволодів королівською владою»<fnref n="369" />.

Генріх IV взявся пособити Ізяславу. Він відправив до Києва настоятеля Трірської церкви Бурхарда для переговорів зі Святославом «про те беззаконня, яке він учинив щодо брата, і для того, щоб переконати його надалі залишити беззаконно захоплену владу, інакше йому незабаром доведеться випробувати на собі силу Німецького королівства. Короля Русі до повернення посольства король Генріх доручив турботам саксонського маркграфа Деді, у супроводі якого той прибув сюди». Тут слід зазначити, що останній був вітчимом дружини Ярополка Ізяславича — Кунігунди-Ірини. Зі свого боку Бурхард, якому історики відводять роль настоятеля не кафедрального, а соборного храму монастиря святого Симео-

<footnote n="368">³⁶⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 173.</footnote>

<footnote n="369">³⁶⁹ Латиноязычные источники по истории Древней Руси. Вып. 1. С. 163—164.</footnote>
на в Трирі<fnref n="370" />, був рідним братом дружини Святослава Ярославича. Вона звалася
Одою фон Штаде і доводилась небогою германському імператору Генріху IV. Її
лик, як і зображення самого Святослава разом із п’ятьма їхніми синами, зберег-
лися крізь віки на мініатюрі переписаного з болгарського оригіналу Ізборника
1073 р.<fnref n="371" />

Про прибуття німецького посольства до київського двору Святослава зга-
дується також і у «Повісті временних літ» під 1075 р. На жаль, літописець не
склав детального звіту про його перебування у Киеві. В часи укладання літопи-
су пам'ять про цю подію була вже невиразною. Пригадувались лише відвідини
німцями княжого двору Святослава та його вихваляння своїми скарбами перед
чужинецькими послами. Святослав «показа им'я багатство свое... бещисленое
множество злато и сребро и паволокы» <fnref n="372" />.

За свідченням західноєвропейських джерел, київський князь щедро обдарував посланців германського імператора, домагаючись миру з ним. Бурхард повернувся на батьківщину в липні 1075 р. з незліченними дарами. Він привіз своєму королю з Києва «стільки золота, срібла і дорогоцінних тканин, що й не пригадати, щоб стільки колись разом привозилося до Німецького королівства. Такою ціною король Русі хотів купити одне — щоб король Генріх не надавав проти нього допомоги його братові, вигнаному з королівства. Щоправда, він цілком міг отримати це й задарма, бо Генріх, зайнятий внутрішніми домашніми війнами, не мав жодної можливості вести війни з народами, такими далекими»<fnref n="373" />.

Ізяслав тим часом відчайдушно шукав союзників на Заході. Його син Яро-
полк теж не сидів без діла. Мабуть, за порадою матері він прийняв (чи мав намір
прийняти) католицьку віру і прибрав ім'я Петро. Про це згадує Гертруда у своїх
молитвах, віддаючи свого єдиного сина і Руське королівство під покровительство
святого апостола Петра (Patrocinium beati Petri) і Папського престолу <fnref n="374" />. Гертру-
дин Молитовник (Liber precum Gertrudis) є визначною літературною і мистець-
кою пам'яткою. Разом зі знаменитим старонімецьким Псалтирем Егберта, архіє-
пископа трірського (кінець Х ст.) він становить частину пергаментного кодексу,
що зберігається нині в одному з музеїв Італії. Ярополк і його дружина Кунігунда-
Ірина, що моляться святому Петру і коронуються Спасителем, увічнені на одній
із мініатюр Молитовника, а на іншій, біля ніг апостола — і сама Гертруда.

<footnote n="370">³⁷⁰ Див.: Назаренко А.В. Несостоявшийся «триумвират»: западноєвропейская политика Ярославичей (вторая половина ХІ века). Назаренко А.В. Древняя Русь на международных путях: Междисциплинарные очерки культурных, торговых, политических связей ІХ—ХІІ вв. Москва, 2001. С. 510—522.</footnote>

<footnote n="371">³⁷¹ Изборник Святослава 1073 года. Факсимильное воспроизведение рукописи. Москва, 1983. Л. 1 об.</footnote>

<footnote n="372">³⁷² ПСРЛ. Т. 1. Стб. 198.</footnote>

<footnote n="373">³⁷³ Латиноязычные источники по истории Древней Руси. Вып. 1. С. 164—165.</footnote>

<footnote n="374">³⁷⁴ Щавелева Н. Молитвы русской княгини как пам'ятник древнерусской истории ХІ в. Katolicyzm w Rosji i Prawosławie w Polsce (XI—XX w). Łódź, 1997. S. 29—30.</footnote>
Про наслідки їхнього візиту до Апостольської столиці довідуємося з листа папи Григорія VII до Ізяслава і Гертруди: «Син ваш, відвідавши гробниці апостолів, з'явився до нас із покірними благаннями, бажаючи отримати назване королівство з наших рук як дар святого Петра, і виявив належну вірність вище згаданому князю апостолів — блаженному Петру. Він запевнив нас, що ви, без сумніву, погодитеся і схвалите його прохання, не скасуєте його, якщо дарування апостоличною владою забезпечить вам прихильність і захист. Зрештою, ми пішли назустріч цим обітницям і проханням, які здаються нам справедливими, і, враховуючи як вашу згоду, так і благочестя того, хто просив, від імені блаженного Петра передали йому кермо влади вашим королівством, керовані тим наміром і милосердним бажанням, щоб блаженний Петро охоронив вас, ваше королівство і всі ваші маєтності своїм заступництвом перед Богом, сподобив вас мирно, всечесно і славно володіти названим королівством до кінця вашого життя і по завершенні цього служіння попросив для вас вічну славу у Царя Небесного»<fnref n="375" />.

У зв'язку з візитом до Риму Ярополка-Петра папа Григорій VII вступився за Ізяслава і надіслав ще одне послання, адресоване польському королю. У ньому він закликав Болеслава II «дотриматися любові, яку ви порушили, відібравши гроші у короля Русі. Тому, співчуваючи вам, дуже просимо і переконуємо, заради любові до Бога і святого Петра, накажіть повернути йому все, що було у нього забрано». Той слухняно відгукнувся на папське послання й допоміг Ізяславу щасливо повернутися до Києва. Ізяслав зі свого боку десь між 1076—1078 рр. офірував кафедральному архієпископському собору у давній польській столиці Гнезно коштовне покривало з молитовним написом на раку святого Альберта-Войтеха, шанованого тамтешніми католиками як покровителя Польської держави.

Поверненню Ізяслава до Києва передувала кончина Святополка Ярославича. Підступна хвороба відібрала у нього життя 27 грудня 1076 р. Того дня, за свідченням літопису, помер Святополк «от разрезаньа желве»<fnref n="376" />. Поховали князя не в Києві, а в рідному йому Чернігові, у храмі св. Спаса.

Всеволод перебрався із Переяслава до Києва. Кількома роками раніше на південній околиці столиці Русі, у Видубичах, він розпочав будіництво фамільного монастиря. Прибравши на початку 1077 р. до своїх рук київський престол, князь поспішив посадовити у Чернігові свого сина Володимира (Мономаха), пересунувши Святославового сина Олега на Волинь. Та повернення Ізяслава навесні того ж року на Русь змусило його знову відступити у тінь старшого брата.

Можна лише здогадуватися, якою психологічною напругою була сповнена їхня зустріч після повернення Ізяслава до Києва. Проте прихильний до нього літописець стверджує, що Ізяслав не був злостивим і не відповів Всеволоду злом на зло. Поновивши угоду між собою, брати починають новий перерозподіл во-

<footnote n="375">³⁷⁵ Das Register Gregors VII / E. Caspar. Berlin, 1920. Bd 1. No. 73, 74: (Monumenta Germaniae Historica. Epistolae selectae N. 1. Fasc. 1); Arrignon J.-P. A propos de la lettre du Pape Gregoire VII aux prince de Kiev Izjaslav. *Russia Mediaevalis*. München, 1977. T. III. P. 5—18.</footnote>

<footnote n="376">³⁷⁶ ПСРЛ. Т. 1. Стб. 199.</footnote>
лостей, у результаті чого чернігівських Святославичів було витіснено із батько-
вих вотчин на далеку периферію. Та вони не облишили своїх намірів будь-що
повернутися господарями належного їм спадку. У ході міжусобної війни, що її
розв'язали чернігівські ізгої, восени 1078 р. на Нежатиній ниві поблизу Черніго-
ва Ізяслава було підступно вбито. Князь стояв у піших рядах, і один воїн, знена-
цька під'їхавши, ударив його списом у плечі. Своїм драматичним життям Ізяслав
Ярославич, на думку українського історика С. Томашівського, подав наочний до-
каз того, що система сеньйорату на Русі вичерпала себе «і що з одного боку одно-
владство, і з другого політичний і національний партикуляризм — отсе одинокі
форми дальншого політичного розвитку Східної Європи»<fnref n="377" />.

За життя покоління Ярославових синів ще не усталилися правила перероз-
поділу уділів. Ім ще було незнане поняття отчини чи дідичного права. Після за-
гибелі старшого брата Всеволод Ярославич по праву «лествиничного восхожде-
ния» повертається на київській стіл: «седе Кыеве на столе отца своего и брата
своего, приимъ власть Русьскую всю» <fnref n="378" />. Він посадовив Володимира Мономаха
у Чернігові, а Ярополка Ізяславича у Володимирі на Волині й додав йому Туров.
Доля цього князя була близькою до батькової. Через якихось неповних десять
років, що минули з часу загибелі Ізяслава Ярославича, його так само підло і під-
ступно було вбито.

У часи свого київського володарювання, безжурно сидячи на велиокняжо-
му престолі, Всеволод міг похвалитися хіба що тим, що доводився зятем візан-
тійському імператору, був рідним братом королеви Франції, свекром принцеси
англійської, а крім того, мав родинні зв'язки з королями Швеції, Норвегії та
Угорщини. Другою дружиною Всеволода Ярославича стала половчанка, знана на
Русі під хрестильним іменем Анна. Від цього шлюбу у подружжя народилися син
Ростислав і донька Євпраксія. Її віддали заміж за магістра Саксонської північної
марки Генріха Довгого, а потім вона, собі на лихо, стала дружиною германського
імператора Генріха IV. Тож не дивно, що Всеволод був поліглотом. Як згадував
його син Володимир Мономах у своєму «Повчанні дітям», він, «дома сидячи»,
вивчив п'ять іноземних мов.

Конкуренція отчинних прав. Єдиновладне правління Всеволода (1078—
1093) годі назвати часом реставрації одноосібної монархії, радше судомною
спробою зберегти надбане. Підбиваючи підсумок його, сказати б, трудам і дням,
старокиївський літописець скрушно зауважив: «седящю бо ему Кыеве, печаль
бысть ему от сыновець своихъ, яко начаша ему стужати, хотя власти ов сея, ово же
другие; сей же, омиряя их, рааздаваше власти имъ»<fnref n="379" />.

Зрозуміло, що вже виросло ціле плем'я молодих і завзятих небожів, які жада-
ли вотчин і апетит яких треба було якось втамувати. Тож і доводилося великому
князеві вести гнучку політику маневрів та компромісів.

<footnote n="377">³⁷⁷ Томашівський С. Українська історія. Старинні і середні віки. Львів, 1919. С. 54.</footnote>

<footnote n="378">³⁷⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 204.</footnote>

<footnote n="379">³⁷⁹ Там само. Стб. 216.</footnote>
Володимир Мономах до самого скону свого батька перебував разом із ним у Києві. Однак коли постало питання про вакантний київський престол, він не наважився його посісти, розмірковуючи так: «аще сяду на столе отца своего то имам рать сь Святополком взяти яко столъ преже отца его былъ»<fnref n="380" />. Ці слова Мономаха дають змогу скласти уявлення про характер політичної системи Київської Русі на зламі ХІ—ХІІ ст. Слідом за О. Пресняковим вважаємо, що вони промовляють не про визнання ним родового старійшинства, а лише засвідчують «конкуренцію двох отчинних прав і відбивають бажання Мономаха відновити з Святополком двовладдя їхніх батьків, з огляду на його безперервну боротьбу зі Святославичами за Чернігів»<fnref n="381" />. Отже, Володимиру Всеволодовичу довелося й далі розвивати батькову політику компромісів. Він поступився Черніговом Олегу Святославичу, а сам пішов князювати «на столъ отень» у Переяслав.

Переяславське князівство було найбіднішим за своїми економічними ресурсами. Зважаючи на це, Ярославичі відступили Мономаховому батькові право на смоленську данину. За володарювання Всеволода у Переяславі його родина почала освоювати і далеке Залісся — землі, що лежали на північному сході Східної Європи. Колонізація цього далекого краю була успішною і стала приносити прибутки, а водночас і суперечки про їх перерозподіл між онуками Ярослава Мудрого.

Таким був конфлікт довкола Мурома, який відібрав у чернігівського князя Олега Святославича Мономахів син Ізяслав. Олег зібрав воїв і рушив до Мурома, кажучи до Ізяслава: «иди в волость отца свого Ростову. а то есть волость отца моего. да хочю ту сѣдя порядъ створити со отцомь твоим. се бо мя выгналъ из города отца моего. а ты ли ми здѣ хлѣба моего же не хощели дати»<fnref n="382" />. Та не дослухався до цих слів Ізяслав, сподіваючись на «множество воїв». У битві, що розв'язалася на полі під мурами міста 6 вересня 1096 р., Ізяслав наклав головою, а окрилений перемогою Олег кинувся на Суздаль і Ростов, які йому здалися: «и перея всю землю Муромску и Ростовську. і посажа посадники по городом. і дани поча брати». Коли про це довідався Ізяславів брат — новгородський князь Мстислав Володимирович, то запропонував Олегу залагодити цей конфлікт мирум, переказуючи йому: «иди ис Суждаля Мурому а в чюжеи волости не сѣди. і азъ пошлю молится с дружиною своею къ отцю своему. і смирю тя со отцемь мой. аще і брата моего убилъ еси то есть недивьно в ратех бо і цари і мужи погибають»<fnref n="383" />. Але Олег не схотів до цього дослухатися, а замислив ще й захопити Новгород. Та одоліти Мстислава, якому батько прислав у поміч сина В'ячеслава з половцями, йому не вдалося.

У своєму посланні (грамоті) до Олега Святославича Володимир Мономах визнавав право останнього на Муром: «аще бы тогда свою волю створиль. і Муромъ налѣзлъ. а Ростова бы не займаль. а послаль ко мнѣ отсюда ся быхом

<footnote n="380">³⁸⁰ Там само. Стб. 217.</footnote>

<footnote n="381">³⁸¹ Пресняков А.Е. Княжое право в древней Руси... С. 391.</footnote>

<footnote n="382">³⁸² ПСРЛ. Т. 1... Стб. 236—237.</footnote>

<footnote n="383">³⁸³ Там само. Стб. 237—238.</footnote>
оуладили». Домагання покійним Ізяславом чужого ввело, зізнавався Мономах, його в печаль і сором. Він вимагав від Олега покаянної грамоти. «Хіба тобі зле, — питався Мономах, — що ото сидить у Суздалі син твій хресний Ізяслав з малим братом Юрієм, хліб їдять дідівський, а ти сидиш у своїм княжінні. Про нього і дбай...» <fnref n="384" />.

Усобиці 70—90-х років ХІ ст. і безперервні війни з половцями зумовили необхідність покласти край політичній нестабільності в Київській Русі. З цією метою 1097 р. у Любечі й зібрались нащадки Ярослава Мудрого. Сюди «для устроення мира» прибули разом зі старшими Святополком і Мономахом також Давид і Олег Святославичі, Давид Ігоревич і Василько Ростиславич. Князі, як сповіщають літописні джерела, умовилися припинити усобиці і непорушно до-тримуватися прав на отчини: «да ноне отселе имемся въ єдино серце и блюдем Рускые земли; каждо да держить отчину свою: Святополкъ Кыевъ Изяслав-лю, Володимир Всеволожю, Давыдъ и Олегъ и Ярославъ Святославлю, а им же роздаяльъ Всеволодъ городы: Давиду Володимир, Ростиславичем Перемишль Во-лодареви, Теребовль Василкови. И на том цфіловаша кресть: Да аще кто отселе на кого будеть, то на того будем вси и крестъ честный» <fnref n="385" />.

Рішення Любецького з'їзду мали суперечливий характер. З одного боку, іс-тотною новацією стало те, що принцип старійшинства було доповнено вотчин-ним правом, а з іншого — юридичний зміст вотчини як довічного спадкового во-лодіння окремої князівської гілки залишався розмитим <fnref n="386" />. Незважаючи на те, що задекларовані в Любечі онуками Ярослава Мудрого принципи не усунули проти-річ у міжкнязівських відносинах, вони ситуативно заклали певне підґрунтя для майбутніх імпровізацій та подальшої трансформації моделі державно-політичної системи Русі.

Країна була обтяжена удільною роздробленістю. Князівський рід, як гілля ста-резного дерева, непомірно розрісся. Діти, онуки, дядьки, вдови — усі члени цієї ве-ликої сім'ї боронили своє право на дідівську спадщину, через що на фасаді єдності Київської Русі з'явилися тріщини. Цей феномен динамічного співжиття і сімейно-го урядування прийнято називати феодальною, або територіальною, роздробленіс-тю. Причини такого порядку історики вбачали у появі великого землеволодіння і пов'язували із прогресуючою соціально-економічною еволюцією давньоруского суспільства, що, за їх припущенням, і спричинило появу нових форм його політич-ної організації. Порушення державної і територіальної єдності Київської Русі було зумовлене насамперед посиленням процесів зростання кількості волостей-вотчин, що об'єктивно випливало із самої сімейної природи взаємовідносин між представ-

<footnote n="384">³⁸⁴ Там само. Стб. 254.</footnote>

<footnote n="385">³⁸⁵ Там само. Стб. 256—257.</footnote>

<footnote n="386">³⁸⁶ Толочко П.П. Любецький з'їзд князів. Любецький з'їзд князів в історичній долі Київ-ської Русі: Матеріали Міжнар. наук. конф., присвяченої 900-літтю з'їзду князів Київської Русі у Любечі. Чернігів, 1997. С. 11—13.</footnote>
никами розгалуженого князівського роду <fnref n="387" />. Дроблення уділів призводило до ло-
калізації у них князівсько-дружинного устрою: «з династії Володимира Великого
витворюється ряд місцевих, “земських” династій, що тримаються в своїх землях не
силою і страхом київського кулака, а зв'язані певними внутрішніми зв'язками, сим-
патіями з своєю землею, опираються на місцеві елементи, а ті уважають сю динас-
тію за свою питоменну і готові стати в її обороні»<fnref n="388" />.

Одночасно з економічним і політичним піднесенням місцевих земельних династій зміцнювалась їхня автономія, вивищувалась роль місцевих органів управління. Діяльність останніх мала адміністративний, а не політичний характер, через що князівська влада не ставала на шлях боротьби з общиною: «в адміністративній самостійності громади князі, навпаки, бачили кращу гарантію недоторканності власних інтересів, так як громада була в той же час платіжним органом, джерелом князівських доходів і ніщо так добре не могло б зберегти її від розкрадань намісників і волостелей, як її власна адміністративна і судова самостійність. Ось чому земство постійно брало участь в управлінні поряд з наказним» <fnref n="389" />. Опираючись на підтримку земства, правителі давньоруських земель-князівств проводили суверенну внутрішню політику. У компетенції князівської влади було адміністративне управління і судочинство на місцях. Князі також розв'язували питання війни і миру, укладали політичні угоди з правителями су- сідніх земель та зарубіжних країн тощо. Внутрішнє життя удільних князівств не входило до сфери прямої компетенції глави князівської конфедерації. Ця сфера була значно вужчою за всевладдя візантійського василевса в будь-якій із провін- цій імперії: на Русі «наділений старійшинством князь знаходив юридично ви- знане обмеження свого волевиявлення в традиційних правах боярства і дружини, в привілеях самоврядування міст, в необхідності дотримуватися міжкнязівських угод, в розвинутому імунітеті магнатів, в своїх зобов'язаннях сюзерена по відно- шенню до васалів і т. д.» <fnref n="390" />.

Взаємини всередині панівного князівського роду будувалися за принципом конічного клану (термін П. Кірхгофа), чи радше галуження родовідної. Така структура, де всі бічні лінії спадкування, так само як і окремі особи в сім'ях, по- сідають певне місце в порядку народження засновників і в порядку лінії кожного наступного покоління продовжувачів та її поширюваних молодших ліній, виріз- нялася суворою ієрархією, побудованою на принципах примогенітури — успад- кування за старшинством у сім'ї і нерівності між головною та бічною лініями й відповідно нерівності між сімейними групами та лініями цього клану <fnref n="391" />. Подібна

<footnote n="387">³⁸⁷ Tolochko O. «All the happy Families...»: The Rurikids in the eleventh century. *Neighborhoods of Poland in the 11th Century*. Warsawa, 2002. P. 155—168.</footnote>

<footnote n="388">³⁸⁸ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 2. С. 50.</footnote>

<footnote n="389">³⁸⁹ Ивановский В.В. Русское государственное право. Казань, 1898. Т. 1: Верховная власть и ее органы. Т. 2: Местные установления. С. 22.</footnote>

<footnote n="390">³⁹⁰ Литаврин Г.Г. Византия и славяне. Санкт-Петербург, 1999. С. 474.</footnote>

<footnote n="391">³⁹¹ Див.: Kirchhoff P. The Principles of Clanship in Human Society. *Readings in Anthropology*. New York, 1959. V. 2. P. 259—270.</footnote>
практика, що склалась у багатьох народів середньовічної Європи, ґрунтувалась на нормах так званого замісного права, за яким на стадії родового сюзеренітету по смерті одного з братів його уділ діставався не прямим спадкоємцям (синам), а братам, які ще були живі <fnref n="392" />. Це, звісно, викликало невдоволення інших родичів, зокрема племінників, які інколи бували старшими за віком від своїх дядьків. Психологічна напруга сімейних протиріч часом вибухала міжусобними війнами, у яких історики вбачають нескінченну боротьбу державного і сімейно-династичного первенів: «криваві перші сторінки історії всіх молодих держав слов'яно-германського світу ...кривавим досвідом доходять історично молоді династії на зорі слов'янського середньовіччя до спроб виробити компроміси для примирення непримиренних начал: державного і сімейно-династичного» <fnref n="393" />. Ці компроміси виявилися малоефективними. Постійна ворожнеча князівських кланів, розділеність країни на півтора десятки земель-князівств перетворювали Київську Русь на конгломерат автономних *Kleinstaaterei*, як це пізніше сталося на європейському Заході.

<footnote n="392">³⁹² Фалалеева И.Н. Формирование нормативной основы политической системы Древней Руси в IX—XI вв. *Новая правовая мысль*: науч.-аналит. журн. 2003. № 2 (3). С. 45—47.</footnote>

<footnote n="393">³⁹³ Пресняков А.Е. *Княжое право в древней Руси...* С. 34.</footnote>
ЛІНІЯ
РОЗЛАМУ

Заліський виклик. Київщина, що була в минулому тери-
торіальним і політичним осереддям Русі, в умовах держав-
ної деструкції другої половини XII ст. не змогла ані замкну-
тися в окреме самостійне князівство, ані стати основою для
об'єднання шерегу земель-князівств у державне утворення
нового типу, яке б постало на засадах не централізму, а феде-
ралізму. Власне, Київська земля стала жертвою своєї одвічної
першості, що, за словами О. Преснякова, рішуче підірвало
тенденцію до виокремлення її в осібне, самостійне князівство.
Ця традиція першості, вмотивовував історик, накладала свій
відбиток і на політику всіх київських князів, пробуджуючи в
них прагнення до розширення свого впливу на справи всієї
Русі, не даючи їм зосередитися на місцевих інтересах і замкну-
тися в них. Давалася взнаки вона і в особливому ставленні до
Києва всіх скільки-небудь сильних князів, підтримуючи в них
бажання опанувати почесним і впливовим золотим столом ки-
ївським. Боротьба за Київ триває ще довго після того, як він,
по суті, втратив значення дійсного центру всієї Руської землі,
і в цій боротьбі гинуть спроби старших Мономаховичів стати
місцевою київською династією — гинуть, попри підтримку, зу-
стрінуту ними в населенні. Сама Мономахова лінія Рюриково-
го роду, що широко простяглась від Волині до Суздальщини,
розколюється на ворожі табори в боротьбі за Київ <fnref n="394" />.

Одним із них став заліський Володимир на березі річки
Клязьми. Це було порівняно молоде місто, зведене Володи-
миром Мономахом як продовження старшого Суздаля. На
початку 90-х років ХІ ст. цей діяльний князь Переяславської
України з метою міцніше прив'язати до неї Залісся збудував у

Володимир
Ричка

<footnote n="394">³⁹⁴ Пресняков А.Е. Княжое право в древней Руси... С. 468.</footnote>
цьому граді Успенський храм і єпископський двір <fnref n="395" />, а 1108 р. заклав на підступах до нього невеличку фортецю, яку і назвав своїм іменем. Саме завдяки підприємливості Мономаха, його синів та онуків ця північно-східна околиця Європи пробудилася до життя. А суворий і малодоступний Заліський край, первісно заселений фіно-угорським племенем меря, колонізований новгородськими словенами та кривичами з білоруського Полісся, вони намагалися, і не без успіху, зробити (з вигодою для себе) дзеркальним відбитком Дніпровської Русі. Освоєння цих земель обіцяло велику вигоду. Багаті хутром північно-східні простори ставали все привабливішими в міру того, як у Середньому Подніпров’ї з’являлось усе більше безземельних князів <fnref n="396" />. Це і зумовило зростання значення тамтешніх міст-факторій: Ростова, Суздала, Мурома та ін.

Північний Володимир уже в XII ст. став суперником та епігоном Києва. У топоніміці Володимиро-Суздальщини й досі збереглися київські й переяславські назви річок: Либідь, Почайна, Ірпінь, Трубіж. На далеких берегах останньої постали двійники українського Переяслава (Переяславля Руського) — Переяславль Заліський та Переяславль Рязанський <fnref n="397" />. Проте панівна еліта Київської Русі не здогадувалася про згубні для долі київського центру далекосяжні наслідки своєї колонізаційної політики.

В європейській історії було чимало випадків, коли колонії вивищувалися над метрополією. Наприклад, Сицилія і Південна Італія, за спостереженням Н. Дейвіса, розвинули такі самі взаємини з грецьким материком, які потім Америка розвинула з Європою. Так само Сиракузи були для Афін тим, чим Нью-Йорк став згодом для Лондона <fnref n="398" />. Колоніальна Московія — далека околиця середньовічної Київської держави, прибравши згодом до своїх загребущих рук Володимиро-Суздальщину, поступово почала вивищуватись над київською метрополією. На цих заліських землях тоді і з’явилась «вихідна точка» розмежування росіян і українців <fnref n="399" />. Територіальна близькість лінії кордону між ними виявилась фатальною. Коли у нові часи Москва стала домініоном Східної Європи і всієї Євразії, ця близькість затемнила в історичній пам’яті росіян справжню природу відносин між метрополією та периферією.

Відчуженість між київським півднем і суздальською північчю проявилася вже за володарювання в цьому краї Андрія Боголюбського — молодшого сина Юрія Долгорукого. Андрій народився і зростав на Суздальщині, 1149 р. він узяв активну участь у боротьбі за київський престол, що зав’язалася між його батьком і дво-

<footnote n="395">³⁹⁵ Зыков П. К характеристике строительства Владимира Мономаха и Ефрема Переяславского в Суздале (реконструкция планово-пространственной композиции собора в Суздале. Наук. записки з укр. історії. Вип. 20. Переяслав-Хмельницький, 2008. С. 22—236.</footnote>

<footnote n="396">³⁹⁶ Франклин С., Шепард Д. *Начало Руси. 750—1200...* С. 387.</footnote>

<footnote n="397">³⁹⁷ Дубов И.В. Три Переяславля (исторические судьбы: общее и особенное). *Історія Русі-України (іст.-археол. зб.).* Київ, 1998. С. 103—110.</footnote>

<footnote n="398">³⁹⁸ Дейвіс Н. Європа: Історія / пер. з англ. П. Таращук, О. Коваленко. Київ, 2001. С. 122.</footnote>

<footnote n="399">³⁹⁹ Шевченко І. Владимиро-Суздальське князівство як суперник та епігон Києва. *Україна між Сходом і Заходом...* С. 61.</footnote>
юрідним братом Ізяславом. Посівши великокнязівський престол у Києві, Юрій хотів утримати свого діяльного сина — відважного воїна — біля себе. Утвердившись у 1149—1150 рр. на Київщині, Андрій, втім, не вдовольнився скромним Вишгородським уділом і пішов 1155 р., поза батьковою волею, князювати у рідний йому Заліський край <fnref n="400" />.

Андрій Юрійович, як видається, повернувся туди з добре продуманою програмою своїх дій. Тут, на Суздальщині, він зумів здобути певну політичну вагу й авторитет вправного менеджера, завдяки чому після смерті Юрія Долгорукого посів батьків престол: «Ростовци и Суждальци и Володимирци вси . пояша Андрѣя сына Дюргева старѣишаго и посадиши и на отни столѣ . Ростовѣ и Суждадали и Володимири . занѣ бѣ прилюбимъ всим за премногую его добродѣтель . юже имѣше преже к Богу и къ всемъ сущимъ под ним» <fnref n="401" />.

У цьому «обранні» Андрія Юрійовича на княжий стіл об'єднаних 1157 р. під зверхністю Володимира Ростовської й Суздальської земель деякі російські дослідники й дотепер традиційно добачають «офіційний акт створення самостійного державного утворення на північному сході, огнища майбутнього політичного центру всеї російської нації» <fnref n="402" />. Щоправда, ані сам Андрій, ані його оточення не підозрювали про свою співпричетність до створення цього уявного «вогнища», химерними полисками якого втішається російська історіографія.

Утвердившись на князівському престолі, Андрій повів рішучу боротьбу зі своїми суперниками: вигнав із Суздая поставленого перед тим єпископа-грека Леона і синів своєї візантійської мачухи, а заодно і племінників, «хотя самовластець быти». Андрій довершив розпочате його батьком храмобудівництво: «тѣм же и по смерти отца своего велику память створи: церкви оукраси и монастыри постави и церковь сконца . иже бѣ заложилъ преже отець его святого Спаса камяну» <fnref n="403" />.

Спаський собор у Переяславлі-Заліському, так само як і Георгіївський у Юр'єві-Польському та церкву в Кідекші, звели майстри із Малопольші. Перед тим вони уславилися будівництвом храмів у Перемишлі, Звенигороді та церкви Спаса в Галичі <fnref n="404" />. Юрію Долгорукому, чия донька Ольга була віддана заміж за сина галицького князя Володимирка Ярослава (Осмомисла), припала до вподоби їхня робота. Діяльність цих майстрів йому вдалося перенести з Прикарпаття на Суздальщину.

Церковне будівництво було пристрастю Андрія. Запроваджений ним новий, жорсткіший порядок адміністративного й господарського управління дав змогу,

<footnote n="400">⁴⁰⁰ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 482.</footnote>

<footnote n="401">⁴⁰¹ Там само. Стб. 490—491.</footnote>

<footnote n="402">⁴⁰² Лимонов Ю.А. Владимиро-Суздальская Русь. Очерки социально-политической истории. Ленинград, 1987. С. 46. Пор.: Горский А.А. Русь: От славянского расселения до Московского царства. Москва, 2004. С. 147—153.</footnote>

<footnote n="403">⁴⁰³ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 490—491.</footnote>

<footnote n="404">⁴⁰⁴ Беляєв Л.А. Общеєвропейские элементы в древнерусском искусстве Х—ХІІ вв. Из истории русской культуры. Москва, 2000. Т. І. С. 743.</footnote>
як засвідчують дані археології<fnref n="405" />, забезпечити піднесення економіки краю та мо-
білізувати на це будівництво значні людські й матеріальні ресурси. Поблизу Воло-
димира, на річці Нерлі, Андрій збудував «городъ каменъ именемъ Боголюбыи»,
який зіставляється літописцем з київским Вишгородом: «толь далече. якоже
Вышегородъ. тако же и Боголюбыи от Володимѣря». Зведений у ньому західно-
європейськими майстрами князівський палац був сполучений галереєю з палацо-
вим храмом Різдва Богородиці — двійником церкви Покрова на Нерлі.

Прихильний до Андрія літописець уподібнює князя біблійному царю Со-
ломону: «яко дом Господу Богу и церковь преславну святыя Богородици рожд-
ства. посредѣ города камену создавъ [в] Боголюбомъ. и оудиви ю паче всехъ церк-
ви. подобна тоѣ святая святыхъ юже бѣ Соломонъ царь премудрыи создаль»<fnref n="406" />.
У самому Володимирі — стольному граді Ростово-Суздальської землі — він звів
також чимало нових церков.

Впадає в очі грандіозний розмах цього затіяного Андріем Боголюбським церковного будівництва і символічний зміст, якого надає йому літописець: Андрій прямо ототожнюється із Соломоном, церква в Боголюбові — із старозавітним храмом Господнім у Єрусалимі, а Володимир — з Києвом як Новим Єрусалимом<fnref n="407" />. Сам Андрій, безперечно, був співтворцем цього образу: його метою було затьмарити авторитет Києва ідеологічно і тим самим вивищити статус володимиро-суздальської півночі. Як повідомляє пізній Никонівський літопис під 1157 р., Андрій «мышляше въ себѣ, еже бы како митрополии быти въ Ростове или въ Суздале, или паки град велий воздвигнути Владимирь»<fnref n="408" />.

Під 1158 р. літописи сповіщають про будівництво у Володимирі соборної церкви Успіння Пречистої Богородиці: «князь же Андрѣи. самъ оу Володимири. заложи церковь камяну святои Богородици... і дая і много имѣния. і своїбоди купленыя. і с даньми. і села лѣпшая. і десятины въ стадехъ своих. і торгъ десятыи. сверши же церковь 5 верховъ. і все верхы золотомъ оукраси. і створи в нѣи епископью. і город Володимеръ болии заложи»<fnref n="409" />.

Зразком для цього володимирського храму слугувала Велика Успенська церк-
ва Києво-Печерського монастиря, зведена близько 1075—1077 рр. візантійськи-
ми майстрами. У цьому храмі першим сподобився бути похованим батько спо-
движника Володимира Мономаха — ростовського тисяцького Георгія — Шимон
(Симон). На його будівництво останній пожертвував золотий пояс, «имуще
вѣса 50 гривень злата», і золотий вінець. Побачена Шимоном у видінні церк-
ва, «иже хощеть създатися от преподобнаго (Феодосія Печерського. — Авт.)

<footnote n="405">⁴⁰⁵ Макаров Н.А. Культурный ландшафт Суздальского Ополья в ХІ—ХІІІ вв. и пробле-
мы политического самоопределения Суздальской земли. *Наук. записки з укр. історії*. Пере-
яслав-Хмельницький, 2005. Вип. 16. С. 38—46.</footnote>

<footnote n="406">⁴⁰⁶ *ПСРЛ*. Т. 2... Стб. 581.</footnote>

<footnote n="407">⁴⁰⁷ Данилевский И.Н. Русские земли глазами современников и потомков (ХІІ—ХІV вв.). Москва, 2001. С. 72.</footnote>

<footnote n="408">⁴⁰⁸ Патриаршая или Никоновская летопись. ПСРЛ. Т. 9. Москва, 2000. С. 209.</footnote>

<footnote n="409">⁴⁰⁹ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 491.</footnote>
во имя Божиа Матери», була зміряна тим золотим поясом: «и якоже видѣхомъ, величествомъ и высотою, размеривъ поясом тѣмъ златымъ, 20 въ ширину и 30 въ дълину, а 30 въ висоту, стены съ връхом 50»<fnref n="410" />.

Георгій Симонович був тісно пов'язаний із суздальським домом Володимира Мономаха. За свідченням Києво-Печерського патерика, Володимир Всеволодович доручив йому опіку над сином: «дасть же ему на руцѣ сына своего Георгия (Юрія Долгорукого — Авт.). По дѣтех же мнозѣхъ сѣде Георгий Владимировичь во Киевѣ, тысячцкому же своему Георгиеви, яко отцу, предасть область Суждальскую»<fnref n="411" />. Цей суздальський достойник виказав «велику любовь» до Печерського монастиря — «святому тому мѣсту». Року 6638 (1130) він, за свідченням Київського літопису, «окова гробъ Феодосьевъ игумена Печерськаго»<fnref n="412" />. Отже, зв'язок київських і суздальських традицій храмобудівництва був не лише символічним.

Успенський собор у Володимирі, як і його київський прототип, був зведений іноземними майстрами: «привиде ему Бог из всех земель все мастеры, и украсив ю паче всех церквей». Дослідник О. Юаннісян вставновив, що залучені до бу- дівництва Андрієм Боголюбським завдяки посередництву Фрідріха Барбаросси майстри належали до північноіталійської ломбардської школи<fnref n="413" />. Їхніми вправ- ними руками і було зведено грандіозний і величний Успенський собор. За своїми розмірами він перевершував навіть знамениту Софію Київську. Головний храм Володимира ісього Залісся «взагалі був найвищий ... на Русі XII ст. Його глава була як і в Софії 12-віконною. Фресковий розпис пояса фасадів собору було ви- конано із застосуванням поліхромії як і в фасадах київської Софії»<fnref n="414" />.

Успенський собор у Володимирі будувався з очевидним розрахунком на об- лаштування при ньому митрополичої кафедри. Про це, на думку фахівців, свід- чать не стільки великі, довжиною 26,3 м, його розміри, скільки такі ретроспек- тивні елементи, як вежі у західних кутах, три притвори і особливе приміщення біля північної стіни — скевофілакій, місце переоблачення митрополита або кня- зя<fnref n="415" />. Андрій Боголюбський взагалі-то і не приховував своїх амбітних намірів:

<footnote n="410">⁴¹⁰ Києво-Печерський патерик (Вступ. Текст. Примітки) / підг. Д.І. Абрамович. Київ, 1930 [Реприн. вид. Київ, 1991]. С. 3. Детальніше про походження та передісторію реліквій Шимона див.: Мурьянов М.Ф. Золотой пояс Шимона. Византия. Южные славяне и Древ- няя Русь. Западная Европа. Искусство и культура: Сб. статей в честь В.Н. Лазарева. Москва, 1973. С. 186—189.</footnote>

<footnote n="411">⁴¹¹ Києво-Печерський патерик... С. 5.</footnote>

<footnote n="412">⁴¹² ПСРЛ. Т. 2... Стб. 293.</footnote>

<footnote n="413">⁴¹³ Юаннисян О.М. Романская архитектура Ломбардии и зодчество Владимиро-Суз- дальской Руси (к вопросу о происхождении мастеров Андрея Боголюбского). Памяти Мат- вея Александровича Гуковского: Науч. конф. к 100-летию со дня рождения. Санкт-Петербург, 1998. С. 25—29.</footnote>

<footnote n="414">⁴¹⁴ Воронин Н.Н. Зодчество Северо-Восточной Руси XII—XV веков. Москва, 1961. Т. І: XII столетие. С. 316.</footnote>

<footnote n="415">⁴¹⁵ Вагнер Г.К. Искусство мыслить в камне: Опыт функциональной типологии памятни- ков древнерусской архитектуры. Москва, 1990. С. 87.</footnote>
«хощу, — казав він, — бо сей град обновити митропольею, да будет сей град ве-
ликое княженье и глава всем» <fnref n="416" />.

Уявити розкіш витонченої роботи церковного начиння, яке зберігалось у
храмі, допомагає повідомлення Лаврентіївського під 1185 р. та Іпатіївського під
1183 р. літописів. Сповіщаючи про велику пожежу, що знялася тоді у Володи-
мирі, літописці зазначають, що вона знищила «мало не весь городъ. и княжь
дворъ великыи сгорѣ и церкви числомъ 32. и сборная церкви святая Богородица
Златоверхая ... и что бяше в неи.и дну оузорочии. и поникадила серебреная. и
судъ златых и сребреныхъ бе-щисла. портъ шитыхъ золотомъ. и женчюгомъ яже
вѣшали на празникъвъ двѣ верви. от золотых ворот до Богородицѣ» <fnref n="417" />.

Публічна демонстрація дорогого княжого вбрання, що накопичувалось у
ризниці собору Успіння Богородиці, була відгомоном київського обряду, запози-
ченого з візантійської практики зберігання царських шат та інсигній влади. Збе-
рігання княжих реліквій у головних храмах Києва та Володимира мало не тільки і
не стільки меморіальне, але й церемоніальне значення, зокрема для ритуалу вели-
кокнязівської інтронізації — посадження на княжий престол <fnref n="418" />. Частина цього
начиння разом з іншими київськими реліквіями — іконою Вишгородської Бого-
матері та мечем князя-страстотерпця св. Бориса — покликані були унаочнити
значущість володимирського центру влади.

З цією самою метою у Володимирі 1164 р. було збудовано й Золоті воро-
та, які мали стати символом богообраності цього міста. Андрій відправив своїх
майстрів до Києва, які вивчили та виконали обміри знаменитої брами. Про це
пам'ятали мешканці Володимира. Оплакуючи смерть князя, вони у своїх голод-
сіннях, зокрема, наголошували: «оуже ли Києву. поеху господине в тоу церковь.
тѣми Золотыми вороты. ихже дѣлать послал бяше. тои церкви на велицѣмь дворѣ
на Ярославлѣ. а река хочю создати церковь таку же ака же ворота еи золота. да бу-
деть память всему отьчеству моему. и тако плакася по нѣмь всь градъ» <fnref n="419" />. Те, що
зразком будівництва парадної брами у Володимирі слугували знамениті київські
пропілеї, підтверджують і виявлені С. Висоцьким під час археологічних дослі-
джень Золотих воріт у Києві матеріали. Про це, зокрема, свідчать однакові розмі-
ри надбрамних веж: довжина бічних фасадів, висота прорізу воріт, рівень підлоги
надбрамної церкви <fnref n="420" />. Надбрамна церква на Золотих воротах у Володимирі була
присвячена, як і київська, що вельми симптоматично, Богоматері.

«Переміщення» Золотих воріт з Києва — Нового Єрусалима, як його нази-
вали сучасники, до Володимира в тодішніх уявленнях мало символізувати і «пе-
реміщення» центру християнського царства. Споруджені Ярославом Мудрим,

<footnote n="416">⁴¹⁶ *ПСРЛ.* Т. 9... С. 223.</footnote>

<footnote n="417">⁴¹⁷ Там само. Т. 2... Стб. 630.</footnote>

<footnote n="418">⁴¹⁸ Толочко А.П. «Порты блаженных первых князей»: к вопросу о византийских по-
литических теориях на Руси. *Южная Русь и Византия*. Киев, 1991. С. 38—40.</footnote>

<footnote n="419">⁴¹⁹ *ПСРЛ.* Т. 2... Стб. 593.</footnote>

<footnote n="420">⁴²⁰ Высоцкий С.А. Золотые ворота в Киеве... С. 113; Высоцкий С.О. Іпатіївський літо-
пис про Золоті ворота у Києві та Владимирі. *Укр. іст. журн.* 1980. № 2. С. 64—68.</footnote>
ці ворота були символом царственого града — столиці Київської християнської держави. Їх прототипом виступали не тільки Золоті ворота Царгорода, а й Єрусалима — ті самі, які переступив Ісус Христос і з якими апокрифічна традиція пов'язує багато інших важливих подій Священної історії. Через них, як передбачалося, Ісус Христос ступить до Києва, як він входив колись до Єрусалима — у кінці часів і благословить стольний град і землю Руську <fnref n="421" />. Відтепер і Володимирна-Клязьмі здобув шанс на сподівання такого Божого благословення.

Грандіозне будівництво у Володимирі, ініційоване Андрієм, майстерна політика найменування споруд, імітація київських назв святинь і київських же топографічних реалій переслідували мету не лише перетворити Володимиро-Суздальщину на дзеркальний відбиток Києва, а й підняти пріоритет Володимира, вивищити його над давньою столицею <fnref n="422" />. Наслідування Києву і його архітектурі у Володимирі мало демонстративний характер і ставило своїм завданням затьмарити й перевершити київський взірець. Архітектура покликана була унаочнити пріоритет Володимира над Києвом: «масштаби його фортечних споруд перевершують укріплення Києва і Новгорода Великого. Володимирська топоніміка й назви будівель є повторенням київських» <fnref n="423" />. Сполучені діахронічно, ці нові / старі назви, покликані засвідчити успадкування Володимиром слави Києва, заклали основи оманливих уявлень подвійності Русі.

Та чи не найголовнішою прикметою демонстраційної наступності «великого Володимирського князівства» за Києвом стало перевезення Андрієм Боголюбським з київського Вишгорода шанованої в усьому православному світі ікони Богородиці. Свого часу спеціальним кораблем, спорядженим у Царгороді, її було доправлено до Києва, де вона вшановувалась як його небесна заступниця. Андрій вирішив позбавити Київщину такого заступництва. Зроблений під 1155 р. у Київському літописі запис засвідчує: «взя (Андрій. — Авт.) из Вышегорода. икону святої Богородици... и въскова на ню боле 30 гривенъ золота. проче седебра. проче камени дорогого. и великого жемчюга. оукрасивъ постави ю въ церкви своєи. святої Богородица Володимири» <fnref n="424" />.

<footnote n="421">⁴²¹ Данилевский И.Н. Мог ли Киев быть Новым Иерусалимом? Одиссей: Человек в истории. Москва, 1998. С. 136.</footnote>

<footnote n="422">⁴²² Термін « столиця» у лексиконі політичної культури і мови середньовічної Русі не зафіксовано. Столичність Києва є відтворенням константинопольської моделі, запозиченням з візантійського ідейного арсеналу. Характерною в цьому відношенні є запримічене О. Назаренком у «Службі на освячення церкви святого Георгія у Києві» (середина ХІ ст.) найменування Києва митрополитом Ітаріоном «першопрестольним матери градом», що, на думку вченого, є «калькованою з грецької термінологією, усугубленою специфічно церковним визначенням, яке вживалося по відношенню до першунствуючих кафедр» (Назаренко А.В. Была ли столица в Древней Руси? Некоторые сравнительно-исторические и терминологические наблюдения. Столичные и периферийные города Руси и России в средние века и раннее Новое время (ХІ—XVІІІ вв.): Тез. докл. науч. конф. (Москва, 3—5 декабря 1996 г.) Москва, 1996. С. 70—71).</footnote>

<footnote n="423">⁴²³ Воронин Н.Н. Зодчество Северо-Восточной Руси XII—XV веков. Т. 1. С. 316.</footnote>

<footnote n="424">⁴²⁴ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 482.</footnote>
Андрій Боголюбський прикрасив ікону Богородиці перлами та іншим кош-
товним оздобленням і встановив у збудованому ним у Володимирі Успенському
соборі. Невдовзі тамтешні книжники присявили їй літературну повість. Цей
твір, складений у Ростово-Суздальській землі, на думку дослідників, у період між
1164 і 1168 рр. <fnref n="425" />, відомий науці під назвою «Сказание о чудесах Владимирской
иконы Божьей Матери». У ньому виправдовується вчинок Андрія Боголюбсько-
го і вмотивовується, що Богоматері начебто «не подобалось» <fnref n="426" /> перебування у
Київській землі через те, що та втратила свою святість, яка тепер перейшла до
Володимира <fnref n="427" />. На підтвердження цього Богородиця явила чудо, здійнявши об-
ране нею місто на небо.

Чудотворний образ Пресвятої Богородиці, написаний, за церковною ле-
гендою, євангелістом Лукою в Єрусалимі, у свідомості сучасників уподібню-
вався скинії Мойсея, яка супроводжувала обраний народ у Землю обітовану.
Перенесення вишгородської ікони порівнювалося також з перенесенням Ков-
чега Завіту Соломоном з Сіону в храм Соломона в Єрусалимі (3 Цар. 8: 1-6),
а подорож (з Киева до Володимира) Андрія Боголюбського з царгородською
святинею ставала рівноцінною, на думку дослідників, константинопольській
літії, а через неї — єрусалимській Успенській процесії і старозавітному перене-
сенню Ковчега <fnref n="428" />.

Золотоверха Успенська церква святої Богородиці з чудотворною іконою за-
свідчили особливу прихильність Богородиці до нової християнської столиці. Те-
пер Володимир ставав містом Богородиці, яка дарує йому свій захист і небесне
заступництво. Підтвердженням тому слугують «чуда» Богородиці, явлені нею
на Володимирській землі. Одне з них, найбільш значуще, буквально повторює
«чудо» Успенської Печерської церкви у Києві. Як повідомляє Троїцький літо-
пис під 1177 р., володимирський собор підіймається в повітря разом з усім міс-
том: «оузрша чюдную Матерь Божою Володимерськую, и весь градъ до основа-
ния аки на воздусѣстоящь» <fnref n="429" />.

<footnote n="425">⁴²⁵ Пеленський Я. Боротьба за київську спадщину у 1155—1175 рр.: релігійно-церков-
на сфера. *Археология*. 1991. № 3. С. 35; Pelensky J. The Contest for the «Kievan Succession»
(1155—1175): The Religions-Ecclesiastical dimension. *Harvard Ucrainian Studies*. V. XII—XIII:
Proceedings of the International Congress commemorating the Millenium Christianity in Rus’-
Ukraine. 1988/1989. P. 761—780.</footnote>

<footnote n="426">⁴²⁶ Древнейшая редакция сказания об иконе Владимирской Богоматери / вступ. статья и публикация В.А. Кучкина, Т.А. Сумниковой. *Чудотворная икона в Византии и Древней Руси*. Москва, 1996. С. 503—504.</footnote>

<footnote n="427">⁴²⁷ Див.: Ebbinghaus A. Andrej Bogoljubskij und die «Gottesmutter von Vladimir». *Russia mediaevalis*. München. 1987. T. VI/1. S. 157—183.</footnote>

<footnote n="428">⁴²⁸ Этингоф О.Е. К ранней истории иконы «Владимирская Богоматерь» и традиции
влахернского богородичного культа на Руси в ХІ—ХІІ вв. *Древнерусское искусство. Византия
и Древняя Русь. К 100-летию Андрея Николаевича Грабара* (1896—1990). Санкт-Петербург,
1999. С. 292—294.</footnote>

<footnote n="429">⁴²⁹ Приселков М.Д. *Троицкая летопись. Реконструкция текста*. Москва; Ленинград,
1950. С. 261.</footnote>
Утвердження культу Богородиці <fnref n="430" /> у Володимирі, яка в давньоруській традиції мислилася як попечителька стольного града Київської Русі — Києва, мало підняти престиж і значення нової столиці в історично обґрунтований спосіб.

Для обґрунтування прав Володимира на церковно-політичне унезалежнення тамтешнім книжникам уявлялося важливим вмотивувати тяглість християнської традиції на цих землях аж від часів Володимира Великого. Він проголошувався фундатором міста на березі Клязьми та хрестителем освяченого його ходою Заліського краю <fnref n="431" />. Ці ще доволі невиразні «пригадування» набувають форми міфу, що було властиве багатьом спільнотам доновітньої доби, для яких, за словами Е. Сміта, межа між міфом та історією була розмитою, а то й узагалі не існувала: «навколо ядра добре засвідчених подій з готовністю наростають драматичні оповідки про минувшину, що здобувають широку довіру і служать теперішній або майбутній меті: ...міфи про заснування політичних утворень, визволення, міграцію та вибір беруть якусь історичну подію за вихідний пункт для дальної інтерпретації і доповнення новими подробицями. Навернення Володимира Київського до християнства (988 р.) або заснування Рима (753 р. до н. е.?) можна трактувати як історичні події, але їхнє значення полягає в легендах про заснування, з якими вони пов'язані. Саме ці зв'язки роблять їх придатними для політичної мети, перетворюють їх на джерело політичної єдності» <fnref n="432" />.

Піднесенню історичного і культурного престижу Володимиро-Суздальщини в очах Візантії могли найкраще прислужитися культи місцевих святих. У пошуках символів такого престижу — перед спробою перетворити Ростово-Суздальську єпископію на осібну митрополію чи архієпископію з центром у Володимирі — Андрій Боголюбський звернув увагу на особу першого ростовського єпископамученика Леонтія, хіротонісаного на єпископську кафедру в 1073—1076 рр. Наприкінці 60-х років XII ст. було складено Житіє ростовського священномученика, нетлінні мощі якого виявили в 1162—1163 рр. під час будівництва нового Успенського собору в Ростові <fnref n="433" />. Із дванадцяти нині відомих редакцій Житія Леонтія тільки перша виникла безпосередньо після виявлення мощей. У цій пам'ятці володимирської літератури Леонтій постає не першим ростовським єпископом, вихованцем Києво-Печерського монастиря <fnref n="434" />, що прийняв мученицьку смерть

<footnote n="430">⁴³⁰ Андрію Боголюбському приписується також ініціатива встановлення празника Покрова Богородиці (1 жовтня) і Спаса (1 серпня). Спірні питання походження цих церковних святє окремою науковою проблемою (див.: Плюханова М.Б. *Сюжеты и символы Московского царства*. Санкт-Петербург, 1995. С. 52—62, 139—144).</footnote>

<footnote n="431">⁴³¹ **ПСРЛ.** Т. 9... С. 209.</footnote>

<footnote n="432">⁴³² Сміт Е.Д. *Національна ідентичність* / Пер. з англ. П. Таращука. Київ, 1994. С. 31.</footnote>

<footnote n="433">⁴³³ Воронин Н.Н. «Житие» Леонтия Ростовского и византийско-русские отношения второй половины XII в. *Византийский временник*. 1963. Т. XXII. С. 23—46.</footnote>

<footnote n="434">⁴³⁴ Як згадував у своєму посланні до печерського чорноризця Полікарпа владимиро-суздальський єпископ Симон, «от того, брате, Печерьскаго манастыря пречистыя Богоматере мнози єпископи поставлени быша... Первый — Леонтие, єпископ Ростовськый, великый святитель, его же Бог прослави нетлѣнием, и се бысть первый престольникъ, его же невѣрнии</footnote>
під час повстання місцевих язичників, а третім з черги (після Федора та Іларіона) грецьким ієрархом, поставленим на ростовську кафедру нібито самим візантійським патріархом. Укладачі Житія Леонтія наголошували також на грецькому походженні святителя: «Сь бе блаженыі Царя града роженьа і воспитанья»<fnref n="435" />. Ця обставина, на їхню думку, мала імпонувати візантійським ієрархам.

Константинопольський патріархат погодився канонізувати Леонтія, що і відбулося 1194 р. Андрій Боголюбський активно сприяв популяризації його слави. У своїй резиденції в Боголюбові він спорудив посвячену святому невелику церкву, а в одній із горішніх кімнат вежі на сходах князівського палацу було виписано фреску із зображенням князя навколішках перед Богоматір'ю та Леонтія, що стояв позаду неї. Князь Андрій Боголюбский убачав у володінні мощами цього святого один із засобів для зміцнення і вивищення престижу свого князівства. За словами німецького славіста Г. Подскальськи, «хоча на землі Русі ніколи не ступала нога апостола, нині євангельська проповідь досягла і цього далекого її закутного краю. Тому Леонтію слід складати хвалу як вчителю і послідовнику апостолів: Рим славить апостолів Петра і Павла, Візантія — імператора Костянтина, Київ — князя Володимира, а Ростов — рівноапостольного Леонтія»<fnref n="436" />.

Відмовившись прийняти призначеного київським митрополитом єпископа Лева, Андрій хотів поставити на його місце у Володимирі власного протеже — святителя Федора (Федорця). Вибравши слушну нагоду, він звернувся до константинопольського патріарха з проханням висвятити того на митрополита до Володимира. До наших днів це послання, що містило, очевидно, розгорнуте обґрунтування, необхідне для такого важливого рішення, не збереглося. Натомість маємо до своєї диспозиції лист-відповідь константинопольського патріарха. Йдеться про «Грамоту великого патриарха Луки ко князю Ондр'ю Ростовскому Боголюбскому», що датується 1168 р. Авторитетний знавець і укладач норм канонічного права, визначний церковний полеміст, константинопольський патріарх Лука Хризоверг (1157—1169/1170) у своєму посланні повідомляв про отримання княжої грамоти і схвалював церковне будівництво Андрія й процвітання православної віри у його володіннях. Це підтверджувалося й княжим єпископом, який взяв участь у церковному соборі в Константинополі, де в присутності імператора було заслухано послання Андрія Боголюбського. З-поміж іншого патріарх зазначав: «сказывает же нам писанье твое, иже град Владимир из основания воздвигл еси велик со многом челов'к, в ней же церкви многы создал еси, не хощеши же его быти под правдами єпископыі ростовскиа и суждальскиа, но обновити е митрополию..... а аже отъяти таковый град (Володимир. — Авт.) от правды єпископыі ростовскиа и суждальскиа и быти ему митрополиею, не мощно то

<footnote>много мучивше» (Києво-Печерський патерик. С. 102).</footnote>

<footnote n="435">⁴³⁵ Древнерусские предания. Москва, 1982. С. 125.</footnote>

<footnote n="436">⁴³⁶ Подскальски Г. Христианство и богословская литература Киевской Руси (988—1237 гг.)... С. 228—229.</footnote>
есть.. — едина епископьба была издавна и един епископ во всей земли той, ставим же по временом священым митрополитом всеа Руси»<fnref n="437" />.

Лука Хризоверг підтвердив виключне право київського митрополита Костянтина III і наказав поновити Лева на єпископському престолі у Володимирі. Андрій змушений був прислухатися до слів патріарха, у яких сталевими нотами бринить загроза відлучення за порушення патріаршої волі. Для свого, як видатється, виправдання князь звинуватив владику Федора в тому, що той не лише не захотів поставлення од київського митрополита, а й церкви всі у Володимирі замкнув, і ключі церковні забрав. Його почали звинувачувати ще й у насильстві над ченцями і мирянами, яким він, за намовлянням, «голови одрізував і бороди, а другим людям очі випікав і язики вирізував, ще інших розпинав на стіні і мучив немилосердно, намагаючись од усіх одібрати майно, бо ненаситний він був на майно, як пекло на грішників». З цим досье Андрій відправив 1172 р. нещасного Федора на митрополичий суд до Києва: «митрополит' же Костянтинь обвини его всими винами. і повелѣ его вести в Песии островь. і тамо его осѣкоша. і языка оур'заша. яко злод'ью еретику. і руку правую отсѣкоша. і очи ему выняша. зане худу измолви на святую Богородицю»<fnref n="438" />.

Церковну організацію, що склалася впродовж віків на землях Київської Русі, константинопольський патріархат віддавна розглядав як непорушну цілісність. Послідовними прихильниками єдності руської церкви виступали київські митрополити. Саме через це й не увінчалася успіхом спроба влаштувати у Володимирі-на-Клязьмі автокефальний релігійно-політичний центр, навколо якого могли б об'єднатися північно-східні землі Русі у суверенне державно-політичне утворення з незалежною від київської іерархії митрополичною кафедрою. Тенденцію до збереження чи посилення влади київського митрополита над усіма єпархіями Русі, можливо, відбиває грецький напис на буллі Костянтина II, який обіймав київську кафедру від 1167 р.: «Константин, Божою милостю митрополит всее Россії»<fnref n="439" />. Це нововведення, що з'явилося в титулі київських митрополитів, очевидно, було своєрідною реакцією на прагнення Андрія Боголюбського до організації осібної митрополичної кафедри.

Коли ж володимирський князь усвідомив, що підірвати авторитет Києва як єдиного митрополичого центру Русі засобами дипломатії та інтриг йому не під сиду, суперництво стало виходити за береги «холодної війни». Андрій Боголюбський відверто демонстрував свою неприязнь до київського князя Мстислава Ізяславича («бѣ не имѣя любви къ Мъстиславу»). Він не оминув скористатися нагодою, аби через особисту неприязнь до нього, а можливо, і до всіх киян (серед них були ті, що отруїли його батька) зігнати на них свою зачаєну помсту, а водно-

<footnote n="437">⁴³⁷ Русская историческая библиотека. Т. 6: Памятники древнерусского канонического права. Санкт-Петербург, 1908. Стб. 63—66.</footnote>

<footnote n="438">⁴³⁸ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 551—552.</footnote>

<footnote n="439">⁴³⁹ Янин В.Л. Актовые печати Древней Руси Х—XV вв. Т. 1: Печати Х — начала XIII в. Москва, 1970. С. 49.</footnote>