# Proměny „sladké Francie“. Otázky francouzských dějin 30. a 40. let 20. století

Michel Perottino, Jiří Pešek, Christian Lequesne

<figure><img src="image_1.png" /></figure>

To cite this version:

Michel Perottino, Jiří Pešek, Christian Lequesne. Proměny „sladké Francie“. Otázky francouzských dějin 30. a 40. let 20. století. LES ÉTUDES DU CEFRES, 2004, pp.N°3. hal-04560942

HAL Id: hal-04560942

https://hal.science/hal-04560942

Submitted on 26 Apr 2024

HAL is a multi-disciplinary open access
archive for the deposit and dissemination of sci-
entific research documents, whether they are pub-
lished or not. The documents may come from
teaching and research institutions in France or
abroad, or from public or private research centers.

L'archive ouverte pluridisciplinaire HAL, est
destinée au dépôt et à la diffusion de documents
scientifiques de niveau recherche, publiés ou non,
émanant des établissements d'enseignement et de
recherche français ou étrangers, des laboratoires
publics ou privés.

<figure><img src="image_2.png" /></figure>

Distributed under a Creative Commons Attribution - ShareAlike 4.0 International License
Proměny „sladké Francie“.

Otázky francouzských
dějin 30. a 40. let 20. století
<figure><img src="image_3.png" /></figure>

Proměny „sladké Francie“.

Otázky francouzských
dějin 30. a 40. let 20. století
Obsah

Obsah 2

Úvod 3

Evianská konference 1938 a postoj francouzské diplomacie 5
Adéla Pospíchalová

Francouzská imigrační politika v letech 1939-1945 25
Magdaléna Friedrichová

Francouzské hospodářství 1944-1948: Modernizace nebo úpadek? 42
Petra Brožová

Francouzský komunismus 1944-1947 52
Ondřej Vosátka

Alsasko-Lotrinsko 64
Martina Sedláková

Seznam pramenů a použité literatury 86
Obsah

Obsah 2

Úvod 3

Evianská konference 1938 a postoj francouzské diplomacie 5
Adéla Pospíchalová

Francouzská imigrační politika v letech 1939-1945 25
Magdaléna Friedrichová

Francouzské hospodářství 1944-1948: Modernizace nebo úpadek? 42
Petra Brožová

Francouzský komunismus 1944-1947 52
Ondřej Vosátka

Alsasko-Lotrinsko 64
Martina Sedláková

Seznam pramenů a použité literatury 86
# Úvod

Proměny „sladké Francie“. Otázky francouzských dějin třicátých a čtyřicátých let 20. století

Francouzský ústav pro výzkum ve společenských vědách (CEFRES) spolu s Institutem mezinárodních studií FSV UK (IMS) předkládá české veřejnosti sborník studií k dějinám Francie třicátých a čtyřicátých let 20. století. Jedná se o přepracované a pro publikaci upravené texty bakalářských diplomových prací vzniklých v semináři jednoho z editorů tohoto sborníku. Tyto práce se opírají o novou francouzskou historiografickou literaturu a mapují témata a okruhy problémů, které dosud nebyly v česky psané odborné literatuře takřka vůbec zmiňovány.<fnref n="1" /> Vznik vynikajících studentských prací by s ohledem na nedostatečný přístup k literatuře v knihovnách UK nebyl myslitelný bez možnosti využití knihoven celé řady pražských výzkumných ústavů.

Pro soustavnou práci studentů IMS nad tématy moderních francouzských dějin je však zásadní dlouhodobá spolupráce zmíněného Institutu FSV UK s CEFRES. Obě pracoviště vznikla v Praze až po revoluci roku 1989. IMS byl založen z iniciativy prof. dr. Jana Křena, jednoho z nejvýznamnějších středoevropských specialistů na moderní dějiny<fnref n="2" />, jako pracoviště zaměřené na komplexní výzkum a pedagogické zprostředkování významných makroregionů severní polokoule. IMS se ustavil jako jedna ze součástí nově založené Fakulty sociálních věd UK. Jedna ze čtyř kateder Institutu věnuje pozornost západní Evropě a zejména Francii. Díky spolupráci s CEFRES a s podporou grantu TEMPUS – Institutional Building European Studies, který partnersky zajišťovala univerzita Paris III, se na katedře vedené doc. dr. Lenkou Rovnou, CSc. mj. podařilo založit speciální „francouzský seminář“. Katedra získala statut „Jean Monet Centre of Excellence“ a právě Francii je ve výuce - zejména v rámci magisterského a doktorského studia - věnována nadstandardní pozornost.

Na IMS působili a působí francouzští hostující profesoři či ad hoc přednášející, avšak pro stabilizaci francouzského programu, ale i „evropských studií“ a dalších výzkumných i výukových aktivit je podstatná zejména spolupráce s CEFRES. Je to dáno mimořádně šťastnou personální konstelací jak vedoucích osobností CEFRES, vždy blízkých Univerzitě Karlově a speciálně IMS, tak ochotou a obětavostí řady ostatních pracovníků a stipendistů tohoto centra francouzského výzkumu v Praze. Pražské historiky pojila již se zakládající ředitelkou CEFRES dr. Marie-Elizabeth Ducreux dlouholetá badatelská spolupráce, sahající hluboko do let starého režimu. O to příjemnější bylo, když tato respektovaná odbornice na české dějiny založila v Praze výzkumné, konferenční a vědecko-informační pracoviště, které si záhy získalo jméno a sympatie široké obce zájemců o moderní metody francouzské a obecněji evropské historiografie. Studijní knihovna CEFRES je momentálně pro pražský dějepisný život i studium francouzského pohledu v celé řadě společenskovědních oborů prostě nepostradatelná.

V této linii pokračovala ředitelka dr. Françoise Mayer a ovšem také prof. dr. Antoine Marès, dlouholetý přítel zesnulého „velkého muže“ české historiografie 19. století profesora Otto Urbana. Již v době jejich působení se také etablovala publikační řada sborníků CEFRES jako jednoho z respektovaných „českých“ odborných orgánů dějepisného a politologického, sociálněvědního a filozofického zaměření.

IMS oceňoval, že ředitelé a pracovníci CEFRES vypisovali své vlastní kursy pro jeho studenty. Velmi významné je také vedení a možnost konsultací, resp. oponentury bakalářských i magisterských diplomových prací. Je v zájmu IMS i v zájmu dlouhodobé česko-francouzské spolupráce, aby se tento těsný způsob spolupráce dále rozvíjel. IMS nabízí dnes asi třetinu své výuky v cizích jazycích. Kvantitativně zatím mírně vede němčina (díky masivní podpoře DAAD), pozice francouzštiny však k naší velké radosti soustavně sílí.

Seminář, v jehož rámci vznikla šestice studií, zahrnutých do sborníku, má dlouhodobý charakter a je přednostně věnován systematickému zkoumání zajímavé epochy na zlomu II. světové války,

<footnote n="1">¹ Velkolepá, cenově pro studenty absolutně nedostupná syntéza dějin Francie z Laroussovy produkce, vydaná v Cinkeho překladu nakladatelstvím Karolinum r. 2003, nemohla již být autory při psaní jejich článků vzata v úvahu a bylo k ní přihládnuto jen při redakčních úpravách studií. Georges Duby, Dějiny Francie od počátků po současnost, Praha 2003. Srovnej zejména kapitoly: Jean Metttas, Mezi dvěma válkami (1919-1939), s. 628-650, Marcel Merle, Instituce a politický život 1945-1980, s. 735-753.</footnote>

<footnote n="2">² Zdeněk Pousta - Pavel Seifter - Jiří Pešek (eds.), Occursus - Setkání - Begegnung. Sborník ku počtě 65. narozenin prof. dr. Jana Křena, Praha, 1995 a Jiří Pešek - Oldřich Tůma (eds.), O dějinách a politice. Janu Křenovi k sedmdesátinám, Ústí n. L., 2001.</footnote>
# Úvod

Proměny „sladké Francie“. Otázky francouzských dějin třicátých a čtyřicátých let 20. století

Francouzský ústav pro výzkum ve společenských vědách (CEFRES) spolu s Institutem mezinárodních studií FSV UK (IMS) předkládá české veřejnosti sborník studií k dějinám Francie třicátých a čtyřicátých let 20. století. Jedná se o přepracované a pro publikaci upravené texty bakalářských diplomových prací vzniklých v semináři jednoho z editorů tohoto sborníku. Tyto práce se opírají o novou francouzskou historiografickou literaturu a mapují témata a okruhy problémů, které dosud nebyly v česky psané odborné literatuře takřka vůbec zmiňovány.<fnref n="1" /> Vznik vynikajících studentských prací by s ohledem na nedostatečný přístup k literatuře v knihovnách UK nebyl myslitelný bez možnosti využití knihoven celé řady pražských výzkumných ústavů.

Pro soustavnou práci studentů IMS nad tématy moderních francouzských dějin je však zásadní dlouhodobá spolupráce zmíněného Institutu FSV UK s CEFRES. Obě pracoviště vznikla v Praze až po revoluci roku 1989. IMS byl založen z iniciativy prof. dr. Jana Křena, jednoho z nejvýznamnějších středoevropských specialistů na moderní dějiny<fnref n="2" />, jako pracoviště zaměřené na komplexní výzkum a pedagogické zprostředkování významných makroregionů severní polokoule. IMS se ustavil jako jedna ze součástí nově založené Fakulty sociálních věd UK. Jedna ze čtyř kateder Institutu věnuje pozornost západní Evropě a zejména Francii. Díky spolupráci s CEFRES a s podporou grantu TEMPUS – Institutional Building European Studies, který partnersky zajišťovala univerzita Paris III, se na katedře vedené doc. dr. Lenkou Rovnou, CSc. mj. podařilo založit speciální „francouzský seminář“. Katedra získala statut „Jean Monet Centre of Excellence“ a právě Francii je ve výuce - zejména v rámci magisterského a doktorského studia - věnována nadstandardní pozornost.

Na IMS působili a působí francouzští hostující profesoři či ad hoc přednášející, avšak pro stabilizaci francouzského programu, ale i „evropských studií“ a dalších výzkumných i výukových aktivit je podstatná zejména spolupráce s CEFRES. Je to dáno mimořádně šťastnou personální konstelací jak vedoucích osobností CEFRES, vždy blízkých Univerzitě Karlově a speciálně IMS, tak ochotou a obětavostí řady ostatních pracovníků a stipendistů tohoto centra francouzského výzkumu v Praze. Pražské historiky pojila již se zakládající ředitelkou CEFRES dr. Marie-Elizabeth Ducreux dlouholetá badatelská spolupráce, sahající hluboko do let starého režimu. O to příjemnější bylo, když tato respektovaná odbornice na české dějiny založila v Praze výzkumné, konferenční a vědecko-informační pracoviště, které si záhy získalo jméno a sympatie široké obce zájemců o moderní metody francouzské a obecněji evropské historiografie. Studijní knihovna CEFRES je momentálně pro pražský dějepisný život i studium francouzského pohledu v celé řadě společenskovědních oborů prostě nepostradatelná.

V této linii pokračovala ředitelka dr. Françoise Mayer a ovšem také prof. dr. Antoine Marès, dlouholetý přítel zesnulého „velkého muže“ české historiografie 19. století profesora Otto Urbana. Již v době jejich působení se také etablovala publikační řada sborníků CEFRES jako jednoho z respektovaných „českých“ odborných orgánů dějepisného a politologického, sociálněvědního a filozofického zaměření.

IMS oceňoval, že ředitelé a pracovníci CEFRES vypisovali své vlastní kursy pro jeho studenty. Velmi významné je také vedení a možnost konsultací, resp. oponentury bakalářských i magisterských diplomových prací. Je v zájmu IMS i v zájmu dlouhodobé česko-francouzské spolupráce, aby se tento těsný způsob spolupráce dále rozvíjel. IMS nabízí dnes asi třetinu své výuky v cizích jazycích. Kvantitativně zatím mírně vede němčina (díky masivní podpoře DAAD), pozice francouzštiny však k naší velké radosti soustavně sílí.

Seminář, v jehož rámci vznikla šestice studií, zahrnutých do sborníku, má dlouhodobý charakter a je přednostně věnován systematickému zkoumání zajímavé epochy na zlomu II. světové války,

<footnote n="1">¹ Velkolepá, cenově pro studenty absolutně nedostupná syntéza dějin Francie z Laroussovy produkce, vydaná v Cinkeho překladu nakladatelstvím Karolinum r. 2003, nemohla již být autory při psaní jejich článků vzata v úvahu a bylo k ní přihládnuto jen při redakčních úpravách studií. Georges Duby, Dějiny Francie od počátků po současnost, Praha 2003. Srovnej zejména kapitoly: Jean Metttas, Mezi dvěma válkami (1919-1939), s. 628-650, Marcel Merle, Instituce a politický život 1945-1980, s. 735-753.</footnote>

<footnote n="2">² Zdeněk Pousta - Pavel Seifter - Jiří Pešek (eds.), Occursus - Setkání - Begegnung. Sborník ku počtě 65. narozenin prof. dr. Jana Křena, Praha, 1995 a Jiří Pešek - Oldřich Tůma (eds.), O dějinách a politice. Janu Křenovi k sedmdesátinám, Ústí n. L., 2001.</footnote>
„nebezpečného míru let 1945 – 1947 a počátku studené války (zhruba léta 1944-1950). Akceptována jsou ovšem i témata, která chronologicky mírně předcházejí a do naznačené epochy teprve doznívají nebo problémy, které se v úplnosti rozvinuly až počátkem padesátých let, svým zázemím a podhoubím však tkvící v letech čtyřicátých. Smyslem semináře není průzkum původních pramenů (pro studenty bakalářského studia jen těžko dostupných), nýbrž shromáždění nejnovější zahraniční literatury k tématu, její všestranná kritika a fundované vylíčení některé závažné, rovinu encyklopedických přehledů podstatně překračující problematiky.

Tak tomu je i ve vybraných pracích. Tři studie jsou věnovány z různých úhlů pohledu imigrační problematice: Adéla Pospíchalová se v obecněji koncipované studii zaměřila na evropskou Evianskou konferenci roku 1938, toto – svým způsobem – selhání humanitární politiky evropských demokrací ve chvíli politického napětí a doznívající sociální krize. Důkladná práce Magdaleny Friedrichové „Francouzská imigrační politika 1939-1945“ mapuje traumatické situace evropských uprchlíků v těsně předválečné a zejména válečné Francii, ukazuje mj. i kontinuitu názorů na imigraci a přistěhovaleckou integraci ve Francii předválečné, válečné a z části poválečné. Lenka Kopečková pak v příspěvku nazvaném „Národní fronta a imigrace ve Francii“, načrtla širší legislativní kontext problematiky a dovedla výklad jejích politických důsledků až do dnešní Francie.

Výstižný příspěvek Petry Brožové „Francouzské hospodářství 1944-1948“ vykresluje těžkou situaci francouzského startu do poválečné epochy a představuje též cenný komparační podklad pro úvahy o možnostech a charakteristikách českého hospodářského, resp. hospodářsko-politického vývoje poválečné doby. Ondřej Vosátka se tématu „Francouzský komunismus 1944-1947“ chopil s ohromným kriticky orientovaným pracovním nadšením. Jde o téma, které svou exemplárností studenty opravdu velmi láká k vypracování analýz (v současné době v semináři vznikají dvě chronologicky návazné bakalářské práce). Je ovšem nutno zachovat si od tématu i bohaté literatury odstup a nepodléhat emocím, nepodloženým kontextuálním posouzením dobové situace.

Poslední studii sborníku zpracovala Martina Sedláková, výkonná redaktorka celé předkládané publikace. Její zájem patřil „Návratu Alsaska-Lotrinska do Francie po II. světové válce“. Rozsáhlá a s pochvalou děkana za výborný odborný výkon obhájená studie zahrnující i komplikovanou válečnou dobu težila mj. z konzultací s prof. dr. Bernardo Polonim z univerzity ve Štrasburku, jemuž patří náš upřímný dík.

Souhrnný obraz, který nabízí šest studií sborníku o „Sladké Francii“ v těžké době jejich dějin otevírá českému čtenáři pohled do problematiky pro něj zcela nové, a to jak tematicky, tak s ohledem na metodické přístupy a interpretační postupy francouzských historiků. Právě jejich práce studenti četli, podrobili kritice a důkladně vytěžili. Je to i pootevření okna do dílny soudobé francouzské historiografie, do prostoru zajímavých ideových a politických diskusí o nesnadných a bolestivých tématech. Studenti se při práci na zvolených tématech nejen mnohé dozvěděli o dějinách země, kterou mají rádi a které se hodlají i nadále intenzivně věnovat, ale také se mnoho naučili. Publikování jejich studií bylo možné díky vydavatelské pohostinnosti CEFRES a především přátelskému porozumění jeho ředitelů prof. dr. Georges Minka a prof. dr. Christian Lequesna. Poděkování patří také panu Davidu Emlerovi, který obětavě text pročetl a svými připomínkami přispěl k jeho zlepšení. Předkládaná publikace tak otevírá širší české zainteresované veřejnosti okno poznání do moderních francouzských dějin a jejich soudobé reflexe. A to je přesně cíl dlouhodobého spolupráce CEFRES a IMS FSV UK.

Christian Lequesne – Jiří Pešek – Michel Perottino
„nebezpečného míru let 1945 – 1947 a počátku studené války (zhruba léta 1944-1950). Akceptována jsou ovšem i témata, která chronologicky mírně předcházejí a do naznačené epochy teprve doznívají nebo problémy, které se v úplnosti rozvinuly až počátkem padesátých let, svým zázemím a podhoubím však tkvící v letech čtyřicátých. Smyslem semináře není průzkum původních pramenů (pro studenty bakalářského studia jen těžko dostupných), nýbrž shromáždění nejnovější zahraniční literatury k tématu, její všestranná kritika a fundované vylíčení některé závažné, rovinu encyklopedických přehledů podstatně překračující problematiky.

Tak tomu je i ve vybraných pracích. Tři studie jsou věnovány z různých úhlů pohledu imigrační problematice: Adéla Pospíchalová se v obecněji koncipované studii zaměřila na evropskou Evianskou konferenci roku 1938, toto – svým způsobem – selhání humanitární politiky evropských demokrací ve chvíli politického napětí a doznívající sociální krize. Důkladná práce Magdaleny Friedrichové „Francouzská imigrační politika 1939-1945“ mapuje traumatické situace evropských uprchlíků v těsně předválečné a zejména válečné Francii, ukazuje mj. i kontinuitu názorů na imigraci a přistěhovaleckou integraci ve Francii předválečné, válečné a z části poválečné. Lenka Kopečková pak v příspěvku nazvaném „Národní fronta a imigrace ve Francii“, načrtla širší legislativní kontext problematiky a dovedla výklad jejích politických důsledků až do dnešní Francie.

Výstižný příspěvek Petry Brožové „Francouzské hospodářství 1944-1948“ vykresluje těžkou situaci francouzského startu do poválečné epochy a představuje též cenný komparační podklad pro úvahy o možnostech a charakteristikách českého hospodářského, resp. hospodářsko-politického vývoje poválečné doby. Ondřej Vosátka se tématu „Francouzský komunismus 1944-1947“ chopil s ohromným kriticky orientovaným pracovním nadšením. Jde o téma, které svou exemplárností studenty opravdu velmi láká k vypracování analýz (v současné době v semináři vznikají dvě chronologicky návazné bakalářské práce). Je ovšem nutno zachovat si od tématu i bohaté literatury odstup a nepodléhat emocím, nepodloženým kontextuálním posouzením dobové situace.

Poslední studii sborníku zpracovala Martina Sedláková, výkonná redaktorka celé předkládané publikace. Její zájem patřil „Návratu Alsaska-Lotrinska do Francie po II. světové válce“. Rozsáhlá a s pochvalou děkana za výborný odborný výkon obhájená studie zahrnující i komplikovanou válečnou dobu težila mj. z konzultací s prof. dr. Bernardo Polonim z univerzity ve Štrasburku, jemuž patří náš upřímný dík.

Souhrnný obraz, který nabízí šest studií sborníku o „Sladké Francii“ v těžké době jejich dějin otevírá českému čtenáři pohled do problematiky pro něj zcela nové, a to jak tematicky, tak s ohledem na metodické přístupy a interpretační postupy francouzských historiků. Právě jejich práce studenti četli, podrobili kritice a důkladně vytěžili. Je to i pootevření okna do dílny soudobé francouzské historiografie, do prostoru zajímavých ideových a politických diskusí o nesnadných a bolestivých tématech. Studenti se při práci na zvolených tématech nejen mnohé dozvěděli o dějinách země, kterou mají rádi a které se hodlají i nadále intenzivně věnovat, ale také se mnoho naučili. Publikování jejich studií bylo možné díky vydavatelské pohostinnosti CEFRES a především přátelskému porozumění jeho ředitelů prof. dr. Georges Minka a prof. dr. Christian Lequesna. Poděkování patří také panu Davidu Emlerovi, který obětavě text pročetl a svými připomínkami přispěl k jeho zlepšení. Předkládaná publikace tak otevírá širší české zainteresované veřejnosti okno poznání do moderních francouzských dějin a jejich soudobé reflexe. A to je přesně cíl dlouhodobého spolupráce CEFRES a IMS FSV UK.

Christian Lequesne – Jiří Pešek – Michel Perottino
# Evianská konference 1938 a postoj francouzské diplomacie

Adéla Pospíchalová

Židovští uprchlíci z Německa a Rakouska představovali v létě 1938 závažný problém. Cílem mezinárodní konference, svolané americkým prezidentem Rooseveltem do francouzského Evianles-Bains, bylo nalezení východiska, které by pomohlo zlepšit situaci běženců. Výsledky setkání byly minimální. V průběhu konference se ale jasně ukázal postoj zúčastněných zemí k židovskému problému a projevily se jejich diplomatické zájmy. Byl také vyslán signál nacistickým představitelům, kteří rozpačitý výsledek konference mohli pochopit jako tichý souhlas s jejich protižidovskou politikou, který byl jedním z předpokladů radikalizace řešení židovské otázky v rámci Říše.

Konference probíhala v napjaté době. Neuplynulo mnoho času od anšlusu Rakouska a krize v Sudetech se pomalu stávala velmi žhavým politickým tématem. Evropské velmoci tou dobou tvrdě zastávaly politiku appeasementu vůči Německu a ani ostatní státy neměly zájem na znepřátelení si Hitlera. Během konference se proto všichni úpěnlivě snažili vyhnout diskusím o politických tématech. Zdůrazňována byla snaha vyřešit nastalou humanitární krizi uprchlíků z Německa a bývalého Rakouska bez ohledu na politické okolnosti a příčiny dané situace. Vzniklé poměry trefně komentoval William Shirer ve svém Berlínském deníku: „Je to absurdní situace: Snaží se uchlácholit muže, který nese odpovědnost za jejich problém.“<fnref n="3" />

Předkládaná studie se zabývá průběhem konference s tím, že zvýšenou pozornost věnuje francouzské taktice, postojům a zájmům v Evianu v kontextu obecného přístupu vůči uprchlíkům. Ve francouzském počínání se částečně odrážel i přístup ostatních evropských zemí, které byly podobně zavalené běženci. Základním pramenem byly dokumenty Archivu francouzského Ministerstva zahraničních věcí v Paříži. Součástí této dokumentace jsou záznamy z průběhu jednání, projevy jednotlivých delegátů, pravidelné zprávy francouzského zástupce v Evianu Ministerstvu zahraničních věcí a pokyny a šetření, která se prováděla v rámci francouzských úřadů. Některé aspekty politiky jiných zemí jsou proto postiženy jen z části.

## Situace říšských emigrantů

V roce 1933 žilo v Německu přes 500 000 Židů, z toho asi jedna třetina v Berlíně a 20% tvořili emigranti z Polska – tzv. Ostjuden. Do roku 1938 z Německa odešlo kolem 150 000 Židů.<fnref n="4" /> Anšlus Rakouska zmařil poslední naděje uprchlíků na brzký návrat a podniítil další silnou migrační vlnu, zejména z Vídně. V Rakousku žilo kolem 180 000 Židů, z toho asi 90% v jeho hlavním městě. Stejně jako Židé v Německu byli ve vysoké míře asimilováni a výrazně se podíleli na kulturním a ekonomickém vývoji země. Netrvalo dlouho a protižidovská opatření platící v Německu byla po anšlusu zavedena i v Rakousku. Během krátké doby se stala perzekuce Židů v Rakousku běžnou. Byly bojkotovány židovské obchody a mnohým byl zakázán výkon jejich povolání. Tisíce Židů a politických odpůrců nacismu byly uvězněny nebo poslány do pracovních a koncentračních táborů.

V Rakousku byl zároveň zahájen dvojí program – ekonomická diskriminace a emigrace. Vznikl propracovaný byrokratický systém podporující emigraci ze země. Ve Vídni byla za účelem urychlení procesu odžidovštění bývalého Rakouska zřízena Ústředna pro židovské vystěhovalectví (Die Zentralstelle für jüdische Auswanderung), která byla vedena Adolfem Eichmannem. Ta se později stala vzorem pro obdobnou instituci, která byla zřízena v Berlíně a po vzniku protektorátu i v Praze.<fnref n="5" /> Proces arizace židovského majetku tak byl úzce propojen s emigrací. Za umožnění legální emigrace byli Židé nuceni zaplatit téměř celým svým majetkem. Ti, jenž se rozhodli Říši opustit, museli nejprve zaplatit takzvanou Reichsfluchtsteuer, neboli daň za vystěhování.<fnref n="6" /> Tímto způsobem nacisté „legálně“ docílili ožebračení emigrantů před jejich odchodem do zahraničí a zároveň tak

<footnote n="3">³ ADLER-RUDEL: The Evian Conference on the Refugee Question. In: Leo Baeck Institute Yearbook 13, 1968, s. 251.</footnote>

<footnote n="4">⁴ TERNON, Y.: Genocidy 20. století, Praha, 1997, s. 119.</footnote>

<footnote n="5">⁵ V Berlíně byla ustavena v lednu 1939 a v Praze v červenci 1939.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Tato daň byla v Německu původně zavedena v době ekonomické krize v roce 1931, aby nedocházelo k odlivu kapitálu ze země. Po Hitlerově nástupu k moci byla dramaticky navýšena.</footnote>
# Evianská konference 1938 a postoj francouzské diplomacie

Adéla Pospíchalová

Židovští uprchlíci z Německa a Rakouska představovali v létě 1938 závažný problém. Cílem mezinárodní konference, svolané americkým prezidentem Rooseveltem do francouzského Evianles-Bains, bylo nalezení východiska, které by pomohlo zlepšit situaci běženců. Výsledky setkání byly minimální. V průběhu konference se ale jasně ukázal postoj zúčastněných zemí k židovskému problému a projevily se jejich diplomatické zájmy. Byl také vyslán signál nacistickým představitelům, kteří rozpačitý výsledek konference mohli pochopit jako tichý souhlas s jejich protižidovskou politikou, který byl jedním z předpokladů radikalizace řešení židovské otázky v rámci Říše.

Konference probíhala v napjaté době. Neuplynulo mnoho času od anšlusu Rakouska a krize v Sudetech se pomalu stávala velmi žhavým politickým tématem. Evropské velmoci tou dobou tvrdě zastávaly politiku appeasementu vůči Německu a ani ostatní státy neměly zájem na znepřátelení si Hitlera. Během konference se proto všichni úpěnlivě snažili vyhnout diskusím o politických tématech. Zdůrazňována byla snaha vyřešit nastalou humanitární krizi uprchlíků z Německa a bývalého Rakouska bez ohledu na politické okolnosti a příčiny dané situace. Vzniklé poměry trefně komentoval William Shirer ve svém Berlínském deníku: „Je to absurdní situace: Snaží se uchlácholit muže, který nese odpovědnost za jejich problém.“<fnref n="3" />

Předkládaná studie se zabývá průběhem konference s tím, že zvýšenou pozornost věnuje francouzské taktice, postojům a zájmům v Evianu v kontextu obecného přístupu vůči uprchlíkům. Ve francouzském počínání se částečně odrážel i přístup ostatních evropských zemí, které byly podobně zavalené běženci. Základním pramenem byly dokumenty Archivu francouzského Ministerstva zahraničních věcí v Paříži. Součástí této dokumentace jsou záznamy z průběhu jednání, projevy jednotlivých delegátů, pravidelné zprávy francouzského zástupce v Evianu Ministerstvu zahraničních věcí a pokyny a šetření, která se prováděla v rámci francouzských úřadů. Některé aspekty politiky jiných zemí jsou proto postiženy jen z části.

## Situace říšských emigrantů

V roce 1933 žilo v Německu přes 500 000 Židů, z toho asi jedna třetina v Berlíně a 20% tvořili emigranti z Polska – tzv. Ostjuden. Do roku 1938 z Německa odešlo kolem 150 000 Židů.<fnref n="4" /> Anšlus Rakouska zmařil poslední naděje uprchlíků na brzký návrat a podniítil další silnou migrační vlnu, zejména z Vídně. V Rakousku žilo kolem 180 000 Židů, z toho asi 90% v jeho hlavním městě. Stejně jako Židé v Německu byli ve vysoké míře asimilováni a výrazně se podíleli na kulturním a ekonomickém vývoji země. Netrvalo dlouho a protižidovská opatření platící v Německu byla po anšlusu zavedena i v Rakousku. Během krátké doby se stala perzekuce Židů v Rakousku běžnou. Byly bojkotovány židovské obchody a mnohým byl zakázán výkon jejich povolání. Tisíce Židů a politických odpůrců nacismu byly uvězněny nebo poslány do pracovních a koncentračních táborů.

V Rakousku byl zároveň zahájen dvojí program – ekonomická diskriminace a emigrace. Vznikl propracovaný byrokratický systém podporující emigraci ze země. Ve Vídni byla za účelem urychlení procesu odžidovštění bývalého Rakouska zřízena Ústředna pro židovské vystěhovalectví (Die Zentralstelle für jüdische Auswanderung), která byla vedena Adolfem Eichmannem. Ta se později stala vzorem pro obdobnou instituci, která byla zřízena v Berlíně a po vzniku protektorátu i v Praze.<fnref n="5" /> Proces arizace židovského majetku tak byl úzce propojen s emigrací. Za umožnění legální emigrace byli Židé nuceni zaplatit téměř celým svým majetkem. Ti, jenž se rozhodli Říši opustit, museli nejprve zaplatit takzvanou Reichsfluchtsteuer, neboli daň za vystěhování.<fnref n="6" /> Tímto způsobem nacisté „legálně“ docílili ožebračení emigrantů před jejich odchodem do zahraničí a zároveň tak

<footnote n="3">³ ADLER-RUDEL: The Evian Conference on the Refugee Question. In: Leo Baeck Institute Yearbook 13, 1968, s. 251.</footnote>

<footnote n="4">⁴ TERNON, Y.: Genocidy 20. století, Praha, 1997, s. 119.</footnote>

<footnote n="5">⁵ V Berlíně byla ustavena v lednu 1939 a v Praze v červenci 1939.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Tato daň byla v Německu původně zavedena v době ekonomické krize v roce 1931, aby nedocházelo k odlivu kapitálu ze země. Po Hitlerově nástupu k moci byla dramaticky navýšena.</footnote>
posílili příjmy své ekonomiky. To byl také jeden z důvodů, proč byla emigrace Hitlerem podporována. V době konání konference v Evianu, v červenci 1938, bylo Židům povoleno převést přes hranice pouze 10 říšských marek.

Ačkoliv emigrace byla podporována říšskými úřady, nebylo jednoduché zemi opustit. Židovští uprchlíci nebyli příliš vítáni nikde ve světě a bylo velmi obtížné získat vstupní víza, která byla nezbytnou podmínkou pro vycestování. Spojené státy, které byly tradičně cílem emigrantů, postupně zpřísňovaly svůj systém přistěhovaleckých kvót. Ročně přijímaly maximálně 154 000 přistěhovalců. Tento počet byl pak rozdělen mezi národnostní skupiny, a to tak, že 84 000 míst připadlo osobám přicházejícím z Velké Británie a z Irska, tedy zemím, kde nehrozily žádné politické perzekuce. I jiné země jako Argentina, Brazílie, Kanada a Austrálie, které v minulosti byly považovány za imigraci otevřené, zpřísňovaly svou legislativu a snižovaly své přistěhovalecké kvóty.<fnref n="7" /> Uprchlíkům se navíc zužovaly možnosti s nastolováním autoritativních režimů v evropských státech. Nicméně ani evropské země, které platily za demokratické a nacházely se v bezprostřední blízkosti Německa, nechtěly v roce 1938 přijímat nové žadatele o azyl. Svůj krok ospravedlňovaly oslabeným hospodářstvím a vysokým počtem již přijatých politických uprchlíků nejen z Říše, ale i jiných evropských států, které se potýkaly s nedemokratickým vývojem jako například Španělsko. Švýcarsko, Belgie a Holandsko přijímaly jen malý počet utečenců a posilovaly dohled nad svými hranicemi. Některé země jako Velká Británie zpřísnily své celní požadavky tak, aby odradily možné zájemce o azyl. Stejně tak Francie již neměla zájem přijímat nové imigranty a to i přesto, že ještě v průběhu 30. let byl příchod různým skupinám uprchlíků vcelku lehce umožněn.

## Francouzská imigrační politika ve 30. letech

Během většiny meziválečného období poskytovala Francie azyl tisícům politických uprchlíků, kteří zde mimo ochrany našli i stálou práci a dobrou životní úroveň. Nicméně ani Francie nebyla připravena vyrovnat se s velkým přílivem uprchlíků ve 30. letech. Francouzská otevřenost a pohostinnost vůči stále silně rostoucímu počtu přistěhovalců byla konfrontována s pokračující ekonomickou krizí a hrozbou války s nacistickým Německem a jeho spojenci. Již dříve přijatým uprchlíkům byly dávány za vinu neutuchající ekonomické potíže v zemi a jejich politická příslušnost se začala stávat předmětem spekulací. V důsledku dané situace a politických přeměn na jaře 1938 francouzská vláda změnila svůj postoj k uprchlíkům a zahájila přísnou přistěhovaleckou politiku.

Mezi lety 1918-1933 byla imigrační politika Francie vedena v souladu s potřebami země, která po první světové válce čelila nedostatku pracovních sil. V porovnání s ostatními zeměmi v Evropě Francie přijímala nejvíce uprchlíků. Bylo to dáno nejen její geografickou polohou, společnými hranicemi s Německem a Itálií, ale přijížděli sem tradičně i politicky či kulturně nebo nábožensky utlačovaní ze střední a východní Evropy. Francie platila za zemi azylu, kde bylo možno uchovat si politické přesvědčení, ba i revoluční nadšení, pro všechny nechtěné v zemích, kde byly zaváděny autoritativní režimy. Není proto divu, že v roce 1933, kdy se zvedla nová utečenecká vlna z Německa, byla Francie, a zejména Paříž, považována za ideální místo pro usazení.

Ekonomická krize na počátku 30. let a nástup Adolfa Hitlera k moci v Německu opět oživily uprchlickou problematiku. Uprchlíci přestali být vnímáni pozitivně a z ekonomických a politických kruhů začaly sílit hlasy požadující zastavení politiky otevřených dveří. Zástupci odborů se zasazovali za přijetí imigračních kvót, aby tak snížili konkurenci na pracovním trhu. Tehdejší ministerský předseda Édouard Daladier z Radikální strany a jeho vláda čelili více jak milionové nezaměstnanosti a novému masivnímu proudu politických uprchlíků z Německa. É. Daladier, který také zastával funkci ministra války v osmi francouzských kabinetech, považoval nekontrolovaný příliv uprchlíků za bezpečnostní riziko, jenž by mohlo způsobit narušení koncepce národní obrany,<fnref n="8" /> stejně jako by mohlo vyvolat násilnou nepřátelskou reakci francouzských nezaměstnaných i pracujících.

Během května 1933 přijala Francie více jak 20 000⁹ německých uprchlíků. V té době se také naplno projevily rozdílné názory premiéra Daladiera a jeho ministra vnitra Camilla Chautempse, které způsobily, že vláda a ani její zvláštní mezirezortní komise nebyly schopné zaujmout jednotný

<footnote n="7">⁷ Jedině Šanghaj, respektive její mezinárodní část, přijímala uprchlíky, aniž by požadovala vstupní povolení či víza.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Francie se podle tehdejších představ generálního štábu neměla nikdy dostat do ofenzivního postavení a armáda tak byla koncipována jako více méně nepohyblivá zákopová síla.</footnote>

<footnote n="9">⁹ MAGA,T.P.: Closing the Door: The French Government and Refugee Policy, 1933 – 1939. In: French Historical Studies, vol. 12, n. 3, s. 428.</footnote>
posílili příjmy své ekonomiky. To byl také jeden z důvodů, proč byla emigrace Hitlerem podporována. V době konání konference v Evianu, v červenci 1938, bylo Židům povoleno převést přes hranice pouze 10 říšských marek.

Ačkoliv emigrace byla podporována říšskými úřady, nebylo jednoduché zemi opustit. Židovští uprchlíci nebyli příliš vítáni nikde ve světě a bylo velmi obtížné získat vstupní víza, která byla nezbytnou podmínkou pro vycestování. Spojené státy, které byly tradičně cílem emigrantů, postupně zpřísňovaly svůj systém přistěhovaleckých kvót. Ročně přijímaly maximálně 154 000 přistěhovalců. Tento počet byl pak rozdělen mezi národnostní skupiny, a to tak, že 84 000 míst připadlo osobám přicházejícím z Velké Británie a z Irska, tedy zemím, kde nehrozily žádné politické perzekuce. I jiné země jako Argentina, Brazílie, Kanada a Austrálie, které v minulosti byly považovány za imigraci otevřené, zpřísňovaly svou legislativu a snižovaly své přistěhovalecké kvóty.<fnref n="7" /> Uprchlíkům se navíc zužovaly možnosti s nastolováním autoritativních režimů v evropských státech. Nicméně ani evropské země, které platily za demokratické a nacházely se v bezprostřední blízkosti Německa, nechtěly v roce 1938 přijímat nové žadatele o azyl. Svůj krok ospravedlňovaly oslabeným hospodářstvím a vysokým počtem již přijatých politických uprchlíků nejen z Říše, ale i jiných evropských států, které se potýkaly s nedemokratickým vývojem jako například Španělsko. Švýcarsko, Belgie a Holandsko přijímaly jen malý počet utečenců a posilovaly dohled nad svými hranicemi. Některé země jako Velká Británie zpřísnily své celní požadavky tak, aby odradily možné zájemce o azyl. Stejně tak Francie již neměla zájem přijímat nové imigranty a to i přesto, že ještě v průběhu 30. let byl příchod různým skupinám uprchlíků vcelku lehce umožněn.

## Francouzská imigrační politika ve 30. letech

Během většiny meziválečného období poskytovala Francie azyl tisícům politických uprchlíků, kteří zde mimo ochrany našli i stálou práci a dobrou životní úroveň. Nicméně ani Francie nebyla připravena vyrovnat se s velkým přílivem uprchlíků ve 30. letech. Francouzská otevřenost a pohostinnost vůči stále silně rostoucímu počtu přistěhovalců byla konfrontována s pokračující ekonomickou krizí a hrozbou války s nacistickým Německem a jeho spojenci. Již dříve přijatým uprchlíkům byly dávány za vinu neutuchající ekonomické potíže v zemi a jejich politická příslušnost se začala stávat předmětem spekulací. V důsledku dané situace a politických přeměn na jaře 1938 francouzská vláda změnila svůj postoj k uprchlíkům a zahájila přísnou přistěhovaleckou politiku.

Mezi lety 1918-1933 byla imigrační politika Francie vedena v souladu s potřebami země, která po první světové válce čelila nedostatku pracovních sil. V porovnání s ostatními zeměmi v Evropě Francie přijímala nejvíce uprchlíků. Bylo to dáno nejen její geografickou polohou, společnými hranicemi s Německem a Itálií, ale přijížděli sem tradičně i politicky či kulturně nebo nábožensky utlačovaní ze střední a východní Evropy. Francie platila za zemi azylu, kde bylo možno uchovat si politické přesvědčení, ba i revoluční nadšení, pro všechny nechtěné v zemích, kde byly zaváděny autoritativní režimy. Není proto divu, že v roce 1933, kdy se zvedla nová utečenecká vlna z Německa, byla Francie, a zejména Paříž, považována za ideální místo pro usazení.

Ekonomická krize na počátku 30. let a nástup Adolfa Hitlera k moci v Německu opět oživily uprchlickou problematiku. Uprchlíci přestali být vnímáni pozitivně a z ekonomických a politických kruhů začaly sílit hlasy požadující zastavení politiky otevřených dveří. Zástupci odborů se zasazovali za přijetí imigračních kvót, aby tak snížili konkurenci na pracovním trhu. Tehdejší ministerský předseda Édouard Daladier z Radikální strany a jeho vláda čelili více jak milionové nezaměstnanosti a novému masivnímu proudu politických uprchlíků z Německa. É. Daladier, který také zastával funkci ministra války v osmi francouzských kabinetech, považoval nekontrolovaný příliv uprchlíků za bezpečnostní riziko, jenž by mohlo způsobit narušení koncepce národní obrany,<fnref n="8" /> stejně jako by mohlo vyvolat násilnou nepřátelskou reakci francouzských nezaměstnaných i pracujících.

Během května 1933 přijala Francie více jak 20 000⁹ německých uprchlíků. V té době se také naplno projevily rozdílné názory premiéra Daladiera a jeho ministra vnitra Camilla Chautempse, které způsobily, že vláda a ani její zvláštní mezirezortní komise nebyly schopné zaujmout jednotný

<footnote n="7">⁷ Jedině Šanghaj, respektive její mezinárodní část, přijímala uprchlíky, aniž by požadovala vstupní povolení či víza.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Francie se podle tehdejších představ generálního štábu neměla nikdy dostat do ofenzivního postavení a armáda tak byla koncipována jako více méně nepohyblivá zákopová síla.</footnote>

<footnote n="9">⁹ MAGA,T.P.: Closing the Door: The French Government and Refugee Policy, 1933 – 1939. In: French Historical Studies, vol. 12, n. 3, s. 428.</footnote>
postoj k imigrační politice své země. Ve stěžejní diskusi, která se týkala zavedení či nezavedení restriktivní politiky vůči uprchlíkům předseda vlády prosazoval názor, že pro veřejný pořádek a bezpečnost země jsou přísnější opatření nutná. Nejenže Francie, dle jeho názoru, nebyla schopna v daných ekonomických podmínkách cizincům zajistit pracovní uplatnění, ale nově příchozí představovali i bezpečnostní hrozbu. Obával se, že s uprchlíky se do země dostane větší počet špiónů a politických rozvracečů.<fnref n="10" /> Navíc se domníval, že by větší počet cizinců mohl způsobit sociální nepokoje a umocnit ekonomickou krizi, z čehož by mohlo profitovat jedině Hitlerovo Německo. Také panovala oprávněná obava, že větší počet židovských uprchlíků z Německa může vyvolat antisemitské nálady a tak posílit pozice francouzské radikální pravice.

Oproti tomu C. Chautemps považoval francouzskou ekonomiku i přes krizi, v níž se nacházela, za schopnou přijmout další uprchlíky. Spatřoval v nich velký potenciál, který by Francie mohla v budoucnu využít mimo jiné i pro svou vlastní bezpečnost. Nad teorie o spiklencích a špiónech stavěl humanitární tradici Francie. Jeho názory podpořilo jak ministerstvo zahraničních věcí, tak i ministerstvo financí.<fnref n="11" />

Na konci října 1933 padla Daladierova vláda a po krátkém Sarrautově období se do čela vlády dostal C. Chautemps. I přes krátký časový úsek, kdy působil jako premiér, byla liberální přistěhovalecká politika zachována i během dalších pěti let. V této době se nicméně francouzské dveře začínají přivírat díky tvrdšímu uplatňování byrokratických požadavků, jejichž nesplnění v dřívějších letech nepředstavovalo pro imigranty problém. Po roce 1933 se situace změnila a nesrovnalosti v dokumentech se stávaly vážnou překážkou k obdržení povolení k pobytu a pracovního povolení, či důvodem k navrácení do země původu. I přesto Francie zůstávala evropskou zemí, která ve srovnání s ostatními přijímala největší počet lidí.

V roce 1936 nově ustavená vláda Lidové fronty,<fnref n="12" /> v jejímž čele stanul předseda Socialistické strany<fnref n="13" /> Léon Blum, přezkoumala uprchlickou politiku a k velké nelibosti východních regionů a ministerstva války dospěla k závěru, že žádná restriktivní opatření nejsou potřeba. Ačkoliv se vládě nepodařilo zvládnout ekonomickou krizi, která trvale vytvářela tlak na ochranu trhu práce před cizinci, a došlo ke ztroskotání zahraniční politiky, podařilo se jí uchránit uprchlickou politiku před zásadními omezujícími opatřeními.

Tradice politiky otevřených dveří a morální odpovědnost Francie vůči utlačovaným jiných národů se staly hlavními argumenty, které prosazovali L. Blum a C. Chautemps.<fnref n="14" /> Odmítavý postoj by Francii postavil na stejně nízkou morální úroveň jako byly státy, které uprchlický problém vytvářely. Nejhlasitěji se proti těmto argumentům stále stavěl E. Daladier, který v té době opět zastával funkci ministra války. Své názory měl šanci prosadit a uvést do praxe až po skončení vlády Lidové fronty v dubnu 1938.

Anšlus Rakouska v březnu 1938 vyprovokoval vládní krizi ve Francii a vynesl É. Daladiera do premiérského křesla. Ten sestavil středo-pravou koalici, která zůstala u vlády po další dva roky. Znamenalo to konec liberálního pojetí utečenecké politiky, jenž se znovu stala předmětem zvýšené pozornosti s příchodem nových žadatelů o azyl z Rakouska. Jeden z prvních kroků v rámci utečenecké politiky nového ministerského předsedy bylo vydání zákona o pobytu cizinců na francouzském území,<fnref n="15" /> první svého druhu po téměř sto letech.<fnref n="16" /> Tento zákon legálně zaváděl rozdělení uprchlíků do dvou skupin. Na jedné straně ochraňoval již uplatňovaná práva dříve příchozích imigrantů z 20. let, zejména z Ruska a z Arménie, a zároveň zaváděl přísnější opatření vůči nově příchozím žadatelům o trvalý, ale i dočasný pobyt ze Španělska,<fnref n="17" /> Německa a jiných zemí. Navíc tento zákon dával pohraničním úředníkům větší pravomoci nevpustit uprchlíka do země. S jeho uvedením v platnost se Francie, která byla dlouhou dobu považována za stát otevřený novým přistěhovalcům, stala typickou tranzitní zemí.

<footnote n="10">¹⁰ Tento názor nejspiš vš vycházel ze zkušenosti z 20. let, kdy Francie přijala 50 000 antifašistů z Itálie, mezi nimiž se vyskytly i osoby, které se později angažovaly v protistátní činnosti.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ MAGA, T.P.: Closing the Door, s. 432.</footnote>

<footnote n="12">¹² Vláda Lidové fronty přinesla stabilizaci francouzské politické scény. Během meziválečného období byla francouzská politická scéna velmi nestabilní. V této době se postupně vystřídalo 33 rozdílňých vlád.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Socialistická strana zastávala humanitární a mírové zásady již od dob svého dřívějšího předsedy a zakladatele Jeana Jaurčse.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Premiéři v letech 1936 – 1938.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ 2. 5. 1938.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Jednalo se o zákon z 21. 4. 1832, ve kterém se za uprchlíka považoval každý cizinec žijící ve Franci, který nemohl užívat ochrany své vlastní vlády.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Dalším faktorem, který nutně ovlivnil Blumův postoj k uprchlické politice, byl stále rostoucí příliš Španělů, kteří přicházeli v malých skupinách již od roku 1931. Masivní příchod proběhl až po rozpoutání občanské války ve Španělsku. V říjnu 1937 bylo ve Francii údajně přijato kolem 300 000 španělských uprchlíků a na jaře 1939 se jejich počet vyšplhal na 450 000.</footnote>
postoj k imigrační politice své země. Ve stěžejní diskusi, která se týkala zavedení či nezavedení restriktivní politiky vůči uprchlíkům předseda vlády prosazoval názor, že pro veřejný pořádek a bezpečnost země jsou přísnější opatření nutná. Nejenže Francie, dle jeho názoru, nebyla schopna v daných ekonomických podmínkách cizincům zajistit pracovní uplatnění, ale nově příchozí představovali i bezpečnostní hrozbu. Obával se, že s uprchlíky se do země dostane větší počet špiónů a politických rozvracečů.<fnref n="10" /> Navíc se domníval, že by větší počet cizinců mohl způsobit sociální nepokoje a umocnit ekonomickou krizi, z čehož by mohlo profitovat jedině Hitlerovo Německo. Také panovala oprávněná obava, že větší počet židovských uprchlíků z Německa může vyvolat antisemitské nálady a tak posílit pozice francouzské radikální pravice.

Oproti tomu C. Chautemps považoval francouzskou ekonomiku i přes krizi, v níž se nacházela, za schopnou přijmout další uprchlíky. Spatřoval v nich velký potenciál, který by Francie mohla v budoucnu využít mimo jiné i pro svou vlastní bezpečnost. Nad teorie o spiklencích a špiónech stavěl humanitární tradici Francie. Jeho názory podpořilo jak ministerstvo zahraničních věcí, tak i ministerstvo financí.<fnref n="11" />

Na konci října 1933 padla Daladierova vláda a po krátkém Sarrautově období se do čela vlády dostal C. Chautemps. I přes krátký časový úsek, kdy působil jako premiér, byla liberální přistěhovalecká politika zachována i během dalších pěti let. V této době se nicméně francouzské dveře začínají přivírat díky tvrdšímu uplatňování byrokratických požadavků, jejichž nesplnění v dřívějších letech nepředstavovalo pro imigranty problém. Po roce 1933 se situace změnila a nesrovnalosti v dokumentech se stávaly vážnou překážkou k obdržení povolení k pobytu a pracovního povolení, či důvodem k navrácení do země původu. I přesto Francie zůstávala evropskou zemí, která ve srovnání s ostatními přijímala největší počet lidí.

V roce 1936 nově ustavená vláda Lidové fronty,<fnref n="12" /> v jejímž čele stanul předseda Socialistické strany<fnref n="13" /> Léon Blum, přezkoumala uprchlickou politiku a k velké nelibosti východních regionů a ministerstva války dospěla k závěru, že žádná restriktivní opatření nejsou potřeba. Ačkoliv se vládě nepodařilo zvládnout ekonomickou krizi, která trvale vytvářela tlak na ochranu trhu práce před cizinci, a došlo ke ztroskotání zahraniční politiky, podařilo se jí uchránit uprchlickou politiku před zásadními omezujícími opatřeními.

Tradice politiky otevřených dveří a morální odpovědnost Francie vůči utlačovaným jiných národů se staly hlavními argumenty, které prosazovali L. Blum a C. Chautemps.<fnref n="14" /> Odmítavý postoj by Francii postavil na stejně nízkou morální úroveň jako byly státy, které uprchlický problém vytvářely. Nejhlasitěji se proti těmto argumentům stále stavěl E. Daladier, který v té době opět zastával funkci ministra války. Své názory měl šanci prosadit a uvést do praxe až po skončení vlády Lidové fronty v dubnu 1938.

Anšlus Rakouska v březnu 1938 vyprovokoval vládní krizi ve Francii a vynesl É. Daladiera do premiérského křesla. Ten sestavil středo-pravou koalici, která zůstala u vlády po další dva roky. Znamenalo to konec liberálního pojetí utečenecké politiky, jenž se znovu stala předmětem zvýšené pozornosti s příchodem nových žadatelů o azyl z Rakouska. Jeden z prvních kroků v rámci utečenecké politiky nového ministerského předsedy bylo vydání zákona o pobytu cizinců na francouzském území,<fnref n="15" /> první svého druhu po téměř sto letech.<fnref n="16" /> Tento zákon legálně zaváděl rozdělení uprchlíků do dvou skupin. Na jedné straně ochraňoval již uplatňovaná práva dříve příchozích imigrantů z 20. let, zejména z Ruska a z Arménie, a zároveň zaváděl přísnější opatření vůči nově příchozím žadatelům o trvalý, ale i dočasný pobyt ze Španělska,<fnref n="17" /> Německa a jiných zemí. Navíc tento zákon dával pohraničním úředníkům větší pravomoci nevpustit uprchlíka do země. S jeho uvedením v platnost se Francie, která byla dlouhou dobu považována za stát otevřený novým přistěhovalcům, stala typickou tranzitní zemí.

<footnote n="10">¹⁰ Tento názor nejspiš vš vycházel ze zkušenosti z 20. let, kdy Francie přijala 50 000 antifašistů z Itálie, mezi nimiž se vyskytly i osoby, které se později angažovaly v protistátní činnosti.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ MAGA, T.P.: Closing the Door, s. 432.</footnote>

<footnote n="12">¹² Vláda Lidové fronty přinesla stabilizaci francouzské politické scény. Během meziválečného období byla francouzská politická scéna velmi nestabilní. V této době se postupně vystřídalo 33 rozdílňých vlád.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Socialistická strana zastávala humanitární a mírové zásady již od dob svého dřívějšího předsedy a zakladatele Jeana Jaurčse.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Premiéři v letech 1936 – 1938.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ 2. 5. 1938.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Jednalo se o zákon z 21. 4. 1832, ve kterém se za uprchlíka považoval každý cizinec žijící ve Franci, který nemohl užívat ochrany své vlastní vlády.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Dalším faktorem, který nutně ovlivnil Blumův postoj k uprchlické politice, byl stále rostoucí příliš Španělů, kteří přicházeli v malých skupinách již od roku 1931. Masivní příchod proběhl až po rozpoutání občanské války ve Španělsku. V říjnu 1937 bylo ve Francii údajně přijato kolem 300 000 španělských uprchlíků a na jaře 1939 se jejich počet vyšplhal na 450 000.</footnote>
Tímto krokem dala Francie jasně najevo, že je uprchlíky již plně „saturována“,<fnref n="18" /> jak prohlásil v červenci 1938 francouzský vyslanec Henri Bérenger při svém projevu na konferenci v Evian-les-Bains, která se zabývala neutěšenou situací uprchlíků z Rakouska a Německa po březnovém anšlusu. Ke svolání konference došlo v době, kdy ve Francii probíhalo přehodnocování situace a vítězily méně liberální myšlenky. Od toho se také odvíjely její postoje, které se ne zcela slučovaly s myšlenkou pomoci rakouským a německým politickým uprchlíkům, která byla deklarována jako stěžejní pro připravované setkání zástupců přistěhovaleckých států.

## Svolání konference

Nedlouho po anšlusu Rakouska, 23. března 1938, svolal americký prezident F. D. Roosevelt mezinárodní konferenci, jejímž tématem měla být vážná uprchlická krize v Evropě, která díky stále agresivnější politice Německa nabyla nevídaných rozměrů.

Až do roku 1938 byla Hitlerova protižidovská politika považována ostatními státy za jeho vnitropolitickou záležitost. Mimo neoficiální protesty ze strany intelektuálů a významných kulturních osobností demokratické země nepodnikly žádná efektivní opatření na vládní úrovni, aby se jakkoliv pokusily danou situaci v Německu zmírnit či zvrátit. Tato politika nevměšování byla nacisty zneužita k vystupňování tlaku na vnitřní politické a rasové „nepřátele“ v zemi. V letech 1933 – 1937 bylo vydáno 135 protižidovských zákonů, které německou židovskou populaci omezovaly ekonomicky, kulturně i společensky. Nepetržitý tlak ze strany nacistického státu a společnosti vyprovokoval početnou emigraci, která se po anšlusu Rakouska stala nezanedbatelným problémem, který země potenciálního azylu nemohly přehlížet, neboť se přímo dotýkal jich samých, jejich ekonomické a společenské situace.

Prezident Roosevelt požádal vlády Velké Británie, Francie, Belgie, Nizozemí, Dánska, Švédska, Norska, Švýcarska, Itálie, Austrálie a Nového Zélandu a vlády všech států amerického kontinentu,<fnref n="19" /> aby spolu se Spojenými státy sestavily zvláštní komisi složenou z vyslanců jednotlivých vlád, která by se zabývala problematikou politických uprchlíků z Rakouska a Německa. Aby jeho pozvání mělo šanci na kladné přijetí, bylo nutno zdůraznit, že cílem setkání nebude nátlak na zvýšení imigračních kvót nebo zmírnění platné legislativy. „...Naše myšlenka je taková, že zatímco tito zástupci by byli dosazeni zainteresovanými vládami, finanční náklady spojené s okamžitou emigrací by převzaly soukromé organizace působící v příslušné zemi. Navíc by mělo být zřejmé, že se od žádné země nebude požadovat, aby přijala větší počet emigrantů než dovoluje její platná legislativa.“<fnref n="20" />

Američané počítali, že během následujících dvanácti měsíců, počínaje 1. červencem 1938, by mohly Spojené státy přijmout 26 000 německých uprchlíků, Latinská Amerika (hlavně Argentina) 50 000 a Evropa 25 000 zájemců o azyl z Ríše, aniž by bylo nutné měnit stávající legislativu v jednotlivých zemích.<fnref n="21" /> Společně s výzvou k uspořádání konference zažádal americký prezident o uvolnění přijímacích procedur ve Spojených státech. Americká roční kvóta pro uprchlíky z Německa činila v té době 25 957 osob,<fnref n="22" /> ale tento počet nebyl v roce 1937 naplněn a přijato bylo pouze 17 199 osob. Důvodem nebyl nízký zájem žadatelů, ale americká neochota a přísnost, o čemž svědčí i to, že mezi lety 1933-1938 bylo okolo 130 000 uprchlíků odmítnuto.<fnref n="23" />

Podle Rooseveltových představ se na chystané konferenci měly sejít státy, kterých se přímo dotýkala problematika uprchlíků z Německa a bývalého Rakouska, aby si vzájemně vyměnily své názory a pohledy na danou věc. Toto setkání nemělo mít za daných okolností politický charakter, čímž také Američané vysvětlovali nepřizvání žádného z nástupnických států Rakousko-Uherska.<fnref n="24" /> Nepředpokládalo se ani, že by tato konference a její případné další aktivity mohly působit v rozporu s již existujícími organizacemi, které se zabývaly uprchlickou otázkou, či jejich činnost jakkoliv omezovat nebo narušovat. Nicméně vzniklá situace vyžadovala, jak se Roosevelt domníval, rychlou odpověď všech zainteresovaných zemí a také jejich vzájemnou koordinaci na vládní úrovni.

<footnote n="18">¹⁸ Archiv Ministerstva zahraničních věcí Francie v Paříži (MAE), SDN 1816/22, projev Henriho Bérengera.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Celkem se jednalo o 32 zemí.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Foreign Relations of the US 1938, Washington, 1955, vol. I, s. 740-741. In Adler-Rudel: The Evian Conference, s. 237, Rooseveltův zvací dopis.</footnote>

<footnote n="21">²¹ MAE, SDN 1815/4, telegram z Washingtonu.</footnote>

<footnote n="22">²² Spolu s rakouskou kvótou se jednalo o 27 370 osob ročně. Adler-Rudel: The Evian Conference, s. 237. BAUER, Y.: Jews for Sale?, New Haven and London, 1994, s. 30.</footnote>

<footnote n="23">²³ BAUER, Y.: Jews for Sale?, s. 30.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ MAE, SDN 1815/7.</footnote>
Tímto krokem dala Francie jasně najevo, že je uprchlíky již plně „saturována“,<fnref n="18" /> jak prohlásil v červenci 1938 francouzský vyslanec Henri Bérenger při svém projevu na konferenci v Evian-les-Bains, která se zabývala neutěšenou situací uprchlíků z Rakouska a Německa po březnovém anšlusu. Ke svolání konference došlo v době, kdy ve Francii probíhalo přehodnocování situace a vítězily méně liberální myšlenky. Od toho se také odvíjely její postoje, které se ne zcela slučovaly s myšlenkou pomoci rakouským a německým politickým uprchlíkům, která byla deklarována jako stěžejní pro připravované setkání zástupců přistěhovaleckých států.

## Svolání konference

Nedlouho po anšlusu Rakouska, 23. března 1938, svolal americký prezident F. D. Roosevelt mezinárodní konferenci, jejímž tématem měla být vážná uprchlická krize v Evropě, která díky stále agresivnější politice Německa nabyla nevídaných rozměrů.

Až do roku 1938 byla Hitlerova protižidovská politika považována ostatními státy za jeho vnitropolitickou záležitost. Mimo neoficiální protesty ze strany intelektuálů a významných kulturních osobností demokratické země nepodnikly žádná efektivní opatření na vládní úrovni, aby se jakkoliv pokusily danou situaci v Německu zmírnit či zvrátit. Tato politika nevměšování byla nacisty zneužita k vystupňování tlaku na vnitřní politické a rasové „nepřátele“ v zemi. V letech 1933 – 1937 bylo vydáno 135 protižidovských zákonů, které německou židovskou populaci omezovaly ekonomicky, kulturně i společensky. Nepetržitý tlak ze strany nacistického státu a společnosti vyprovokoval početnou emigraci, která se po anšlusu Rakouska stala nezanedbatelným problémem, který země potenciálního azylu nemohly přehlížet, neboť se přímo dotýkal jich samých, jejich ekonomické a společenské situace.

Prezident Roosevelt požádal vlády Velké Británie, Francie, Belgie, Nizozemí, Dánska, Švédska, Norska, Švýcarska, Itálie, Austrálie a Nového Zélandu a vlády všech států amerického kontinentu,<fnref n="19" /> aby spolu se Spojenými státy sestavily zvláštní komisi složenou z vyslanců jednotlivých vlád, která by se zabývala problematikou politických uprchlíků z Rakouska a Německa. Aby jeho pozvání mělo šanci na kladné přijetí, bylo nutno zdůraznit, že cílem setkání nebude nátlak na zvýšení imigračních kvót nebo zmírnění platné legislativy. „...Naše myšlenka je taková, že zatímco tito zástupci by byli dosazeni zainteresovanými vládami, finanční náklady spojené s okamžitou emigrací by převzaly soukromé organizace působící v příslušné zemi. Navíc by mělo být zřejmé, že se od žádné země nebude požadovat, aby přijala větší počet emigrantů než dovoluje její platná legislativa.“<fnref n="20" />

Američané počítali, že během následujících dvanácti měsíců, počínaje 1. červencem 1938, by mohly Spojené státy přijmout 26 000 německých uprchlíků, Latinská Amerika (hlavně Argentina) 50 000 a Evropa 25 000 zájemců o azyl z Ríše, aniž by bylo nutné měnit stávající legislativu v jednotlivých zemích.<fnref n="21" /> Společně s výzvou k uspořádání konference zažádal americký prezident o uvolnění přijímacích procedur ve Spojených státech. Americká roční kvóta pro uprchlíky z Německa činila v té době 25 957 osob,<fnref n="22" /> ale tento počet nebyl v roce 1937 naplněn a přijato bylo pouze 17 199 osob. Důvodem nebyl nízký zájem žadatelů, ale americká neochota a přísnost, o čemž svědčí i to, že mezi lety 1933-1938 bylo okolo 130 000 uprchlíků odmítnuto.<fnref n="23" />

Podle Rooseveltových představ se na chystané konferenci měly sejít státy, kterých se přímo dotýkala problematika uprchlíků z Německa a bývalého Rakouska, aby si vzájemně vyměnily své názory a pohledy na danou věc. Toto setkání nemělo mít za daných okolností politický charakter, čímž také Američané vysvětlovali nepřizvání žádného z nástupnických států Rakousko-Uherska.<fnref n="24" /> Nepředpokládalo se ani, že by tato konference a její případné další aktivity mohly působit v rozporu s již existujícími organizacemi, které se zabývaly uprchlickou otázkou, či jejich činnost jakkoliv omezovat nebo narušovat. Nicméně vzniklá situace vyžadovala, jak se Roosevelt domníval, rychlou odpověď všech zainteresovaných zemí a také jejich vzájemnou koordinaci na vládní úrovni.

<footnote n="18">¹⁸ Archiv Ministerstva zahraničních věcí Francie v Paříži (MAE), SDN 1816/22, projev Henriho Bérengera.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Celkem se jednalo o 32 zemí.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Foreign Relations of the US 1938, Washington, 1955, vol. I, s. 740-741. In Adler-Rudel: The Evian Conference, s. 237, Rooseveltův zvací dopis.</footnote>

<footnote n="21">²¹ MAE, SDN 1815/4, telegram z Washingtonu.</footnote>

<footnote n="22">²² Spolu s rakouskou kvótou se jednalo o 27 370 osob ročně. Adler-Rudel: The Evian Conference, s. 237. BAUER, Y.: Jews for Sale?, New Haven and London, 1994, s. 30.</footnote>

<footnote n="23">²³ BAUER, Y.: Jews for Sale?, s. 30.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ MAE, SDN 1815/7.</footnote>
Jedním z vážných problémů, který znesnadňoval přijetí uprchlíků, byla skutečnost, že z Německa a bývalého Rakouska utíkaly osoby bez jakýchkoliv finančních prostředků. To představovalo velkou peněžní zátěž pro přijímající země. Proto také bylo jednou ze základních myšlenek zasedání zajistit, aby uprchlíci mohli odcházet z Říše s kapitálem, který by jim umožnil usadit se v zemi, do které přicházeli, aniž by potřebovali výraznou vládní pomoc daného státu. Tím by se pro řadu zemí (hlavně Latinské Ameriky) stali uprchlíci daleko atraktivnější a měli by tak větší šanci na vlídnější přijetí. Tato otázka se stala předmětem pozdějších vyjednávání s Říší, která vedl stálý výbor, ustanovený během konference v Evianu. Od počátku bylo patrné, že pokud se nevyřeší klíčová otázka celého problému, totiž kdo zaplatí náklady na příjem tisíců Židů z Německa a Rakouska,<fnref n="25" /> nikdo větší počet uprchlíků z Říše nepřijme.

Americké svolání konference nebylo jedinečné díky svému tematickému zaměření, neboť uprchlický problém existoval delší dobu a musel se řešit již dříve. Důležitá byla skutečnost, že Američané aktivně přistoupili k řešení daného problému na mezinárodní úrovni, což svým způsobem signalizovalo změny v kurzu americké zahraniční politiky. Nesmíme zapomínat, že Spojené státy americké nebyly členem Společnosti národů. Tato iniciativa se dá vysvětlit i jako snaha zapojit se do uprchlické politiky na mezistátní úrovni a získat tak možnost utvářet její celkový koncept. V různých vyjádřeních americké strany se navíc často zdůrazňovala nutnost spolupráce se Společností národů. Stálý výbor, který Američané plánovali v Evianu založit, měl být v kontaktu s Vysokým komisariátem pro uprchlíky z Německa Společnosti národů, který sídlil v Londýně, aby tak mohl využít jeho bohatých zkušeností s utečenci.<fnref n="26" />

Postoje jednotlivých zúčastněných zemí byly patrné již z prvních ohlasů na americký návrh. Ty se během setkání vládních představitelů v Evianu téměř nezměnily. Původně se očekávalo, že by země Latinské Ameriky a státy Commonwealthu mohly větší počet uprchlíků přijmout. To se ale nepotvrdilo.

Konference, jež byla plánována na červenec, se měla zabývat i dalšími otázkami spojenými s emigrací, jako byla legislativní ochrana uprchlíků, jejich přesídlení, financování apod. Původně se předpokládalo, že do agendy konference bude zařazena i Palestina, jakožto místo možného přesídlení Židů, kteří tvořili většinu<fnref n="27" /> z politických uprchlíků, kteří z Německa a bývalého Rakouska odcházeli. To ovšem narazilo na odpor Velké Británie, která podmínila svou účast na konferenci právě vyloučením tohoto tématu z jednání. Palestina se v meziválečném období stala pro Británii velmi ožehavou a složitou otázkou a připustit její veřejné projednávání bylo naprosto nepřijatelné. Pro Brity představovala palestinská otázka politický problém, který musel být řešen citlivě a vnímám z více úhlů pohledu než jen v rámci hledání azylu pro (sta)tisíce Židů z Říše. Situace v regionu byla složitá a Británie si nepřála, aby se jakkoliv (kýmkoliv) narušila dosavadní jednání a její zájmy v oblasti. Na druhou stranu se tak omezilo pole působnosti chystané konference, neboť právě Palestina byla chápána jako vhodné teritorium, kam by Židé mohli přirozeně přicházet, aniž by se to přímo dotýkalo zúčastněných zemí. Projednávání palestinské otázky by nicméně během zasedání v Evianu muselo vyvolat rozkol mezi Brity a ostatními zúčastněnými, na čemž neměl ani Londýn, ani Washington zájem. Proto bylo rozhodnuto, že se v Evianu o Palestině jednat nebude. Z tajného memoranda W. Murraye, vedoucího oddělení pro blízkovýchodní otázky, americkému generálnímu konzulovi v Jeruzalémě G. Wadsworthovi je britský postoj a jeho obavy jasně patrné. „...Je cítit, že by se komise měla vyhnout jakýmkoliv pokusům zavést do jednání taková politická témata, která jsou spojena s Palestinou, sionistické a antisionistické otázky. Takovéto otázky by vyvolaly hořké vášně a mohly by dokonce vést k rozkolu v činnosti výboru.“<fnref n="28" />

Mimo to si Británie kladla ještě další dva požadavky, kterými podmiňovala svou účast na konferenci. Měla se projednávat jen problematika již existujících uprchlíků a nikoliv těch, kteří jsou ohroženi perzekucí a chystají se svou zemi teprve opustit. Dále se konference měly účastnit pouze země imigrace, nikoliv tedy Německo či jiné státy, které vytvářely utečenecký problém.<fnref n="29" />

Postoj států Latinské Ameriky a Commonwealthu byl v podstatě shodný. Země svou účast přislíbily, ale zároveň upozornily, že se jejich chování bude odvíjet v souladu s jejich vnitropolitickými zájmy, které nesmí být nijak dotčeny. V případě zemí Commonwealthu byly tyto zájmy definovány spíše politicko-sociálně, tedy částečně i rasově, zatímco Latinská Amerika svou

<footnote n="25">²⁵ Konference měla řešit jen otázku uprchlíků z Říše.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ MAE, SDN 1815 - 1817.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Asi 90%. In: Adler-Rudel: The Evian Conference, s. 239.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ In: Foreign relations of the U.S., 1938. Washington 1955, vol I., s. 752.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ ADLER-RUDEL: The Evian Conference, s. 237.</footnote>
Jedním z vážných problémů, který znesnadňoval přijetí uprchlíků, byla skutečnost, že z Německa a bývalého Rakouska utíkaly osoby bez jakýchkoliv finančních prostředků. To představovalo velkou peněžní zátěž pro přijímající země. Proto také bylo jednou ze základních myšlenek zasedání zajistit, aby uprchlíci mohli odcházet z Říše s kapitálem, který by jim umožnil usadit se v zemi, do které přicházeli, aniž by potřebovali výraznou vládní pomoc daného státu. Tím by se pro řadu zemí (hlavně Latinské Ameriky) stali uprchlíci daleko atraktivnější a měli by tak větší šanci na vlídnější přijetí. Tato otázka se stala předmětem pozdějších vyjednávání s Říší, která vedl stálý výbor, ustanovený během konference v Evianu. Od počátku bylo patrné, že pokud se nevyřeší klíčová otázka celého problému, totiž kdo zaplatí náklady na příjem tisíců Židů z Německa a Rakouska,<fnref n="25" /> nikdo větší počet uprchlíků z Říše nepřijme.

Americké svolání konference nebylo jedinečné díky svému tematickému zaměření, neboť uprchlický problém existoval delší dobu a musel se řešit již dříve. Důležitá byla skutečnost, že Američané aktivně přistoupili k řešení daného problému na mezinárodní úrovni, což svým způsobem signalizovalo změny v kurzu americké zahraniční politiky. Nesmíme zapomínat, že Spojené státy americké nebyly členem Společnosti národů. Tato iniciativa se dá vysvětlit i jako snaha zapojit se do uprchlické politiky na mezistátní úrovni a získat tak možnost utvářet její celkový koncept. V různých vyjádřeních americké strany se navíc často zdůrazňovala nutnost spolupráce se Společností národů. Stálý výbor, který Američané plánovali v Evianu založit, měl být v kontaktu s Vysokým komisariátem pro uprchlíky z Německa Společnosti národů, který sídlil v Londýně, aby tak mohl využít jeho bohatých zkušeností s utečenci.<fnref n="26" />

Postoje jednotlivých zúčastněných zemí byly patrné již z prvních ohlasů na americký návrh. Ty se během setkání vládních představitelů v Evianu téměř nezměnily. Původně se očekávalo, že by země Latinské Ameriky a státy Commonwealthu mohly větší počet uprchlíků přijmout. To se ale nepotvrdilo.

Konference, jež byla plánována na červenec, se měla zabývat i dalšími otázkami spojenými s emigrací, jako byla legislativní ochrana uprchlíků, jejich přesídlení, financování apod. Původně se předpokládalo, že do agendy konference bude zařazena i Palestina, jakožto místo možného přesídlení Židů, kteří tvořili většinu<fnref n="27" /> z politických uprchlíků, kteří z Německa a bývalého Rakouska odcházeli. To ovšem narazilo na odpor Velké Británie, která podmínila svou účast na konferenci právě vyloučením tohoto tématu z jednání. Palestina se v meziválečném období stala pro Británii velmi ožehavou a složitou otázkou a připustit její veřejné projednávání bylo naprosto nepřijatelné. Pro Brity představovala palestinská otázka politický problém, který musel být řešen citlivě a vnímám z více úhlů pohledu než jen v rámci hledání azylu pro (sta)tisíce Židů z Říše. Situace v regionu byla složitá a Británie si nepřála, aby se jakkoliv (kýmkoliv) narušila dosavadní jednání a její zájmy v oblasti. Na druhou stranu se tak omezilo pole působnosti chystané konference, neboť právě Palestina byla chápána jako vhodné teritorium, kam by Židé mohli přirozeně přicházet, aniž by se to přímo dotýkalo zúčastněných zemí. Projednávání palestinské otázky by nicméně během zasedání v Evianu muselo vyvolat rozkol mezi Brity a ostatními zúčastněnými, na čemž neměl ani Londýn, ani Washington zájem. Proto bylo rozhodnuto, že se v Evianu o Palestině jednat nebude. Z tajného memoranda W. Murraye, vedoucího oddělení pro blízkovýchodní otázky, americkému generálnímu konzulovi v Jeruzalémě G. Wadsworthovi je britský postoj a jeho obavy jasně patrné. „...Je cítit, že by se komise měla vyhnout jakýmkoliv pokusům zavést do jednání taková politická témata, která jsou spojena s Palestinou, sionistické a antisionistické otázky. Takovéto otázky by vyvolaly hořké vášně a mohly by dokonce vést k rozkolu v činnosti výboru.“<fnref n="28" />

Mimo to si Británie kladla ještě další dva požadavky, kterými podmiňovala svou účast na konferenci. Měla se projednávat jen problematika již existujících uprchlíků a nikoliv těch, kteří jsou ohroženi perzekucí a chystají se svou zemi teprve opustit. Dále se konference měly účastnit pouze země imigrace, nikoliv tedy Německo či jiné státy, které vytvářely utečenecký problém.<fnref n="29" />

Postoj států Latinské Ameriky a Commonwealthu byl v podstatě shodný. Země svou účast přislíbily, ale zároveň upozornily, že se jejich chování bude odvíjet v souladu s jejich vnitropolitickými zájmy, které nesmí být nijak dotčeny. V případě zemí Commonwealthu byly tyto zájmy definovány spíše politicko-sociálně, tedy částečně i rasově, zatímco Latinská Amerika svou

<footnote n="25">²⁵ Konference měla řešit jen otázku uprchlíků z Říše.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ MAE, SDN 1815 - 1817.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Asi 90%. In: Adler-Rudel: The Evian Conference, s. 239.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ In: Foreign relations of the U.S., 1938. Washington 1955, vol I., s. 752.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ ADLER-RUDEL: The Evian Conference, s. 237.</footnote>
pozornost soustředila na možný vznik ekonomických a obchodních problémů spojených s případným příchodem německých uprchlíků.

Kolumbijská vláda ve své odpovědi na Rooseveltovo pozvání účast přislíbila pod podmínkou, že tento krok nebude interpretován jako politický čin, ale jen jako humanitární gesto. Také se dožadovala nového ujištění, že na ni nebude kladen tlak na změnu stávající legislativy o uprchlících.<fnref n="30" /> Chilské ano bylo doprovozeno upozorněním, že vládní imigrační politika se řídí přísnými pravidly a že vláda nemá zájem o žádné osoby, které by měly v úmyslu přistěhovat se do městských aglomerací, tedy o obchodníky a ty, kteří zastávají svobodná povolání. Naopak je otevřena zemědělcům, jenž by byli ochotni přestěhovat se do jižních oblastí země, kde jsou ovšem velmi špatné životní podmínky.<fnref n="31" />

I odpovědi ostatních zemí Latinské Ameriky se nesly ve stejném duchu. Například Argentina chápala americkou iniciativu jako „humanitární výzvu“, kterou je možné řešit jen v prostoru vymezeném platným zákonodárstvím v zemi, tak aby v žádném případě „nebyl ohrožen sociální a politický řád země a její ekonomické potřeby.“<fnref n="32" /> Státy střední a jižní Ameriky byly většinou zemědělské a proto neměly zájem o netechnické a nezemědělské profese, které by pro ně představovaly jen nevítanou konkurenci na pracovním trhu.

Téměř všechny pozvané země kontinentální Evropy, i když s jistými výhradami, s účastí souhlasily. Výjimku představovala Itálie, která ve své odpovědi na pozvání označila svou účast jako neslučitelnou s „hlavními proudy své národní a zahraniční politiky, které jsou jasně definovány a známy.“<fnref n="33" /> Ostatní evropské země myšlenku setkání přijaly, přestože se žádná před jejím zahájením netajila tím, že nehodlá nic měnit na svých dosavadních imigračních procedurách směrem k uvolnění přistěhovalecké politiky. Z prvních reakcí se dalo vyčíst, že od chystané konference očekávaly najití území mimo Evropu, kde by se mohl usídlit větší počet osob, čímž by se výrazně zlepšila nelehká situace, ve které se díky velkému proudu uprchlíků ocitaly. Obecně panovala obava, že přijetí velkého počtu osob z Říše vyvolá lavinovou reakci v jiných státech střední a východní Evropy. „Dnes Němci a Rakušané, zítra Češi a Maďaři!“ varoval například britský denník Daily Express.<fnref n="34" /> Navíc zde byla otázka Polska a Rumunska, jejichž představitelé se netajili svým úmyslem vyřešit svou židovskou otázku velmi razantně. Poláci a Rumuni se dovolávali účasti na konferenci. To bylo pro ostatní nepřijatelné, neboť nikdo nechtěl řešení „humanitární krize“ vzniklé v bývalém Rakousku a Německu rozšiřovat na řešení židovské otázky v celé Evropě.

Za zmínku stojí i reakce Hitlera, který dva dny po ohlášení konference F. D. Rooseveltem prohlásil: „Mohu jen doufat, že zbylý svět, který má tak hlubokou sympatii pro tyto kriminálníky (Židy), bude alespoň štědrý natolik, aby tyto sympatie převedl na praktickou pomoc. My, na naší straně, jsme připraveni dát tyto všechny kriminálníky těmto zemím k dispozici, dokonce i na přepychových lodích.“<fnref n="35" />

Evropské země svou roli v řešení uprchlické problematiky spatřovaly v usnadnění přechodu do jiné země, nejlépe do zámoří. Nemalý vliv na postoje evropských zemí měla i ekonomická krize 30. let, jejíž dozvuky byly stále velmi patrné. Projevila se nejen v hospodářské oblasti ale i rostoucí podporou krajně pravicových hnutí.

Ani Francie se svým přístupem zásadně nelišila od ostatních evropských zemí. Byla kontinentální velmocí a její hlas měl větší váhu. Před zahájením konference si francouzské ministerstvo zahraničních věcí vyžádalo stanoviska ostatních ministerstev k problematice politických uprchlíků z Německa a Rakouska. Dne 27. 6. 1938 se sešla mezirezortní komise, která pod předsednictvím Henryho Bérengera měla za úkol upřesnit stanoviska, jež měla francouzská delegace na červencovém mezivládním setkání zastávat. Francie k chystané konferenci přistupovala velmi seriózně, ale zároveň bez velkých očekávání. Ve Francii představovali uprchlíci jedno z předních politických témat již delší dobu. Zájem na chystaném setkání byl tedy pochopitelný.

Rooseveltovo pozvání na konferenci přišlo ještě v době, kdy byl u vlády druhý kabinet Lidové fronty s premiérem Léonem Blumem. V čele ministerstva zahraničních věcí tehdy stál Joseph Paul-

<footnote n="30">³⁰ MAE, SDN 1815/34, kolumbijská odpověď na americký zvací dopis.</footnote>

<footnote n="31">³¹ MAE, SDN 1815/35, chilská odpověď na americký zvací dopis.</footnote>

<footnote n="32">³² MAE, SDN 1815/38, argentinská odpověď na americký zvací dopis.</footnote>

<footnote n="33">³³ MAE, SDN 1815/26, italská odpověď na americký zvací dopis.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ MAE, SDN 1815/30, zpráva z Londýna pojednávající o polemice v britských novinách.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ BERENBAUM, M.: Witness to the Holocaust, New York, 1997, s. 32.</footnote>
pozornost soustředila na možný vznik ekonomických a obchodních problémů spojených s případným příchodem německých uprchlíků.

Kolumbijská vláda ve své odpovědi na Rooseveltovo pozvání účast přislíbila pod podmínkou, že tento krok nebude interpretován jako politický čin, ale jen jako humanitární gesto. Také se dožadovala nového ujištění, že na ni nebude kladen tlak na změnu stávající legislativy o uprchlících.<fnref n="30" /> Chilské ano bylo doprovozeno upozorněním, že vládní imigrační politika se řídí přísnými pravidly a že vláda nemá zájem o žádné osoby, které by měly v úmyslu přistěhovat se do městských aglomerací, tedy o obchodníky a ty, kteří zastávají svobodná povolání. Naopak je otevřena zemědělcům, jenž by byli ochotni přestěhovat se do jižních oblastí země, kde jsou ovšem velmi špatné životní podmínky.<fnref n="31" />

I odpovědi ostatních zemí Latinské Ameriky se nesly ve stejném duchu. Například Argentina chápala americkou iniciativu jako „humanitární výzvu“, kterou je možné řešit jen v prostoru vymezeném platným zákonodárstvím v zemi, tak aby v žádném případě „nebyl ohrožen sociální a politický řád země a její ekonomické potřeby.“<fnref n="32" /> Státy střední a jižní Ameriky byly většinou zemědělské a proto neměly zájem o netechnické a nezemědělské profese, které by pro ně představovaly jen nevítanou konkurenci na pracovním trhu.

Téměř všechny pozvané země kontinentální Evropy, i když s jistými výhradami, s účastí souhlasily. Výjimku představovala Itálie, která ve své odpovědi na pozvání označila svou účast jako neslučitelnou s „hlavními proudy své národní a zahraniční politiky, které jsou jasně definovány a známy.“<fnref n="33" /> Ostatní evropské země myšlenku setkání přijaly, přestože se žádná před jejím zahájením netajila tím, že nehodlá nic měnit na svých dosavadních imigračních procedurách směrem k uvolnění přistěhovalecké politiky. Z prvních reakcí se dalo vyčíst, že od chystané konference očekávaly najití území mimo Evropu, kde by se mohl usídlit větší počet osob, čímž by se výrazně zlepšila nelehká situace, ve které se díky velkému proudu uprchlíků ocitaly. Obecně panovala obava, že přijetí velkého počtu osob z Říše vyvolá lavinovou reakci v jiných státech střední a východní Evropy. „Dnes Němci a Rakušané, zítra Češi a Maďaři!“ varoval například britský denník Daily Express.<fnref n="34" /> Navíc zde byla otázka Polska a Rumunska, jejichž představitelé se netajili svým úmyslem vyřešit svou židovskou otázku velmi razantně. Poláci a Rumuni se dovolávali účasti na konferenci. To bylo pro ostatní nepřijatelné, neboť nikdo nechtěl řešení „humanitární krize“ vzniklé v bývalém Rakousku a Německu rozšiřovat na řešení židovské otázky v celé Evropě.

Za zmínku stojí i reakce Hitlera, který dva dny po ohlášení konference F. D. Rooseveltem prohlásil: „Mohu jen doufat, že zbylý svět, který má tak hlubokou sympatii pro tyto kriminálníky (Židy), bude alespoň štědrý natolik, aby tyto sympatie převedl na praktickou pomoc. My, na naší straně, jsme připraveni dát tyto všechny kriminálníky těmto zemím k dispozici, dokonce i na přepychových lodích.“<fnref n="35" />

Evropské země svou roli v řešení uprchlické problematiky spatřovaly v usnadnění přechodu do jiné země, nejlépe do zámoří. Nemalý vliv na postoje evropských zemí měla i ekonomická krize 30. let, jejíž dozvuky byly stále velmi patrné. Projevila se nejen v hospodářské oblasti ale i rostoucí podporou krajně pravicových hnutí.

Ani Francie se svým přístupem zásadně nelišila od ostatních evropských zemí. Byla kontinentální velmocí a její hlas měl větší váhu. Před zahájením konference si francouzské ministerstvo zahraničních věcí vyžádalo stanoviska ostatních ministerstev k problematice politických uprchlíků z Německa a Rakouska. Dne 27. 6. 1938 se sešla mezirezortní komise, která pod předsednictvím Henryho Bérengera měla za úkol upřesnit stanoviska, jež měla francouzská delegace na červencovém mezivládním setkání zastávat. Francie k chystané konferenci přistupovala velmi seriózně, ale zároveň bez velkých očekávání. Ve Francii představovali uprchlíci jedno z předních politických témat již delší dobu. Zájem na chystaném setkání byl tedy pochopitelný.

Rooseveltovo pozvání na konferenci přišlo ještě v době, kdy byl u vlády druhý kabinet Lidové fronty s premiérem Léonem Blumem. V čele ministerstva zahraničních věcí tehdy stál Joseph Paul-

<footnote n="30">³⁰ MAE, SDN 1815/34, kolumbijská odpověď na americký zvací dopis.</footnote>

<footnote n="31">³¹ MAE, SDN 1815/35, chilská odpověď na americký zvací dopis.</footnote>

<footnote n="32">³² MAE, SDN 1815/38, argentinská odpověď na americký zvací dopis.</footnote>

<footnote n="33">³³ MAE, SDN 1815/26, italská odpověď na americký zvací dopis.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ MAE, SDN 1815/30, zpráva z Londýna pojednávající o polemice v britských novinách.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ BERENBAUM, M.: Witness to the Holocaust, New York, 1997, s. 32.</footnote>
Boncour. Tato vláda na americkou výzvu reagovala velmi kladně. Přání Spojených států řešit daný problém na čistě humanitárním základě se plně slučoval s velkomyslným konceptem imigrační politiky Lidové fronty. Ve snaze vyhnout se zpolitizování akce neměla být konferenci věnována velká publicita a měla si zachovat víceméně soukromý charakter, což se týkalo jak finančních zdrojů, tak i složení jednotlivých delegací. Neexistoval důvod k obavám, že by se od Francie (a ani jiného přizvaného státu) očekávalo jakékoliv zvláštní úsilí ať v oblasti legislativní či finanční, což bylo patrné z charakteru pozvání prezidenta Roosevelta.

Francouzští představitelé vnímali, že americká iniciativa má mimo jiné za cíl vyřešit složitou vnitřní situaci v USA. Dle jejich názoru chtěla "usměrnit velmi živé proudy sympatií, které se v této zemi (v USA) projevují ve prospěch rakouských uprchlíků a které by lehce mohly, pokud by se jimi vládní úřady nezabývaly, přerůst v násilné demonstrace nepřátelství vůči Německu a v kampaň za změnu imigračních zákonů."<fnref n="36" /> Na americký návrh i přesto přistoupili. Doufali, že si Spojené státy začínají uvědomovat nebezpečí, které může představovat fašismus pro jejich vlastní bezpečnost, a že Hitlerovo chování se nejenže neslučuje s principy humanity a demokracie, které jsou Američany tolik uznávány, ale že je i ohrožuje. A kdyby snad utečenecká politika měla být důvodem k ukončení amerického izolacionismu, nechtěla se Francie v čele s Léonem Blumem stát překážkou tohoto kroku tím, že by se příčila Rooseveltovu návrhu.

Vláda Lidové fronty byla 8. dubna 1938 nahrazena středo-pravým kabinetem É. Daladiera. Ten přistupoval k utečenecké problematice daleko přísněji. Vydání zákona o uprchlících tuto tendenci jen potvrdilo. Samotnou konferencí se začal zabývat až koncem dubna, kdy musel reagovat na americký návrh, aby se Francie stala hostitelskou zemí chystaného setkání. Původně bylo navrženo Švýcarsko pro svou centrální polohu, ale Švýcaři odmítli podobnou úlohu zastávat. Jednali tak proto, aby se údajně nezpronevěřili Společnosti národů, ale také proto, a to především, aby se nedostali do sporu s Německem. Po švýcarském odmítnutí se Američané obraťtili na Paříž, která tuto roli bez velkého nadšení přijala.<fnref n="37" />

Se zpřísňováním podmínek přijetí utečenců do země Francie začala pochybovat o prospěšnosti mezinárodní konference o uprchlících. Zásadním úkolem pro budoucí konferenci bylo zajistit, aby Francie nakonec nebyla donucena přijmout větší počet uprchlíků za své hranice a ani na území svých kolonií.

Francouzské ministerstvo pro kolonie Georgese Mandela se jednoznačně stavělo proti přijetí politických uprchlíků ve francouzských koloniích. Usazení utečenců by údajně představovalo nesmírnou finanční zátěž pro metropoli. Tato myšlenka se také setkala jen s minimální odezvou v samotných koloniích. Ministerstvo podniklo menší průzkum a rozeslalo dotaz do všech svých kolonií, jestli a kolik uprchlíků by jednotlivá území mohla přijmout. Nazpět přišly jen dvě pozitivní odpovědi. Z Nové Kaledonie, která byla ochotna přijmout několik stovek rodin, a z Madagaskaru, který příslíbil poskytnout přístřeší několika tisícům rodin. Nikdo jiný na danou výzvu kladně nereagoval.

Dále bylo přijetí uprchlíků vnímáno ministerstvem jako problém ve smyslu politickém. „Kdybychom souhlasili s umožněním usazení židovských emigrantů, zdálo by se, že jsme v jisté míře přijali úhel pohledu zahraničních vlád, které tvrdí, že existuje židovská otázka, a které odmítají považovat Židy ve své zemi za státní příslušníky.“<fnref n="38" />

Z nót mezi ministerstvy mimo jiné i vyplývá, že ačkoliv byli za předmět konference označeni političtí uprchlíci z Německa a bývalého Rakouska, byl tento problém uvnitř státního aparátu jednoznačně chápán jako židovská otázka a v těchto relacích také posuzován.

S uspořádání konference souviselo více obav na francouzské i na britské straně. Jednou ze záležitostí, která zneklidňovala politiky v Paříži, bylo, aby účinek setkání nebyl kontraproduktivní. Existovalo zde reálné riziko, že podobná akce vyvolá další vlnu antisemitismu ve střední a východní Evropě, který by podnítil nový exodus, a tím by se problém uprchlíků dostal na naprosto nekontrolovatelnou úroveň. Navíc by takovéto zasedání mohlo narušit snahy ministra zahraničních věcí Georgese Bonneta uplatňovat politiku appeasementu. Bonnet usiloval, aby se Francie vyvarovala jakýchkoliv zbytečných kroků, které by mohly zavdat příčinu ke sporu, nebo dokonce vyprovokovat konflikt s Německem, který by následně mohl vést k válce.

<footnote n="36">³⁶ MAE, SDN 1815, francouzský velvyslanec ve Washingtonu ministerstvu zahraničních věcí, 23. 3. 1938.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ MAE, SDN 1815/34.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ MAE, SDN 1815/221, ministerstvo pro kolonie ministerstvu zahraničních věcí.</footnote>
Boncour. Tato vláda na americkou výzvu reagovala velmi kladně. Přání Spojených států řešit daný problém na čistě humanitárním základě se plně slučoval s velkomyslným konceptem imigrační politiky Lidové fronty. Ve snaze vyhnout se zpolitizování akce neměla být konferenci věnována velká publicita a měla si zachovat víceméně soukromý charakter, což se týkalo jak finančních zdrojů, tak i složení jednotlivých delegací. Neexistoval důvod k obavám, že by se od Francie (a ani jiného přizvaného státu) očekávalo jakékoliv zvláštní úsilí ať v oblasti legislativní či finanční, což bylo patrné z charakteru pozvání prezidenta Roosevelta.

Francouzští představitelé vnímali, že americká iniciativa má mimo jiné za cíl vyřešit složitou vnitřní situaci v USA. Dle jejich názoru chtěla "usměrnit velmi živé proudy sympatií, které se v této zemi (v USA) projevují ve prospěch rakouských uprchlíků a které by lehce mohly, pokud by se jimi vládní úřady nezabývaly, přerůst v násilné demonstrace nepřátelství vůči Německu a v kampaň za změnu imigračních zákonů."<fnref n="36" /> Na americký návrh i přesto přistoupili. Doufali, že si Spojené státy začínají uvědomovat nebezpečí, které může představovat fašismus pro jejich vlastní bezpečnost, a že Hitlerovo chování se nejenže neslučuje s principy humanity a demokracie, které jsou Američany tolik uznávány, ale že je i ohrožuje. A kdyby snad utečenecká politika měla být důvodem k ukončení amerického izolacionismu, nechtěla se Francie v čele s Léonem Blumem stát překážkou tohoto kroku tím, že by se příčila Rooseveltovu návrhu.

Vláda Lidové fronty byla 8. dubna 1938 nahrazena středo-pravým kabinetem É. Daladiera. Ten přistupoval k utečenecké problematice daleko přísněji. Vydání zákona o uprchlících tuto tendenci jen potvrdilo. Samotnou konferencí se začal zabývat až koncem dubna, kdy musel reagovat na americký návrh, aby se Francie stala hostitelskou zemí chystaného setkání. Původně bylo navrženo Švýcarsko pro svou centrální polohu, ale Švýcaři odmítli podobnou úlohu zastávat. Jednali tak proto, aby se údajně nezpronevěřili Společnosti národů, ale také proto, a to především, aby se nedostali do sporu s Německem. Po švýcarském odmítnutí se Američané obraťtili na Paříž, která tuto roli bez velkého nadšení přijala.<fnref n="37" />

Se zpřísňováním podmínek přijetí utečenců do země Francie začala pochybovat o prospěšnosti mezinárodní konference o uprchlících. Zásadním úkolem pro budoucí konferenci bylo zajistit, aby Francie nakonec nebyla donucena přijmout větší počet uprchlíků za své hranice a ani na území svých kolonií.

Francouzské ministerstvo pro kolonie Georgese Mandela se jednoznačně stavělo proti přijetí politických uprchlíků ve francouzských koloniích. Usazení utečenců by údajně představovalo nesmírnou finanční zátěž pro metropoli. Tato myšlenka se také setkala jen s minimální odezvou v samotných koloniích. Ministerstvo podniklo menší průzkum a rozeslalo dotaz do všech svých kolonií, jestli a kolik uprchlíků by jednotlivá území mohla přijmout. Nazpět přišly jen dvě pozitivní odpovědi. Z Nové Kaledonie, která byla ochotna přijmout několik stovek rodin, a z Madagaskaru, který příslíbil poskytnout přístřeší několika tisícům rodin. Nikdo jiný na danou výzvu kladně nereagoval.

Dále bylo přijetí uprchlíků vnímáno ministerstvem jako problém ve smyslu politickém. „Kdybychom souhlasili s umožněním usazení židovských emigrantů, zdálo by se, že jsme v jisté míře přijali úhel pohledu zahraničních vlád, které tvrdí, že existuje židovská otázka, a které odmítají považovat Židy ve své zemi za státní příslušníky.“<fnref n="38" />

Z nót mezi ministerstvy mimo jiné i vyplývá, že ačkoliv byli za předmět konference označeni političtí uprchlíci z Německa a bývalého Rakouska, byl tento problém uvnitř státního aparátu jednoznačně chápán jako židovská otázka a v těchto relacích také posuzován.

S uspořádání konference souviselo více obav na francouzské i na britské straně. Jednou ze záležitostí, která zneklidňovala politiky v Paříži, bylo, aby účinek setkání nebyl kontraproduktivní. Existovalo zde reálné riziko, že podobná akce vyvolá další vlnu antisemitismu ve střední a východní Evropě, který by podnítil nový exodus, a tím by se problém uprchlíků dostal na naprosto nekontrolovatelnou úroveň. Navíc by takovéto zasedání mohlo narušit snahy ministra zahraničních věcí Georgese Bonneta uplatňovat politiku appeasementu. Bonnet usiloval, aby se Francie vyvarovala jakýchkoliv zbytečných kroků, které by mohly zavdat příčinu ke sporu, nebo dokonce vyprovokovat konflikt s Německem, který by následně mohl vést k válce.

<footnote n="36">³⁶ MAE, SDN 1815, francouzský velvyslanec ve Washingtonu ministerstvu zahraničních věcí, 23. 3. 1938.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ MAE, SDN 1815/34.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ MAE, SDN 1815/221, ministerstvo pro kolonie ministerstvu zahraničních věcí.</footnote>
Mnoho otazníků vzbuzovala otázka vztahů se Společností národů, jejímž členem Spojené státy americké nebyly. Panovala obava, že by mohlo dojít k dalšímu oslabení institucí Společnosti národů,<fnref n="39" /> které se uprchlíky zabývaly již delší dobu. Francouzská strana se proto snažila získat záruky návaznosti práce existujících agentur a budoucích aktivit, které vyplynou z jednání konference.<fnref n="40" /> K tomu se spolu s Velkou Británií snažily ještě před začátkem zasedání pozice Společnosti národů posílit. Zprostředkovaly mimo jiné sloučení Nansenova úřadu, jehož činnost měla být k 1. 1. 1939 skončena, a Vysokého komisariátu pro uprchlíky z Německa.

Nicméně jak ve Francii, tak v Anglii neměl nikdo zájem dávat své pochybnosti a obavy příliš hlasitě najevo. Nechtěli Američany zrazovat v jejich snaze zapojit se do řešení evropských problémů. V rámci vnitřní komunikace mezi ministerstvy nikdo nezakrýval svou skepsi ohledně skutečného přijetí většího počtu uprchlíků z Říše do jakékoliv ze zemí, které se měly zasedání účastnit. Zdrženlivé postoje ostatních vlád byly všem dobře známy. Zejména odmítavý přístup zemí jihoamerického kontinentu velmi zklamal Američany. Ale ani o vstřícném kroku ze strany Spojených států se reálně neuvažovalo. Otázkou v podstatě zůstávalo, jestli dojde alespoň k naprostému naplnění stávající kvóty, která po sečtení německé a rakouské umožňovala legální přijetí 27 370⁴¹ osob z Říše ročně, a jestli se tak stane přijetím lidí se statutem uprchlíků. Ani předpokládaným finančním jednáním americké strany s Říší se nedávaly velké šance na úspěch. Nicméně i ona malá naděje a pak také skutečnost, že se USA částečně zapojily do evropských záležitostí, i když jen na velmi omezeném poli, nedovolovala nikomu, aby se stavěl proti americké snaze zabývat se problematikou říšských uprchlíků.

Ještě před zahájením zasedání v Evianu proběhla mezi ministerstvy debata o možnostech a postojích, které měla zastávat francouzská delegace. Jednou z nevyjasněných otázek bylo, kdo by měl být považován za politického uprchlíka a jestli se definice uprchlíka slučuje s definicí politického uprchlíka.

Podle původní americké verze se na zasedání za politického uprchlíka měly považovat a) osoby, které si přejí emigrovat pro své politické názory, náboženství nebo původ a jsou stále na území Německa (včetně Rakouska) a b) osoby, které již ze stejných důvodů emigrovaly.<fnref n="42" /> Francouzům se nezamlouvalo, aby byli do definice politického uprchlíka, tak jak ho bude chápat svolaná konference, zahrnuti i ti, co se teprve chystají odjet. Nechtěli, aby se podobný krok stal podnětem k odchodu dalších osob. Stejně tak se obávali, že by si Němci podobnou definici mohli vysvětlit v neprospěch Francie a posílit tak své aktivity podporující odchod Židů z Říše. Na nátlak židovských organizací, které měly v Americe silnou lobby, byli nakonec na konferenci jako političtí uprchlíci považováni i ti, kdo Říši doposud neopustili. Potvrdil to americký delegát M. Taylor ve svém úvodním projevu. „...Pojem „politický uprchlík“ užívaný pro účely stávající konference je zamýšlen tak, aby v sobě zahrnoval osoby, které touží opustit Německo, stejně jako ty, které tak již učinily.“<fnref n="43" />

Francouzi stejně jako Angličané neměli zájem, aby se pojetí politických uprchlíků, kteří měli být předmětem zasedání, slučoval s definicí uprchlíka, tak jak ji vnímala Společnost národů. Nechtěli tak vyvolat nepatřičné naděje a dohady ve zbytku střední a východní Evropy a snažili se tím udržet humanitární charakter celé akce a zabránit jejímu zpolitizování a rozšíření na větší počet lidí. Proto také bylo zdůrazňováno, že se jedná jen o osoby politicky pronásledované v Říši. Z podobných důvodů platila tichá dohoda nepoužívat označení Židé, ačkoliv všem bylo jasné, že ti, jichž se

<footnote n="39">³⁹ V součinosti se Společností národů působily tři různé agentury, které na ni byly více či méně závislé.</footnote>

<footnote>• Tzv. Nansenův úřad byl založen v roce 1931 jako Mezinárodní úřad pro uprchlíky SN a měl za úkol zabývat se humanitárními problémy (bezpečnost, ulehčení asimilace, případné urychlení repatriace atd.) v rámci uprchlické otázky. Jeho působnost byla omezena do konce roku 1938, protože se předpokládalo, že poté již nebude podobná instituce potřebná. Později působil jako autonomní organizace Společnosti národů, která úzce spolupracovala s Mezinárodním úřadem práce SN. Do jeho kompetence spadali uprchlíci z Ruska a Arménie atp. a po roce 1935 i z oblasti Sárska. Po smrti svého prvního předsedy Nansena si nicméně neudržel svou pozici a nedokázal se účinně angažovat ve prospěch uprchlíků.</footnote>

<footnote>• Komisariát pro uprchlíky z Německa byl založen jako reakce na nástup Hitlera k moci i silnou emigrační vlnu, kterou způsobil. Vzhledem k politické situaci byl plenárním shromážděním ustanoven jako orgán nezávislý na Společnosti národů. Měl jednat ve prospěch jednotlivých utečenců, pomáhat jim usadit se a měl Společnosti národů předkládat obecná doporučení vztahující se k uprchlíkům. Nejprve v jeho čele stanul respektovaný americký odborník na mezinárodní vztahy James G. McDonald. Nesplnil velká očekávání, která do něj byla vkládána, a po dvou letech podal svou demisi. Zároveň upozorňoval na humanitární katastrofu německých Židů. Vyzval dokonce Společnost národů, aby Německo bombardovala. Jeho nástupcem ve funkci se stal britský generál ve výslužbě sir Neil Malcolm, který byl daleko více než jeho předchůdce finančně omezován tím, že jeho úřad nesměl přijímat finanční prostředky od soukromých organizací. Nansenův úřad se postupně stal bezzubou organizací, která neměla patřičnou silu néco změnit.</footnote>

<footnote>• Uprchlíky se v rámci institucí Společnosti národů ještě zabýval Mezinárodní úřad práce. Katastrofální stav existujících institucí, které se měly uprchlíky zabývat, byl také jedním z důvodů, proč prezident Roosevelt spatřoval potřebu svolat évianskou konferenci.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ MAE, SDN 1815/160.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ BAUER, Y.: Jews for Sale?, s. 31.</footnote>

<footnote n="42">⁴² MAE, SDN 1815/244-246, poznámky k návrhu agendy konference.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ MAE, SDN 1816/108-119, návrh jednání konference předložený americkým delegátem M. Taylorem první den zasedání.</footnote>
Mnoho otazníků vzbuzovala otázka vztahů se Společností národů, jejímž členem Spojené státy americké nebyly. Panovala obava, že by mohlo dojít k dalšímu oslabení institucí Společnosti národů,<fnref n="39" /> které se uprchlíky zabývaly již delší dobu. Francouzská strana se proto snažila získat záruky návaznosti práce existujících agentur a budoucích aktivit, které vyplynou z jednání konference.<fnref n="40" /> K tomu se spolu s Velkou Británií snažily ještě před začátkem zasedání pozice Společnosti národů posílit. Zprostředkovaly mimo jiné sloučení Nansenova úřadu, jehož činnost měla být k 1. 1. 1939 skončena, a Vysokého komisariátu pro uprchlíky z Německa.

Nicméně jak ve Francii, tak v Anglii neměl nikdo zájem dávat své pochybnosti a obavy příliš hlasitě najevo. Nechtěli Američany zrazovat v jejich snaze zapojit se do řešení evropských problémů. V rámci vnitřní komunikace mezi ministerstvy nikdo nezakrýval svou skepsi ohledně skutečného přijetí většího počtu uprchlíků z Říše do jakékoliv ze zemí, které se měly zasedání účastnit. Zdrženlivé postoje ostatních vlád byly všem dobře známy. Zejména odmítavý přístup zemí jihoamerického kontinentu velmi zklamal Američany. Ale ani o vstřícném kroku ze strany Spojených států se reálně neuvažovalo. Otázkou v podstatě zůstávalo, jestli dojde alespoň k naprostému naplnění stávající kvóty, která po sečtení německé a rakouské umožňovala legální přijetí 27 370⁴¹ osob z Říše ročně, a jestli se tak stane přijetím lidí se statutem uprchlíků. Ani předpokládaným finančním jednáním americké strany s Říší se nedávaly velké šance na úspěch. Nicméně i ona malá naděje a pak také skutečnost, že se USA částečně zapojily do evropských záležitostí, i když jen na velmi omezeném poli, nedovolovala nikomu, aby se stavěl proti americké snaze zabývat se problematikou říšských uprchlíků.

Ještě před zahájením zasedání v Evianu proběhla mezi ministerstvy debata o možnostech a postojích, které měla zastávat francouzská delegace. Jednou z nevyjasněných otázek bylo, kdo by měl být považován za politického uprchlíka a jestli se definice uprchlíka slučuje s definicí politického uprchlíka.

Podle původní americké verze se na zasedání za politického uprchlíka měly považovat a) osoby, které si přejí emigrovat pro své politické názory, náboženství nebo původ a jsou stále na území Německa (včetně Rakouska) a b) osoby, které již ze stejných důvodů emigrovaly.<fnref n="42" /> Francouzům se nezamlouvalo, aby byli do definice politického uprchlíka, tak jak ho bude chápat svolaná konference, zahrnuti i ti, co se teprve chystají odjet. Nechtěli, aby se podobný krok stal podnětem k odchodu dalších osob. Stejně tak se obávali, že by si Němci podobnou definici mohli vysvětlit v neprospěch Francie a posílit tak své aktivity podporující odchod Židů z Říše. Na nátlak židovských organizací, které měly v Americe silnou lobby, byli nakonec na konferenci jako političtí uprchlíci považováni i ti, kdo Říši doposud neopustili. Potvrdil to americký delegát M. Taylor ve svém úvodním projevu. „...Pojem „politický uprchlík“ užívaný pro účely stávající konference je zamýšlen tak, aby v sobě zahrnoval osoby, které touží opustit Německo, stejně jako ty, které tak již učinily.“<fnref n="43" />

Francouzi stejně jako Angličané neměli zájem, aby se pojetí politických uprchlíků, kteří měli být předmětem zasedání, slučoval s definicí uprchlíka, tak jak ji vnímala Společnost národů. Nechtěli tak vyvolat nepatřičné naděje a dohady ve zbytku střední a východní Evropy a snažili se tím udržet humanitární charakter celé akce a zabránit jejímu zpolitizování a rozšíření na větší počet lidí. Proto také bylo zdůrazňováno, že se jedná jen o osoby politicky pronásledované v Říši. Z podobných důvodů platila tichá dohoda nepoužívat označení Židé, ačkoliv všem bylo jasné, že ti, jichž se

<footnote n="39">³⁹ V součinosti se Společností národů působily tři rúzné agentury, které na ni byly více či méně závislé.</footnote>

<footnote>• Tzv. Nansenův úřad byl založen v roce 1931 jako Mezinárodní úřad pro uprchlíky SN a měl za úkol zabývat se humanitárními problémy (bezpečnost, ulehčení asimilace, případné urychlení repatriace atd.) v rámci uprchlické otázky. Jeho působnost byla omezena do konce roku 1938, protože se předpokládalo, že poté již nebude podobná instituce potřebná. Později působil jako autonomní organizace Společnosti národů, která úzce spolupracovala s Mezinárodním úřadem práce SN. Do jeho kompetence spadali uprchlíci z Ruska a Arménie atp. a po roce 1935 i z oblasti Sárska. Po smrti svého prvního předsedy Nansena si nicméně neudržel svou pozici a nedokázal se účinně angažovat ve prospěch uprchlíků.</footnote>

<footnote>• Komisariát pro uprchlíky z Německa byl založen jako reakce na nástup Hitlera k moci i silnou emigrační vlnu, kterou způsobil. Vzhledem k politické situaci byl plenárním shromážděním ustanoven jako orgán nezávislý na Společnosti národů. Měl jednat ve prospěch jednotlivých utečenců, pomáhat jim usadit se a měl Společnosti národů předkládat obecná doporučení vztahující se k uprchlíkům. Nejprve v jeho čele stanul respektovaný americký odborník na mezinárodní vztahy James G. McDonald. Nesplnil velká očekávání, která do něj byla vkládána, a po dvou letech podal svou demisi. Zároveň upozorňoval na humanitární katastrofu německých Židů. Vyzval dokonce Společnost národů, aby Německo bombardovala. Jeho nástupcem ve funkci se stal britský generál ve výslužbě sir Neil Malcolm, který byl daleko více než jeho předchůdce finančně omezován tím, že jeho úřad nesměl přijímat finanční prostředky od soukromých organizací. Nansenův úřad se postupně stal bezzubou organizací, která neměla patřičnou silu néco změnit.</footnote>

<footnote>• Uprchlíky se v rámci institucí Společnosti národů ještě zabýval Mezinárodní úřad práce. Katastrofální stav existujících institucí, které se měly uprchlíky zabývat, byl také jedním z důvodů, proč prezident Roosevelt spatřoval potřebu svolat évianskou konferenci.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ MAE, SDN 1815/160.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ BAUER, Y.: *Jews for Sale?*, s. 31.</footnote>

<footnote n="42">⁴² MAE, SDN 1815/244-246, poznámky k návrhu agendy konference.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ MAE, SDN 1816/108-119, návrh jednání konference předložený americkým delegátem M. Taylorem první den zasedání.</footnote>
problém přímo dotýká, jsou právě Židé. Paříž a Londýn se daleko více než Washington snažily vyhnout tomuto pojmenování ze strachu, aby se problém nerozrostl na řešení židovské problematiky v celé Evropě.<fnref n="44" /> Je možné, že se také obávaly, že by tak mohly zavdat příčinu novému argumentu nacistické kampaně proti nim samým, který by poukazoval na „zežidovštění“ demokratických států.<fnref n="45" /> Stejně tak Francii záleželo na tom, aby setkání v Evianu bylo chápáno jen jako pracovní setkání vládních zmocněnců, tzv. „comité intergouvernemental – mezivládní zasedání“, a nikoliv jako oficiální „konference“.

Francouzi měli zájem na tom, aby roztřídění rakouských uprchlíků – na ty, kteří mají nárok vstoupit do Francie, a ty, kteří ne – proběhlo ještě před jejich příjezdem do země, tedy ještě na říšském území.<fnref n="46" /> Delegace odjížděla na zasedání s představou, že by měla být zřízena komise, stávající převážně z Američanů, která by třídění prováděla. Předpokládalo by to jistou spolupráci s židovskou náboženskou obcí, která emigraci také částečně organizovala. Chtěli tak zabránit, aby Hitler zneužil dobré vůle okolních států zabývat se daným problémem tím, že by rychle vyhnal za hranice všechny, kteří mu nejsou vhod. Podle vládního návrhu měl být rakouským uprchlíkům přiznán stejný statut a ochrana jako měli uprchlíci z Německa podle ženevských konvencí z roku 1933 a 1936.<fnref n="47" />

Francouzská vláda svůj hlavní úkol v rámci řešení uprchlické krize do budoucna spatřovala převážně v umožnění utečencům přejít do jiné země. Vzhledem k velkorysé imigrační politice v předchozích letech počet přijatých cizinců na jejím území nadmíru převyšoval počty v jiných zemích. Aby dostála své humanitární tradici, byla Francie ochotna zastávat roli tranzitní země a na omezenou dobu utečence přijímat. Důležité každopádně bylo zajistit, aby se z dočasné imigrace nestala imigrace trvalá. To mělo být zaručeno přísným dodržováním zásady, že do Francie bude vpuštěn jen ten z politických uprchlíků, kdo bude mít již zajištěno vstupní povolení i lístek do cílové země. Celkový postoj na konferenci měl být defenzivní. Francie nechtěla vyžadovat na nikom žádné závazky, stejně jako sama odmítala převzít jakoukoliv zvýšenou odpovědnost.

Ještě před zahájením jednání v Evianu byla otevřena otázka stálého výboru, který Američané plánovali vytvořit. Francouzi se proti podobnému návrhu nestavěli, jen požadovali, aby tento orgán pracoval v kontaktu, a pokud možno i ve spolupráci s orgány Společnosti národů. Návrh, aby se Paříž stala sídelním místem této organizace, byl ovšem razantně zamítnut. Francouzi nechtěli, aby se Paříž stala v budoucnu místem požadavků a protestů vyvolaných současnou a budoucí perzekuční politikou Německa. Jak se vyjádřil sám H. Bérenger, Francie neměla zájem, aby „prvek kulturního a rasového antagonismu natrvalo vnikl do vzájemných francouzsko-německých vztahů.“<fnref n="48" />

## Zasedání v Evianu

Konference ve francouzském Evian-les-Bains probíhala od 6. do 15. července 1938. Sešlo se na ní celkem 200 delegátů z 32 států. Zástupci 39 uprchlických organizací, z nichž bylo 20 židovských, nebyli sice přímo pozváni, ale jejich příjezd byl vítán. Dále zasedání sledovala stovka novinářů. Jako hlavní americký představitel přijel do Evianu Myron C. Taylor, osobní přítel amerického prezidenta D. Roosevelt a bývalý šéf United States Steel Company. Francouzskou delegaci vedl senátor a předseda komise pro zahraniční záležitosti Senátu Henry Bérenger. V roce 1933 působil jako první francouzský reprezentant u Vysokého komisariátu pro uprchlíky z Německa. Byl také členem Ústřední komise pro uprchlíky, koordinačního orgánu založeného G. Bonnetem. Velká Británie do čela své delegace nominovala lorda Wintertona, člena Horní sněmovny, který se nikdy netajil svými námitkami proti osídlení Palestiny židovským obyvatelstvem.

Na úvod zasedání vystoupil americký delegát M. C. Taylor, který přednesl návrh programu konference, tak jak si jej představovaly Spojené státy, ale který byl již předem konzultován a schválen evropskými mocnostmi – Francií a Velkou Británií. Tento návrh byl na začátku zasedání bez větších potíží přijat za koncept nadcházejícího zasedání.

<footnote n="44">⁴⁴ MAE, SDN 1815/158.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ NICAULT, C.: L'abandon des Juifs avant la Shoah: La France et la conférence d'Evian. In: Les Cahiers de la Shoah. Conférences et séminaires sur l'histoire de la Shoah, Université de Paris I 1993 – 1994. Paris, 1994, s. 107.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Podobný přístup měly i ostatní státy, například Velká Británie – nástrojem bylo především zavedení vízové povinnosti.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Jednalo se o mezinárodní legální ochranu německých uprchlíků a zaručení jim základních lidských práv, neboť nemohli využívat ochrany vlastní země.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ MAE, SDN 1815/257, nóta ministrům.</footnote>
problém přímo dotýká, jsou právě Židé. Paříž a Londýn se daleko více než Washington snažily vyhnout tomuto pojmenování ze strachu, aby se problém nerozrostl na řešení židovské problematiky v celé Evropě.<fnref n="44" /> Je možné, že se také obávaly, že by tak mohly zavdat příčinu novému argumentu nacistické kampaně proti nim samým, který by poukazoval na „zežidovštění“ demokratických států.<fnref n="45" /> Stejně tak Francii záleželo na tom, aby setkání v Evianu bylo chápáno jen jako pracovní setkání vládních zmocněnců, tzv. „comité intergouvernemental – mezivládní zasedání“, a nikoliv jako oficiální „konference“.

Francouzi měli zájem na tom, aby roztřídění rakouských uprchlíků – na ty, kteří mají nárok vstoupit do Francie, a ty, kteří ne – proběhlo ještě před jejich příjezdem do země, tedy ještě na říšském území.<fnref n="46" /> Delegace odjížděla na zasedání s představou, že by měla být zřízena komise, stávající převážně z Američanů, která by třídění prováděla. Předpokládalo by to jistou spolupráci s židovskou náboženskou obcí, která emigraci také částečně organizovala. Chtěli tak zabránit, aby Hitler zneužil dobré vůle okolních států zabývat se daným problémem tím, že by rychle vyhnal za hranice všechny, kteří mu nejsou vhod. Podle vládního návrhu měl být rakouským uprchlíkům přiznán stejný statut a ochrana jako měli uprchlíci z Německa podle ženevských konvencí z roku 1933 a 1936.<fnref n="47" />

Francouzská vláda svůj hlavní úkol v rámci řešení uprchlické krize do budoucna spatřovala převážně v umožnění utečencům přejít do jiné země. Vzhledem k velkorysé imigrační politice v předchozích letech počet přijatých cizinců na jejím území nadmíru převyšoval počty v jiných zemích. Aby dostála své humanitární tradici, byla Francie ochotna zastávat roli tranzitní země a na omezenou dobu utečence přijímat. Důležité každopádně bylo zajistit, aby se z dočasné imigrace nestala imigrace trvalá. To mělo být zaručeno přísným dodržováním zásady, že do Francie bude vpuštěn jen ten z politických uprchlíků, kdo bude mít již zajištěno vstupní povolení i lístek do cílové země. Celkový postoj na konferenci měl být defenzivní. Francie nechtěla vyžadovat na nikom žádné závazky, stejně jako sama odmítala převzít jakoukoliv zvýšenou odpovědnost.

Ještě před zahájením jednání v Evianu byla otevřena otázka stálého výboru, který Američané plánovali vytvořit. Francouzi se proti podobnému návrhu nestavěli, jen požadovali, aby tento orgán pracoval v kontaktu, a pokud možno i ve spolupráci s orgány Společnosti národů. Návrh, aby se Paříž stala sídelním místem této organizace, byl ovšem razantně zamítnut. Francouzi nechtěli, aby se Paříž stala v budoucnu místem požadavků a protestů vyvolaných současnou a budoucí perzekuční politikou Německa. Jak se vyjádřil sám H. Bérenger, Francie neměla zájem, aby „prvek kulturního a rasového antagonismu natrvalo vnikl do vzájemných francouzsko-německých vztahů.“<fnref n="48" />

## Zasedání v Evianu

Konference ve francouzském Evian-les-Bains probíhala od 6. do 15. července 1938. Sešlo se na ní celkem 200 delegátů z 32 států. Zástupci 39 uprchlických organizací, z nichž bylo 20 židovských, nebyli sice přímo pozváni, ale jejich příjezd byl vítán. Dále zasedání sledovala stovka novinářů. Jako hlavní americký představitel přijel do Evianu Myron C. Taylor, osobní přítel amerického prezidenta D. Roosevelt a bývalý šéf United States Steel Company. Francouzskou delegaci vedl senátor a předseda komise pro zahraniční záležitosti Senátu Henry Bérenger. V roce 1933 působil jako první francouzský reprezentant u Vysokého komisariátu pro uprchlíky z Německa. Byl také členem Ústřední komise pro uprchlíky, koordinačního orgánu založeného G. Bonnetem. Velká Británie do čela své delegace nominovala lorda Wintertona, člena Horní sněmovny, který se nikdy netajil svými námitkami proti osídlení Palestiny židovským obyvatelstvem.

Na úvod zasedání vystoupil americký delegát M. C. Taylor, který přednesl návrh programu konference, tak jak si jej představovaly Spojené státy, ale který byl již předem konzultován a schválen evropskými mocnostmi – Francií a Velkou Británií. Tento návrh byl na začátku zasedání bez větších potíží přijat za koncept nadcházejícího zasedání.

<footnote n="44">⁴⁴ MAE, SDN 1815/158.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ NICAULT, C.: L'abandon des Juifs avant la Shoah: La France et la conférence d'Evian. In: Les Cahiers de la Shoah. Conférences et séminaires sur l'histoire de la Shoah, Université de Paris I 1993 – 1994. Paris, 1994, s. 107.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Podobný přístup měly i ostatní státy, například Velká Británie – nástrojem bylo především zavedení vízové povinnosti.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Jednalo se o mezinárodní legální ochranu německých uprchlíků a zaručení jim základních lidských práv, neboť nemohli využívat ochrany vlastní země.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ MAE, SDN 1815/257, nóta ministrům.</footnote>
Vedle hlavního jednání paralelně probíhala uzavřená jednání dvou subkomisí ustavených první den. Technická subkomise měla za úkol sbírat informace o legislativní úpravě a zvyklostech jednotlivých zemí v oblasti imigrace a druhá byla ustavena, aby vyslechla názory zástupců soukromých organizací k dané problematice. Tato zasedání však neměla téměř žádný vliv na jednání, která probíhala v zákulisí, kde se jednalo přímo o konkrétních záležitostech a reálných možnostech, aniž by byly zamlžovány velkými slovy o humanitě a morálním poslání demokratických států.

Hlavní zasedání by se dalo připodobnit přehlídce národních zájmů zúčastněných. Mezi mluvčími z dvaatřiceti států, kteří pouze potvrdili uzavření své země imigraci, nebyl ani francouzský zástupce H. Bérenger výjimkou, když mluvil o Francii jako o zemi, která již dosáhla svého krajního bodu nasycení cizinci, pokud ho dokonce již nepřekročila.<fnref n="49" /> Jak se také vyjádřil, „Francie je připravena diskutovat o tom, jak jejich [německých a rakouských uprchlíků] emigrace může být nejlépe kontrolována a jejich usazení uskutečněno. Jsou zde různá teritoriální, námořní, finanční, měnová a sociální opatření, která budou muset být nejprve podrobně a pečlivě zvážena ve výkonných subkomisích. To by mělo být vlastním cílem setkání. Nejsme mezinárodní konferencí, jsme mezivládním výborem. Nejsme rozhodčím fórem, jsme koordinačním orgánem.“ Jakákoliv diskuse o přijímání nových cizinců byla nežádoucí a bezpředmětná. Tak to cítili i ostatní zúčastnění. Jestliže britský delegát lord Winterton alespoň zmínil pramalou naději na přijetí uprchlíků v koloniích v britské Africe, H. Bérenger tuto možnost veřejně vůbec nepřipustil. Za to se ale obrátil na mladé země jako USA nebo Austrálie, aby si připomněly vlastní historii a zamyslely se nad původem svých obyvatel, kteří přicházeli na nová území de facto také jako emigranti z Evropy. Obrátil se k dominiím a americkému kontinentu, jakožto k teritoriím, která by na rozdíl od přeplněné Evropy mohla být klíčem v řešení nastalé krize.<fnref n="50" />

Ani britský delegát lord Winterton se svým úvodním projevem neodklonil od nastoleného kurzu. Označil Británii za zemi, která „není zemí imigrace. Je vysoce industrializovaná, plně obydlená a stále čelí problému nezaměstnanosti. Z ekonomických a sociálních důvodů tradiční politika poskytnutí azylu může být uplatněna jen ve velmi úzké míře.“<fnref n="51" /> Svůj zdrženlivý postoj Británie odůvodňovala nutností a snahou přijatým uprchlíkům zajistit co nejlepší životní podmínky. I poskytnutí azylu v koloniích by se neobešlo bez komplikací. Ať už to byly nevhodné klimatické podmínky, přelidnění některých oblastí či nepříznivá politická situace, které by celý projekt předem odsoudily k neúspěchu, Británie dala jasně najevo, že má malý zájem na jeho uskutečnění, i přestože byla zmíněna Keňa a území východní Afriky jako případné možné řešení, jenž bude muset být prozkoumáno.

Stejně tak i dominia a země jihoamerického kontinentu, s výjimkou Dominikánské republiky, nenaznačily alespoň minimální snahu zapojit se aktivně do řešení utečeneckého problému. Snad až na zemědělské dělníky, kteří byli potřeba a tudíž vítáni, nechtěly nikoho přijímat. Danou situaci vnímaly více méně jako evropský problém a na oplátku svalovaly odpovědnost za jeho řešení na Evropany. Nechtěly za cenu sociálních a ekonomických obtíží řešit cizí starosti. Prohlášení jednotlivých představitelů místy dostávala až antisemitský charakter. Nejpatrnější to bylo v projevu australského delegáta, který prohlásil, že v Austrálii „neexistuje rasový problém“ a že ani nepovažuje za dobré ho tam „vytvářet“. Austrálie se ovšem imigraci nebránila, pokud by se týkala, jak bylo v její historii zvykem, osob britského původu.<fnref n="52" />

Již po prvním dnu jednání (pokud ne ještě dříve) bylo jasné, že většina vlád nemá v daný moment snahu přijmout zásadní počet uprchlíků z Německa a Rakouska. Brazílie, Kanada, Argentina a Austrálie jasně vyjádřily svůj rezervovaný postoj. Ostatní země zejména zdůrazňovaly úsilí, které již vynaložily v dané oblasti a připomínaly vlastní svobodu, co se vytváření nové utečenecké legislativy týče. V tomto směru velmi tvrdě vystupovala Belgie a také Nizozemí. V průběhu dalších dnů se nic závažného nezměnilo a prohlášení delegátů byla stále stejně nevýrazná a obecná.

Zúčastněné země se dají rozdělit do tří, respektive čtyř skupin – země americké, evropské a země Commonwealth. Tři velmoci – Spojené státy, Francie a Velká Británie – tvořily specifickou

<footnote n="49">⁴⁹ MAE, SDN 1816/22, projev H. Bérengera.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Tamtéž.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ MAE, SDN 1816/6, projev lorda Winterton.</footnote>

<footnote n="52">⁵² MAE, SDN 1816/120-125, projev australského delegáta Whita.</footnote>
Vedle hlavního jednání paralelně probíhala uzavřená jednání dvou subkomisí ustavených první den. Technická subkomise měla za úkol sbírat informace o legislativní úpravě a zvyklostech jednotlivých zemí v oblasti imigrace a druhá byla ustavena, aby vyslechla názory zástupců soukromých organizací k dané problematice. Tato zasedání však neměla téměř žádný vliv na jednání, která probíhala v zákulisí, kde se jednalo přímo o konkrétních záležitostech a reálných možnostech, aniž by byly zamlžovány velkými slovy o humanitě a morálním poslání demokratických států.

Hlavní zasedání by se dalo připodobnit přehlídce národních zájmů zúčastněných. Mezi mluvčími z dvaatřiceti států, kteří pouze potvrdili uzavření své země imigraci, nebyl ani francouzský zástupce H. Bérenger výjimkou, když mluvil o Francii jako o zemi, která již dosáhla svého krajního bodu nasycení cizinci, pokud ho dokonce již nepřekročila.<fnref n="49" /> Jak se také vyjádřil, „Francie je připravena diskutovat o tom, jak jejich [německých a rakouských uprchlíků] emigrace může být nejlépe kontrolována a jejich usazení uskutečněno. Jsou zde různá teritoriální, námořní, finanční, měnová a sociální opatření, která budou muset být nejprve podrobně a pečlivě zvážena ve výkonných subkomisích. To by mělo být vlastním cílem setkání. Nejsme mezinárodní konferencí, jsme mezivládním výborem. Nejsme rozhodčím fórem, jsme koordinačním orgánem.“ Jakákoliv diskuse o přijímání nových cizinců byla nežádoucí a bezpředmětná. Tak to cítili i ostatní zúčastnění. Jestliže britský delegát lord Winterton alespoň zmínil pramalou naději na přijetí uprchlíků v koloniích v britské Africe, H. Bérenger tuto možnost veřejně vůbec nepřipustil. Za to se ale obrátil na mladé země jako USA nebo Austrálie, aby si připomněly vlastní historii a zamyslely se nad původem svých obyvatel, kteří přicházeli na nová území de facto také jako emigranti z Evropy. Obrátil se k dominiím a americkému kontinentu, jakožto k teritoriím, která by na rozdíl od přeplněné Evropy mohla být klíčem v řešení nastalé krize.<fnref n="50" />

Ani britský delegát lord Winterton se svým úvodním projevem neodklonil od nastoleného kurzu. Označil Británii za zemi, která „není zemí imigrace. Je vysoce industrializovaná, plně obydlená a stále čelí problému nezaměstnanosti. Z ekonomických a sociálních důvodů tradiční politika poskytnutí azylu může být uplatněna jen ve velmi úzké míře.“<fnref n="51" /> Svůj zdrženlivý postoj Británie odůvodňovala nutností a snahou přijatým uprchlíkům zajistit co nejlepší životní podmínky. I poskytnutí azylu v koloniích by se neobešlo bez komplikací. Ať už to byly nevhodné klimatické podmínky, přelidnění některých oblastí či nepříznivá politická situace, které by celý projekt předem odsoudily k neúspěchu, Británie dala jasně najevo, že má malý zájem na jeho uskutečnění, i přestože byla zmíněna Keňa a území východní Afriky jako případné možné řešení, jenž bude muset být prozkoumáno.

Stejně tak i dominia a země jihoamerického kontinentu, s výjimkou Dominikánské republiky, nenaznačily alespoň minimální snahu zapojit se aktivně do řešení utečeneckého problému. Snad až na zemědělské dělníky, kteří byli potřeba a tudíž vítáni, nechtěly nikoho přijímat. Danou situaci vnímaly více méně jako evropský problém a na oplátku svalovaly odpovědnost za jeho řešení na Evropany. Nechtěly za cenu sociálních a ekonomických obtíží řešit cizí starosti. Prohlášení jednotlivých představitelů místy dostávala až antisemitský charakter. Nejpatrnější to bylo v projevu australského delegáta, který prohlásil, že v Austrálii „neexistuje rasový problém“ a že ani nepovažuje za dobré ho tam „vytvářet“. Austrálie se ovšem imigraci nebránila, pokud by se týkala, jak bylo v její historii zvykem, osob britského původu.<fnref n="52" />

Již po prvním dnu jednání (pokud ne ještě dříve) bylo jasné, že většina vlád nemá v daný moment snahu přijmout zásadní počet uprchlíků z Německa a Rakouska. Brazílie, Kanada, Argentina a Austrálie jasně vyjádřily svůj rezervovaný postoj. Ostatní země zejména zdůrazňovaly úsilí, které již vynaložily v dané oblasti a připomínaly vlastní svobodu, co se vytváření nové utečenecké legislativy týče. V tomto směru velmi tvrdě vystupovala Belgie a také Nizozemí. V průběhu dalších dnů se nic závažného nezměnilo a prohlášení delegátů byla stále stejně nevýrazná a obecná.

Zúčastněné země se dají rozdělit do tří, respektive čtyř skupin – země americké, evropské a země Commonwealth. Tři velmoci – Spojené státy, Francie a Velká Británie – tvořily specifickou

<footnote n="49">⁴⁹ MAE, SDN 1816/22, projev H. Bérengera.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Tamtéž.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ MAE, SDN 1816/6, projev lorda Winterton.</footnote>

<footnote n="52">⁵² MAE, SDN 1816/120-125, projev australského delegáta Whita.</footnote>
skupinu, jejichž stěžejní jednání spočívala v zákulisních debatách, které se z velké části vedly o vznikajícím mezivládním výboru, jeho budoucích pravomocích, úkolech a možnostech.

Ukázalo se, že ačkoliv se zde měla projednávat humanitární katastrofa a vyřešit její důsledky, nikdo neměl zájem o osud utečenců. Uprchlíci byli vnímáni jen jako ekonomická zátěž, aniž by se kdo nahlas zamyslel nad konkrétními důvody jejich nynějšího postavení, aniž by kdo našel odvahu označit veřejně berlínskou rasovou politiku za špatnou. Snad kdyby se jednalo o principech, na kterých byly založeny samotné základy společnosti, které všichni zúčastnění uznávali, vnímaly by i geograficky vzdálenější země, že se jich daný problém dotýká daleko těsněji, než se na první pohled mohlo zdát. Nikdo z významnějších států ale neměl zájem na vyvolávání podobných témat, protože zde existovala obava, že by tím byla ohrožena nastolená zahraniční politika, politika appeasementu. Plenární zasedání tak bylo opravdu jen přehlídkou národních zájmů a nic neříkajících projevů. Chyběla zde dobrá vůle, která by byla pro jakoukoliv akci v dané době nezbytně nutná, a společný zájem bránit některé demokratické zásady více než své ekonomické zájmy.

Americkým cílem setkání v Evianu bylo vytvoření stálého orgánu, který by byl pod jejím vedením schopen vést jednání s Říší. Paříž byla od počátku ochotna tuto snahu podpořit a k Evianu přistupovala jen jako k zahájení větší kolektivní akce ve prospěch uprchlíků.<fnref n="53" /> To nicméně se zárukou a pod podmínkou, že Američané, kteří fakticky převezmou její řízení, svou jasnou koncepcí získají i Brity, kteří se od počátku stavěli k této iniciativě spíše negativně. Text závěrečné rezoluce byl velmi diskutován během zákulisních jednání mezi lordem Wintertonem, H. Bérengerem a M. Taylorem. Nakonec se dohodnutý text nejvíce přiblížil francouzským představám. Političtí uprchlíci byli překřtěni na nedobrovolné imigranty a Velká Británie přistoupila na vytvoření stálého mezivládního výboru, který odpovídal americkému požadavku, aby stál mimo organizace Společnosti národů. Samotná Francie se vyhnula větším závazkům.

Dohodnout se na sestavení stálého výboru nebylo jednoduché zvláště kvůli počátečnímu britskému odporu. Londýn považoval nový orgán za zbytečný vzhledem k tomu, že pod patronací Společnosti národů již fungoval Vysoký komisariát pro uprchlíky z Německa,<fnref n="54" /> který sídlil v Londýně. Právě v této instituci měla Británie velký vliv. Londýn si uvědomoval, že nová organizace oslabí jeho pozici a sníží tak sílu působení při řešení uprchlické otázky, jejíž kontrola byla pro Brity důležitá hlavně kvůli Palestině. Nakonec svolila se založením nového výboru hlavně proto, aby Američané neustoupili od myšlenky podílet se na řešení vzniklé krize v součinnosti s evropskými mocnostmi.

Sídlem výboru byl určen Londýn, kde sídlil i již zmiňovaný Vysoký komisariát. Takto měla být podpořena užší spolupráce mezi těmito dvěma institucemi. Navíc bylo dohodnuto, že se vysoký komisař pro uprchlíky z Německa bude moci účastnit zasedání výboru.

Hlavní argumenty, které byly použity pro přesvědčení Británie a ostatních zemí, aby byl stálý výbor založen, byly tři. Je nutné si uvědomit, že USA nebyly členskou zemí Společnosti národů. Nebylo tedy vhodné trvat na začlenění Spojených států do činnosti organizací, které jí podléhají nebo s ní jsou úzce svázané.

Dále, jak vyplynulo z jednání, která v Evianu probíhala, aby mohl být přijat větší počet Židů v některé ze zúčastněných zemí, bylo naprosto nutné, aby tito disponovali alespoň částí svého majetku. Toho nešlo docílit jinak než jednáním s Říší. Nebylo sice jasné, jestli návrh na vyjednávání se vznikajícím výborem budou nacističtí představitelé akceptovat, ale bylo zřejmé, že nově vytvořená a na Společnosti národů nezávislá instituce má větší šanci na úspěch než organizace k ní přidružená. Od vystoupení Německa ze Společnosti národů vše, co s ní bylo spojeno, bylo a priori chápáno negativně. Nově založený výbor měl tedy alespoň teoretickou šanci na zahájení a úspěch v jednáních.

Pak zde také existoval jiný rozsah činnosti. Zatímco Vysoký komisariát se zajímal jen o osoby, které Německo již opustily, pod kompetence výboru měli spadat i ti, kteří byli k imigraci nuceni, ale ještě stále se zdržovali na území Říše. Do kompetencí Nansenova úřadu pak zase spadaly i osoby přicházející z východu (Rusko, Arménie). Američané původně chtěli rozšířit působení výboru i na uprchlíky z ostatních zemí a nejenom z Říše, ale museli od této myšlenky odstoupit, neboť narazila na tvrdý odpor jak ze strany Francie, tak i Velké Británie.

<footnote n="53">⁵³ MAE, SDN 1815-1816.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ Vysoký komisariát nebyl přímo začleněn do struktur SN. Byl ale založen rozhodnutím jejího valného shromáždění.</footnote>
skupinu, jejichž stěžejní jednání spočívala v zákulisních debatách, které se z velké části vedly o vznikajícím mezivládním výboru, jeho budoucích pravomocích, úkolech a možnostech.

Ukázalo se, že ačkoliv se zde měla projednávat humanitární katastrofa a vyřešit její důsledky, nikdo neměl zájem o osud utečenců. Uprchlíci byli vnímáni jen jako ekonomická zátěž, aniž by se kdo nahlas zamyslel nad konkrétními důvody jejich nynějšího postavení, aniž by kdo našel odvahu označit veřejně berlínskou rasovou politiku za špatnou. Snad kdyby se jednalo o principech, na kterých byly založeny samotné základy společnosti, které všichni zúčastnění uznávali, vnímaly by i geograficky vzdálenější země, že se jich daný problém dotýká daleko těsněji, než se na první pohled mohlo zdát. Nikdo z významnějších států ale neměl zájem na vyvolávání podobných témat, protože zde existovala obava, že by tím byla ohrožena nastolená zahraniční politika, politika appeasementu. Plenární zasedání tak bylo opravdu jen přehlídkou národních zájmů a nic neříkajících projevů. Chyběla zde dobrá vůle, která by byla pro jakoukoliv akci v dané době nezbytně nutná, a společný zájem bránit některé demokratické zásady více než své ekonomické zájmy.

Americkým cílem setkání v Evianu bylo vytvoření stálého orgánu, který by byl pod jejím vedením schopen vést jednání s Říší. Paříž byla od počátku ochotna tuto snahu podpořit a k Evianu přistupovala jen jako k zahájení větší kolektivní akce ve prospěch uprchlíků.<fnref n="53" /> To nicméně se zárukou a pod podmínkou, že Američané, kteří fakticky převezmou její řízení, svou jasnou koncepcí získají i Brity, kteří se od počátku stavěli k této iniciativě spíše negativně. Text závěrečné rezoluce byl velmi diskutován během zákulisních jednání mezi lordem Wintertonem, H. Bérengerem a M. Taylorem. Nakonec se dohodnutý text nejvíce přiblížil francouzským představám. Političtí uprchlíci byli překřtěni na nedobrovolné imigranty a Velká Británie přistoupila na vytvoření stálého mezivládního výboru, který odpovídal americkému požadavku, aby stál mimo organizace Společnosti národů. Samotná Francie se vyhnula větším závazkům.

Dohodnout se na sestavení stálého výboru nebylo jednoduché zvláště kvůli počátečnímu britskému odporu. Londýn považoval nový orgán za zbytečný vzhledem k tomu, že pod patronací Společnosti národů již fungoval Vysoký komisariát pro uprchlíky z Německa,<fnref n="54" /> který sídlil v Londýně. Právě v této instituci měla Británie velký vliv. Londýn si uvědomoval, že nová organizace oslabí jeho pozici a sníží tak sílu působení při řešení uprchlické otázky, jejíž kontrola byla pro Brity důležitá hlavně kvůli Palestině. Nakonec svolila se založením nového výboru hlavně proto, aby Američané neustoupili od myšlenky podílet se na řešení vzniklé krize v součinnosti s evropskými mocnostmi.

Sídlem výboru byl určen Londýn, kde sídlil i již zmiňovaný Vysoký komisariát. Takto měla být podpořena užší spolupráce mezi těmito dvěma institucemi. Navíc bylo dohodnuto, že se vysoký komisař pro uprchlíky z Německa bude moci účastnit zasedání výboru.

Hlavní argumenty, které byly použity pro přesvědčení Británie a ostatních zemí, aby byl stálý výbor založen, byly tři. Je nutné si uvědomit, že USA nebyly členskou zemí Společnosti národů. Nebylo tedy vhodné trvat na začlenění Spojených států do činnosti organizací, které jí podléhají nebo s ní jsou úzce svázané.

Dále, jak vyplynulo z jednání, která v Evianu probíhala, aby mohl být přijat větší počet Židů v některé ze zúčastněných zemí, bylo naprosto nutné, aby tito disponovali alespoň částí svého majetku. Toho nešlo docílit jinak než jednáním s Říší. Nebylo sice jasné, jestli návrh na vyjednávání se vznikajícím výborem budou nacističtí představitelé akceptovat, ale bylo zřejmé, že nově vytvořená a na Společnosti národů nezávislá instituce má větší šanci na úspěch než organizace k ní přidružená. Od vystoupení Německa ze Společnosti národů vše, co s ní bylo spojeno, bylo a priori chápáno negativně. Nově založený výbor měl tedy alespoň teoretickou šanci na zahájení a úspěch v jednáních.

Pak zde také existoval jiný rozsah činnosti. Zatímco Vysoký komisariát se zajímal jen o osoby, které Německo již opustily, pod kompetence výboru měli spadat i ti, kteří byli k imigraci nuceni, ale ještě stále se zdržovali na území Říše. Do kompetencí Nansenova úřadu pak zase spadaly i osoby přicházející z východu (Rusko, Arménie). Američané původně chtěli rozšířit působení výboru i na uprchlíky z ostatních zemí a nejenom z Říše, ale museli od této myšlenky odstoupit, neboť narazila na tvrdý odpor jak ze strany Francie, tak i Velké Británie.

<footnote n="53">⁵³ MAE, SDN 1815-1816.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ Vysoký komisariát nebyl přímo začleněn do struktur SN. Byl ale založen rozhodnutím jejího valného shromáždění.</footnote>
Funkce ve výboru byly rozděleny následovně: vedle prezidenta, původem z Velké Británie, měl mít ve výboru nejvýznamnější pozici výkonný ředitel – Američan. Francouzský zástupce měl působit jen ve funkci jednoho ze čtyř viceprezidentů. Francie tím dosáhla svého cíle. Američané převzali odpovědnost a zároveň francouzská úloha byla snížena na minimum.

Cílem výboru bylo vedení jednání s Říší tak, aby byl umožněn odchod uprchlíkům ze země a zároveň jim nebylo bráněno odnést s sebou alespoň část svého majetku. Důležité bylo samotné zahájení dialogu s Hitlerovým Německem. Dále se výbor měl zabývat hledáním míst, kde by se uprchlíci mohli na trvalo usadit, a jednáními s jednotlivými vládami o možnostech usnadnění jejich imigrace.

Aby očekávaná vyjednávaní s Říší byla vedena v souladu s nastolenou francouzskou politikou appeasementu, bylo nutné zajistit, aby se v textu závěrečné rezoluce nevyskytovala žádná morální hodnocení nacistických praktik, která by mohla být německou vládou vykládána nepřátelsky a mohla by tak ohrozit chystaná jednání s Říší ještě před jejich zahájením.<fnref n="55" /> Tak jako ve většině projevů i v závěrečném prohlášení bylo obsaženo přání navázat spolupráci se „země původu“,<fnref n="56" /> která ale nikdy nebyla jmenována a ani odsuzována za své machinace.

Po projednání textu rezoluce mezi třemi mocnostmi byl text ještě předložen ostatním zúčastněným státům k posouzení, aby tak bylo zajištěno její jednomyslné schválení na závěrečné schůzi. Státy Latinské Ameriky trvaly na zmírnění některých formulací, a dokonce se i zdálo, že se odmítnou přihlásit k závěrečnému projektu. Tyto země byly pod značným ekonomickým tlakem Německa, které jim tou dobou dlužilo kompenzace za již dodané suroviny. Odmítnutí textu závěrečné deklarace z jejich strany by znamenalo krach celého setkání, a proto došlo k lehkému zmírnění některých formulací a k rezoluci byla přidána poznámka M. Taylora, že se jedná pouze o „doporučení vládám, které své signatáře ničím nezavazuje“.<fnref n="57" /> Po těchto úpravách mohl být text 15. července – během poslední schůze – jednohlasně přijat.

Během konference nedošlo k ničemu neočekávanému. Všichni se vzájemně utvrdili v tom, že jejich postoj k imigraci zůstává nezměněn a že nikdo neprojevil vůli uvolnit pravidla pro přijímání uprchlíků. Projevilo se to, co se dalo tušit ještě před zahájením zasedání, že pro všechny zúčastněné bylo nejdůležitější udržet relativně nekonfliktní vztahy z Hitlerem a nepopudit ho ani kritikou, která by Němci mohla být považována za zasahování do jejich „vnitřních záležitostí“. Pokusit se vyřešit nelehkou situaci tisíců uprchlíků z Německa a bývalého Rakouska bylo až druhotné.

Západní země si čím dál jasněji uvědomovaly riziko války a cestu k jejímu odvrácení viděly v jednáních s Hitlerem. Ve stejném duchu posuzovaly i uprchlický problém, který nemohl být rozumně vyřešen, aniž by došlo k dohodě s Říší. Tento názor byl obecně přijímán. Organizace spojené se Společností národů, které se uprchlíky zabývaly, nebyly k podobným jednáním oprávněné. Orgány SN po odchodu Německa z jejích řad neměly dostatečné prostředky, aby mohly uplatňovat svou vůli. Nový nezávislý orgán měl, zdálo se, největší šance uspět. Jeho založení byl jediný hmatatelný výstup konference ve francouzském Evian-les-Bains.

## Ohlasy na konferenci ve francouzském tisku

Francouzská vláda se sice snažila na konferenci příliš neupozorňovat, její uspořádání nicméně neuniklo komentářům médií. Úsilí vlády se ale částečně odrazilo ve způsobu, jakým noviny o události informovaly.

Velké francouzské deníky<fnref n="58" /> se konferenci v Evianu věnovaly a pravidelně podávaly zprávy o jejích zasedáních. Toto téma nicméně nebylo příliš zviditelňováno a rozebíráno. Články se většinou omezovaly jen na popis průběhu plenární schůze, který se obešel bez rozsáhlejšího komentáře. Zpravodajství z Evianu zapadlo na stránkách novin mezi články o občanské válce ve Španělsku a válce v Číně. Velká pozornost byla také věnována událostem v Sudetech a právě podepsané anglicko-italské smlouvě týkající se Středomoří. Ve stejné době probíhaly i nové nepokoje v Palestině, o kterých bylo ve velké míře informováno. Některé zprávy z této oblasti byly

<footnote n="55">⁵⁵ Jak se k těmto jednáním postaví Německo a jestli k nim vůbec přistoupí, nebylo tou dobou vůbec jasné.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ MAE, SDN 1816/96-98, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ MAE, SDN 1817/97, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Prozkoumala jsem tyto deníky: L'Humanité, La Croix a Le Figaro.</footnote>
Funkce ve výboru byly rozděleny následovně: vedle prezidenta, původem z Velké Británie, měl mít ve výboru nejvýznamnější pozici výkonný ředitel – Američan. Francouzský zástupce měl působit jen ve funkci jednoho ze čtyř viceprezidentů. Francie tím dosáhla svého cíle. Američané převzali odpovědnost a zároveň francouzská úloha byla snížena na minimum.

Cílem výboru bylo vedení jednání s Říší tak, aby byl umožněn odchod uprchlíkům ze země a zároveň jim nebylo bráněno odnést s sebou alespoň část svého majetku. Důležité bylo samotné zahájení dialogu s Hitlerovým Německem. Dále se výbor měl zabývat hledáním míst, kde by se uprchlíci mohli na trvalo usadit, a jednáními s jednotlivými vládami o možnostech usnadnění jejich imigrace.

Aby očekávaná vyjednávaní s Říší byla vedena v souladu s nastolenou francouzskou politikou appeasementu, bylo nutné zajistit, aby se v textu závěrečné rezoluce nevyskytovala žádná morální hodnocení nacistických praktik, která by mohla být německou vládou vykládána nepřátelsky a mohla by tak ohrozit chystaná jednání s Říší ještě před jejich zahájením.<fnref n="55" /> Tak jako ve většině projevů i v závěrečném prohlášení bylo obsaženo přání navázat spolupráci se „země původu“,<fnref n="56" /> která ale nikdy nebyla jmenována a ani odsuzována za své machinace.

Po projednání textu rezoluce mezi třemi mocnostmi byl text ještě předložen ostatním zúčastněným státům k posouzení, aby tak bylo zajištěno její jednomyslné schválení na závěrečné schůzi. Státy Latinské Ameriky trvaly na zmírnění některých formulací, a dokonce se i zdálo, že se odmítnou přihlásit k závěrečnému projektu. Tyto země byly pod značným ekonomickým tlakem Německa, které jim tou dobou dlužilo kompenzace za již dodané suroviny. Odmítnutí textu závěrečné deklarace z jejich strany by znamenalo krach celého setkání, a proto došlo k lehkému zmírnění některých formulací a k rezoluci byla přidána poznámka M. Taylora, že se jedná pouze o „doporučení vládám, které své signatáře ničím nezavazuje“.<fnref n="57" /> Po těchto úpravách mohl být text 15. července – během poslední schůze – jednohlasně přijat.

Během konference nedošlo k ničemu neočekávanému. Všichni se vzájemně utvrdili v tom, že jejich postoj k imigraci zůstává nezměněn a že nikdo neprojevil vůli uvolnit pravidla pro přijímání uprchlíků. Projevilo se to, co se dalo tušit ještě před zahájením zasedání, že pro všechny zúčastněné bylo nejdůležitější udržet relativně nekonfliktní vztahy z Hitlerem a nepopudit ho ani kritikou, která by Němci mohla být považována za zasahování do jejich „vnitřních záležitostí“. Pokusit se vyřešit nelehkou situaci tisíců uprchlíků z Německa a bývalého Rakouska bylo až druhotné.

Západní země si čím dál jasněji uvědomovaly riziko války a cestu k jejímu odvrácení viděly v jednáních s Hitlerem. Ve stejném duchu posuzovaly i uprchlický problém, který nemohl být rozumně vyřešen, aniž by došlo k dohodě s Říší. Tento názor byl obecně přijímán. Organizace spojené se Společností národů, které se uprchlíky zabývaly, nebyly k podobným jednáním oprávněné. Orgány SN po odchodu Německa z jejích řad neměly dostatečné prostředky, aby mohly uplatňovat svou vůli. Nový nezávislý orgán měl, zdálo se, největší šance uspět. Jeho založení byl jediný hmatatelný výstup konference ve francouzském Evian-les-Bains.

## Ohlasy na konferenci ve francouzském tisku

Francouzská vláda se sice snažila na konferenci příliš neupozorňovat, její uspořádání nicméně neuniklo komentářům médií. Úsilí vlády se ale částečně odrazilo ve způsobu, jakým noviny o události informovaly.

Velké francouzské deníky<fnref n="58" /> se konferenci v Evianu věnovaly a pravidelně podávaly zprávy o jejích zasedáních. Toto téma nicméně nebylo příliš zviditelňováno a rozebíráno. Články se většinou omezovaly jen na popis průběhu plenární schůze, který se obešel bez rozsáhlejšího komentáře. Zpravodajství z Evianu zapadlo na stránkách novin mezi články o občanské válce ve Španělsku a válce v Číně. Velká pozornost byla také věnována událostem v Sudetech a právě podepsané anglicko-italské smlouvě týkající se Středomoří. Ve stejné době probíhaly i nové nepokoje v Palestině, o kterých bylo ve velké míře informováno. Některé zprávy z této oblasti byly

<footnote n="55">⁵⁵ Jak se k těmto jednáním postaví Německo a jestli k nim vůbec přistoupí, nebylo tou dobou vůbec jasné.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ MAE, SDN 1816/96-98, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ MAE, SDN 1817/97, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Prozkoumala jsem tyto deníky: L'Humanité, La Croix a Le Figaro.</footnote>
doplněny poznámkou o negativním britském postoji vůči židovskému přistěhovalectví do Palestiny a britské participaci na zasedání v Evianu.<fnref n="59" />

Francouzští dopisovatelé zdůrazňovali zásluhy své země v uprchlické otázce a sledovali reakce ostatních delegátů na vzniklý problém. Ve středu pozornosti stál odmítavý postoj Austrálie, Kanady a zemí Latinské Ameriky. „...Australská federální vláda si přeje zachovat svou přistěhovaleckou kapacitu pro emigranty britské rasy“ citoval 8. července Le Figaro<fnref n="60" /> australského delegáta M. T.-W. Whita a dodával, že „...kanadský delegát, za svou stranu, podpořil mírnějšími slovy stejnou myšlenku“. Ve všech třech sledovaných denících je uprchlická otázka vnímána jako složitý problém, který je nutné řešit na mezinárodní úrovni. I přesto, že upozorňují na malou naději, že by v některé zemi mohly být zvýšeny imigrační kvóty, s pověkem vítají Rooseveltovu iniciativu. Stranou zájmu nezůstala ani finanční otázka vznášející se nad celým řešením uprchlické krize. La Croix situaci trefně popisuje těmito slovy: „Po vyřešení těchto citlivých finančních problémů bude ještě potřeba najít země připravené souhlasit s usazením většího počtu uprchlíků na svém území.“<fnref n="61" />

Nejvíce pozornosti probíhající konferenci věnoval konzervativní deník La Croix. Nejenže pravidelně informoval o zasedání, ale také uveřejnil komentář k problematice uprchlíků ve Francii, který doplnil analýzou situace v Rakousku čtyři měsíce po anšlusu,<fnref n="62" /> která vyzněla velmi kriticky a do jisté míry se nevyhnula ironickým poznámkám na důvěryhodnost německých slibů ohledně rakouské budoucnosti ve společném státě s Němci. V článku nazvaném „Palčivý problém emigrantů“ Robert D'Harcourt připomněl dlouhotrvající tradici francouzské pohostinnosti, ale v souladu s vládou nastoleným kurzem dodal, že pověstná humánnost nemůže dosáhnout takového rozsahu, že by byla ohrožena samotná Francie. Poukazoval na nutnost zvážit demografické a ekonomické podmínky ve Francii, přestože daný problém má i silný morální aspekt. „...Čest nesmí přerůst v nebezpečí. A toto nebezpečí bije do očí. Může nejprve vyplynout z jistého druhu nerovnováhy mezi početní silou původních obyvatel a elementu přicházejícího zvenčí. Spolu s rizikem rostoucího odcizení je odosobnění přítomné u všech lidí v imigraci, která přesáhla svou přirozenou absorpční kapacitu...“ Vyústění jeho úvah je jednoznačné: „...Dilema: trvání, nebo sebevražda,<fnref n="63" /> nepřipouští žádné váhání. Dokonce i z morálního hlediska, sebevražda představuje sama o sobě atentát na morální řád.“ Úvaha je zakončena poznámkami nad nebezpečností cizího živlu pro francouzskou společnost. Vedle vysokého počtu policií zadržených cizinců upozorňuje i na nebezpečí dovozu nežádoucích politických myšlenek. Tento článek plně odpovídal linii, kterou nastolila v imigrační politice Daladierova vláda. Zjednodušeně řečeno, považuje přijetí uprchlíků za správné, ale jen do jisté, pro Francii únosné míry, která byla již v danou chvíli naplněna.

Ani zakončení konference se neobešlo bez pozornosti médií. Le Figaro přivítal ustavení stálého mezivládního výboru, který by měl pokračovat v práci zahájené během konference. Zatímco Le Figaro stejně jako L'Humanité se zdržel delších komentářů k výsledkům zasedání a spíše citoval ze sebepochvalných projevů delegátů, La Croix se krátkému hodnocení nevyhnula. Chválila francouzsko-britsko-americkou spolupráci a s uspokojením konstatovala, že země sousedící s Německem nebudou nuceny přijmout více uprchlíků, že jejich úkolem bude administrativně ulehčit jejich přechod do třetí země.<fnref n="64" /> To, že se nenašly třetí země, do kterých by utečenci mohli ve větším počtu přijíždět, zmiňováno nebylo.

Na počátku zasedání se ve zprávách z konference objevovaly pochybnosti o jejím úspěchu, tedy o nalezení azylu pro Židy z Německa a bývalého Rakouska. Bylo poukazováno na neochotu zúčastněných států přijímat nové uprchlíky. Naopak ke konci zasedání články uveřejněné ve třech sledovaných denících vyznívaly pochvalně a s nadějí se zaměřovaly na budoucí spolupráci v rámci ustaveného stálého výboru.

Role Francie na konferenci nebyla nijak vyzdvihována ani zdůrazňována. Ačkoliv se jednalo o problém, který se Francie bezprostředně dotýkal, a to díky dlouhým společným hranicím s Německem a již velmi početné skupině imigrantů, nebyla vcelku konferenci věnována příliš velká pozornost.

<footnote n="59">⁵⁹ Např.: Le Figaro, 8. 7. 1938, s. 3.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ Le Figaro, 8. 7. 1938, s. 3.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ La Croix, 9. 7. 1938, s. 3.</footnote>

<footnote n="62">⁶² La Croix, 14. 7. 1938.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Trvání jakožto důsledek odmítnutí nových imigrantů. Sebevražda jakožto důsledek opačného jednání.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ La Croix, 16. 7. 1938, s. 1.</footnote>
doplněny poznámkou o negativním britském postoji vůči židovskému přistěhovalectví do Palestiny a britské participaci na zasedání v Evianu.<fnref n="59" />

Francouzští dopisovatelé zdůrazňovali zásluhy své země v uprchlické otázce a sledovali reakce ostatních delegátů na vzniklý problém. Ve středu pozornosti stál odmítavý postoj Austrálie, Kanady a zemí Latinské Ameriky. „...Australská federální vláda si přeje zachovat svou přistěhovaleckou kapacitu pro emigranty britské rasy“ citoval 8. července Le Figaro<fnref n="60" /> australského delegáta M. T.-W. Whita a dodával, že „...kanadský delegát, za svou stranu, podpořil mírnějšími slovy stejnou myšlenku“. Ve všech třech sledovaných denících je uprchlická otázka vnímána jako složitý problém, který je nutné řešit na mezinárodní úrovni. I přesto, že upozorňují na malou naději, že by v některé zemi mohly být zvýšeny imigrační kvóty, s pověkem vítají Rooseveltovu iniciativu. Stranou zájmu nezůstala ani finanční otázka vznášející se nad celým řešením uprchlické krize. La Croix situaci trefně popisuje těmito slovy: „Po vyřešení těchto citlivých finančních problémů bude ještě potřeba najít země připravené souhlasit s usazením většího počtu uprchlíků na svém území.“<fnref n="61" />

Nejvíce pozornosti probíhající konferenci věnoval konzervativní deník La Croix. Nejenže pravidelně informoval o zasedání, ale také uveřejnil komentář k problematice uprchlíků ve Francii, který doplnil analýzou situace v Rakousku čtyři měsíce po anšlusu,<fnref n="62" /> která vyzněla velmi kriticky a do jisté míry se nevyhnula ironickým poznámkám na důvěryhodnost německých slibů ohledně rakouské budoucnosti ve společném státě s Němci. V článku nazvaném „Palčivý problém emigrantů“ Robert D'Harcourt připomněl dlouhotrvající tradici francouzské pohostinnosti, ale v souladu s vládou nastoleným kurzem dodal, že pověstná humánnost nemůže dosáhnout takového rozsahu, že by byla ohrožena samotná Francie. Poukazoval na nutnost zvážit demografické a ekonomické podmínky ve Francii, přestože daný problém má i silný morální aspekt. „...Čest nesmí přerůst v nebezpečí. A toto nebezpečí bije do očí. Může nejprve vyplynout z jistého druhu nerovnováhy mezi početní silou původních obyvatel a elementu přicházejícího zvenčí. Spolu s rizikem rostoucího odcení je odosobnění přítomné u všech lidí v imigraci, která přesáhla svou přirozenou absorpční kapacitu...“ Vyústění jeho úvah je jednoznačné: „...Dilema: trvání, nebo sebevražda,<fnref n="63" /> nepřipouští žádné váhání. Dokonce i z morálního hlediska, sebevražda představuje sama o sobě atentát na morální řád.“ Úvaha je zakončena poznámkami nad nebezpečností cizího živlu pro francouzskou společnost. Vedle vysokého počtu policií zadržených cizinců upozorňuje i na nebezpečí dovozu nežádoucích politických myšlenek. Tento článek plně odpovídal linii, kterou nastolila v imigrační politice Daladierova vláda. Zjednodušeně řečeno, považuje přijetí uprchlíků za správné, ale jen do jisté, pro Francii únosné míry, která byla již v danou chvíli naplněna.

Ani zakončení konference se neobešlo bez pozornosti médií. Le Figaro přivítal ustavení stálého mezivládního výboru, který by měl pokračovat v práci zahájené během konference. Zatímco Le Figaro stejně jako L'Humanité se zdržel delších komentářů k výsledkům zasedání a spíše citoval ze sebepochvalných projevů delegátů, La Croix se krátkému hodnocení nevyhnula. Chválila francouzsko-britsko-americkou spolupráci a s uspokojením konstatovala, že země sousedící s Německem nebudou nuceny přijmout více uprchlíků, že jejich úkolem bude administrativně ulehčit jejich přechod do třetí země.<fnref n="64" /> To, že se nenašly třetí země, do kterých by utečenci mohli ve větším počtu přijíždět, zmiňováno nebylo.

Na počátku zasedání se ve zprávách z konference objevovaly pochybnosti o jejím úspěchu, tedy o nalezení azylu pro Židy z Německa a bývalého Rakouska. Bylo poukazováno na neochotu zúčastněných států přijímat nové uprchlíky. Naopak ke konci zasedání články uveřejněné ve třech sledovaných denících vyznívaly pochvalně a s nadějí se zaměřovaly na budoucí spolupráci v rámci ustaveného stálého výboru.

Role Francie na konferenci nebyla nijak vyzdvihována ani zdůrazňována. Ačkoliv se jednalo o problém, který se Francie bezprostředně dotýkal, a to díky dlouhým společným hranicím s Německem a již velmi početné skupině imigrantů, nebyla vcelku konferenci věnována příliš velká pozornost.

<footnote n="59">⁵⁹ Např.: Le Figaro, 8. 7. 1938, s. 3.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ Le Figaro, 8. 7. 1938, s. 3.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ La Croix, 9. 7. 1938, s. 3.</footnote>

<footnote n="62">⁶² La Croix, 14. 7. 1938.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Trvání jakožto důsledek odmítnutí nových imigrantů. Sebevražda jakožto důsledek opačného jednání.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ La Croix, 16. 7. 1938, s. 1.</footnote>
## Německo a Evianská konference

Ačkoliv se konference zabývala problematikou uprchlíků z Říše, nebyli reprezentanti Berlína k jednáním přizváni. Jednak proto, že základní myšlenkou bylo zorganizovat setkání zástupců zemí, do kterých utečenci směřovali, aby tak mohla být provedena koordinace opatření azylových států vedoucí k zpřehlednění situace a usnadnění odchodu a zlepšení podmínek uprchlíků. Z tohoto pohledu by účast země původu utečenců byla zbytečná. Na druhou stranu si všichni zúčastnění uvědomovali, že bez komunikace s Říší nebude výraznější pokrok v řešení nastalé situace možný.<fnref n="65" /> Oficiální vyjednávání s Německem během konference v Evianu by na druhou stranu znamenala zkomplikování zasedání, což v danou chvíli bylo nežádoucí. Důležité totiž bylo demonstrovat jednotné stanovisko a humánní cítění zúčastněných zemí. Vyjednávání s Hitlerovým Německem se měla uskutečnit až později a v daleko diskrétnější podobě. V rámci setkání v Evianu pro ně nebyl patřičný prostor a ani vhodné podmínky.

Taktéž německá reakce na svolání konference nenaznačovala jakoukoliv ochotu ke spolupráci, alespoň ne na oficiální úrovni. Nacisté vnímali Rooseveltovu iniciativu jako nepřátelský krok jasně namířený proti Říši. A to přestože byla vyvinuta až téměř groteskní snaha vyvarovat se přímého označení německé protižidovské politiky jako příčiny vzniklého uprchlického problému. Ani do budoucna většina států zastoupených v Evianu neuvažovala, že by perzekuce Židů měla být jakkoliv veřejně napadnuta, neboť by to ztížilo veškerou komunikaci s Říší.

U příležitosti zahájení jednání ve francouzském Evianu vznesl britský vyslanec v Berlíně dotaz k říšskému ministru zahraničních věcí, jestli je jeho vláda ochotna spolupracovat na řešení uprchlické otázky, a to především tak, že by podporovala emigraci svých Židů. Vzhledem k tomu, že Německo pochopilo danou otázku jako dotaz, jestli je jeho vláda ochotna ponechat jistý kapitál v židovských rukou při jejich odchodu ze země, byla odpověď jednoznačně zamítavá. Z principu byla odmítnuta „spolupráce se státy, které se zajímají o otázku německých Židů, neboť se jedná o vnitřní problém, který se nemohl stát předmětem žádných diskuzí“.<fnref n="66" /> Němci nechtěli povolit odliv kapitálu, který byl nashromážděn Židy. Na jaře 1938 Říše v této oblasti odmítala spolupracovat s mocnostmi a ostatními státy chystajícími se zasednout v Evianu.

Demonstrace ochoty jednotlivých států jednat o přijetí uprchlíků na společné konferenci nebyla brána německými úřady příliš vážně. Podle jejich názoru nechtěl žádný stát přijmout židovské emigranty, natož pak v případě, kdy byli bez finančních prostředků. Souhlas Říše se spoluprací s účastníky konference by mohl být vykládán jako připuštění možnosti ústupku v otázce uvolnění německého židovského kapitálu. Tím by se zvýšila pravděpodobnost, že by během zasedání v Evianu mohlo dojít k závazkům přijmout větší počet uprchlíků. Ačkoliv nacistická politika směřovala k vyhnání co nejvíce Židů ze země, úspěch zasedání by nebyl, jak vyplývá z konkrétních kroků, v německých kruzích vítán.

V danou chvíli se jednalo o principiální otázky. Neúspěch konference mohl být propagandisticky a politicky velmi dobře využit. To naznačily i novinové reportáže z konference, které nevýrazný výsledek velmi přivítaly. Německo tak získalo důležitý argument pro svou protižidovskou politiku. Konference jako by schvalovala nacistický postoj, když dala najevo, že tzv. říšští političtí uprchlíci – neboli Židé – nejsou nikde vítáni. Ani západoevropské země, ani státy Ameriky, ani britská dominia, ba ani koloniální území neprojevily ochotu Židy u sebe přijmout. Naopak jejich postoj ukázal, že ani u nich není židovský element chtěný.<fnref n="67" /> O to více povzbuzující muselo být pro Německo zjištění, že někteří delegáti přijali nacistickou rétoriku a byli schopni hovořit o rasovém problému, který by povolením židovské imigrace mohl nastat. Nebyl to jen australský zástupce, který se v tomto smyslu vyjádřil, nýbrž i jiní jeho kolegové. Neochota uprchlíky přijmout byla podle nacistů jasně prokázána. Nevysvětlovali ji pomocí špatné ekonomické situace, která se podle delegátů nebyla schopna vyrovnat s novým přílivem imigrantů. Vnímali to jednoznačně jako rasovou problematiku, nechuť kohokoliv rozšiřovat svou židovskou komunitu a jako obavy z jejího negativního působení.

<footnote n="65">⁶⁵ Lze to vyčíst z velkého zájmu Spojených států založit stálou organizaci, která by byla pověřena jednáním s Němci. Tato snaha byla i ostatními státy podpořena.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Oběžník státního sekretáře německým ambasádám v Londýně, Paříži, Římě, Varšavě, a Washingtonu a vyslancům v Bělehradě, Budapešti, Bukurešti, Praze, Sofii a Ženevě z 8. července 1938. In: Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, Paris, s. 114.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Takto se to alespoň jevilo nacistickým pozorovatelům. I zástupci židovských organizací však získali podobný dojem. V případě západních zemí se nicméně nejednalo v prvé řadě o rasovou otázku, která by bránila v přijetí většího počtu židovských uprchlíku. Problém spočíval převážně v možných ekonomických a sociálních důsledcích v jednotlivých státech a pak také v opatrné politice uplatňované vůči Německu. Viz analýza francouzské situace, kapitola: Francouzská imigrační politika ve 30. letech.</footnote>
## Německo a Evianská konference

Ačkoliv se konference zabývala problematikou uprchlíků z Říše, nebyli reprezentanti Berlína k jednáním přizváni. Jednak proto, že základní myšlenkou bylo zorganizovat setkání zástupců zemí, do kterých utečenci směřovali, aby tak mohla být provedena koordinace opatření azylových států vedoucí k zpřehlednění situace a usnadnění odchodu a zlepšení podmínek uprchlíků. Z tohoto pohledu by účast země původu utečenců byla zbytečná. Na druhou stranu si všichni zúčastnění uvědomovali, že bez komunikace s Říší nebude výraznější pokrok v řešení nastalé situace možný.<fnref n="65" /> Oficiální vyjednávání s Německem během konference v Evianu by na druhou stranu znamenala zkomplikování zasedání, což v danou chvíli bylo nežádoucí. Důležité totiž bylo demonstrovat jednotné stanovisko a humánní cítění zúčastněných zemí. Vyjednávání s Hitlerovým Německem se měla uskutečnit až později a v daleko diskrétnější podobě. V rámci setkání v Evianu pro ně nebyl patřičný prostor a ani vhodné podmínky.

Taktéž německá reakce na svolání konference nenaznačovala jakoukoliv ochotu ke spolupráci, alespoň ne na oficiální úrovni. Nacisté vnímali Rooseveltovu iniciativu jako nepřátelský krok jasně namířený proti Říši. A to přestože byla vyvinuta až téměř groteskní snaha vyvarovat se přímého označení německé protižidovské politiky jako příčiny vzniklého uprchlického problému. Ani do budoucna většina států zastoupených v Evianu neuvažovala, že by perzekuce Židů měla být jakkoliv veřejně napadnuta, neboť by to ztížilo veškerou komunikaci s Říší.

U příležitosti zahájení jednání ve francouzském Evianu vznesl britský vyslanec v Berlíně dotaz k říšskému ministru zahraničních věcí, jestli je jeho vláda ochotna spolupracovat na řešení uprchlické otázky, a to především tak, že by podporovala emigraci svých Židů. Vzhledem k tomu, že Německo pochopilo danou otázku jako dotaz, jestli je jeho vláda ochotna ponechat jistý kapitál v židovských rukou při jejich odchodu ze země, byla odpověď jednoznačně zamítavá. Z principu byla odmítnuta „spolupráce se státy, které se zajímají o otázku německých Židů, neboť se jedná o vnitřní problém, který se nemohl stát předmětem žádných diskuzí“.<fnref n="66" /> Němci nechtěli povolit odliv kapitálu, který byl nashromážděn Židy. Na jaře 1938 Říše v této oblasti odmítala spolupracovat s mocnostmi a ostatními státy chystajícími se zasednout v Evianu.

Demonstrace ochoty jednotlivých států jednat o přijetí uprchlíků na společné konferenci nebyla brána německými úřady příliš vážně. Podle jejich názoru nechtěl žádný stát přijmout židovské emigranty, natož pak v případě, kdy byli bez finančních prostředků. Souhlas Říše se spoluprací s účastníky konference by mohl být vykládán jako připuštění možnosti ústupku v otázce uvolnění německého židovského kapitálu. Tím by se zvýšila pravděpodobnost, že by během zasedání v Evianu mohlo dojít k závazkům přijmout větší počet uprchlíků. Ačkoliv nacistická politika směřovala k vyhnání co nejvíce Židů ze země, úspěch zasedání by nebyl, jak vyplývá z konkrétních kroků, v německých kruzích vítán.

V danou chvíli se jednalo o principiální otázky. Neúspěch konference mohl být propagandisticky a politicky velmi dobře využit. To naznačily i novinové reportáže z konference, které nevýrazný výsledek velmi přivítaly. Německo tak získalo důležitý argument pro svou protižidovskou politiku. Konference jako by schvalovala nacistický postoj, když dala najevo, že tzv. říšští političtí uprchlíci – neboli Židé – nejsou nikde vítáni. Ani západoevropské země, ani státy Ameriky, ani britská dominia, ba ani koloniální území neprojevily ochotu Židy u sebe přijmout. Naopak jejich postoj ukázal, že ani u nich není židovský element chtěný.<fnref n="67" /> O to více povzbuzující muselo být pro Německo zjištění, že někteří delegáti přijali nacistickou rétoriku a byli schopni hovořit o rasovém problému, který by povolením židovské imigrace mohl nastat. Nebyl to jen australský zástupce, který se v tomto smyslu vyjádřil, nýbrž i jiní jeho kolegové. Neochota uprchlíky přijmout byla podle nacistů jasně prokázána. Nevysvětlovali ji pomocí špatné ekonomické situace, která se podle delegátů nebyla schopna vyrovnat s novým přílivem imigrantů. Vnímali to jednoznačně jako rasovou problematiku, nechuť kohokoliv rozšiřovat svou židovskou komunitu a jako obavy z jejího negativního působení.

<footnote n="65">⁶⁵ Lze to vyčíst z velkého zájmu Spojených států založit stálou organizaci, která by byla pověřena jednáním s Němci. Tato snaha byla i ostatními státy podpořena.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Oběžník státního sekretáře německým ambasádám v Londýně, Paříži, Římě, Varšavě, a Washingtonu a vyslancům v Bělehradě, Budapešti, Bukurešti, Praze, Sofii a Ženevě z 8. července 1938. In: Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, Paris, s. 114.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Takto se to alespoň jevilo nacistickým pozorovatelům. I zástupci židovských organizací však získali podobný dojem. V případě západních zemí se nicméně nejednalo v prvé řadě o rasovou otázku, která by bránila v přijetí většího počtu židovských uprchlíku. Problém spočíval převážně v možných ekonomických a sociálních důsledcích v jednotlivých státech a pak také v opatrné politice uplatňované vůči Německu. Viz analýza francouzské situace, kapitola: Francouzská imigrační politika ve 30. letech.</footnote>
na společnost. Tímto se zúčastněné státy, které by se případně chtěly zajímat o židovskou politiku Říše, připravily v očích nacistů o právo ji odsuzovat, vzhledem k tomu, že takto otevřeně ukázaly svůj negativní postoj vůči Židům. Nacisté tedy mohli mít zájem na neúspěchu konference v Evianu jednak proto, že jej mohli úspěšně použít pro svou vnitřní propagandu jako potvrzení správnosti cesty, kterou se Říše vydala, a také jako argument v případném mezistátním sporu, kdyby některý stát chtěl nacistický protižidovský teror napadnout.

Na konferenci byl údajně vyslán zástupce Židovské náboženské obce ve Vídni s tajným návrhem, který měl být delegátům přednesen mimo oficiální agendu. Jestli se tato mise uskutečnila a zda se jednalo o akci připravenou Berlínem nebo Vídní, je stále jen předmětem úvah. Jediným svědectvím o uskutečnění tajné mise doktora Heinricha Neumanna von Hethars, uznávaného videňského laryngologa, je kniha Hanse Habeho Tajné poslání (Die Mission).

H. Neumann byl do Evianu vyslán jako zástupce videňské Židovské náboženské obce spolu s jejím vedoucím dr. Josefem Löwenherzem a bankéřem Bertholdem Storferem. Jeho poslání mělo spočívat v přednesení návrhu říšských představitelů k prodeji Židů žijících v Německu a Rakousku. Cena, která byla nacisty určena, měla činit 250 amerických dolarů za jednu osobu a v případě početnější rodiny měla být zaplacena jednotná částka 1 000 dolarů. Poté, co na nabídku americký vyslanec M. Taylor reagoval negativně, měl být dr. Neumann Gestapem pověřen, aby tlumočil, že 40 000 rakouských Židů bude 1. srpna připraveno k transportu. Jestli do koncentračního tábora, nebo do některé svobodné země mělo záviset na postoji, jaký zaujmou účastníci konference k tomuto návrhu. Složily-li by státy do počátku srpna požadovaných 100 000 dolarů, mělo být 40 000 rakouských Židů odvezeno za hranice Říše.

Jediný, kdo o tomto německém návrhu informoval, byl Hans Habe, který od roku 1935 pracoval jako korespondent pražského německého deníku Prager Tagblatt u Společnosti národů v Ženevě. O svém setkání s H. Neumannem v Evianu píše: „Bydlili jsme v hotelu Esplande, měli jsme pokoje vedle sebe. Ačkoliv mě bylo jenom sedmadvacet let, věnoval mi profesor důvěru, trávili jsme spolu dlouhé hodiny, vysedávali spolu dlouho do noci. Stal jsem se pro něho jakýmsi tiskovým tajemníkem na ruby; měl jsem mu proti tisku „dělat zed“. ...Pětadvacet let jsem nosil to, co jsem věděl o konferenci v Evian-les-Bains, co mi bylo známo o Bendově<fnref n="68" /> poslání, v sobě jako břímě a jako závazek. Osobní záznamy o rozmluvách s profesorem jsem si uschoval, právě tak značnou část materiálu, týkajícího se konference.“<fnref n="69" />

Popis průběhu konference je téměř autentický a vychází z historických pramenů. O účasti H. Neumanna a jeho dvou kolegů na konferenci nemůže být taktéž pochyb. Jiné doklady než tato kniha o tajném německém návrhu nicméně nejsou známy. Připusťme však, že profesor Neumann s návrhem na odkoupení Židů do Evianu přijel. Kdo ho vyslal? Co tím sledoval? Otázek je spousta, ale odpovědi zůstávají jen v rovině spekulací.

Návrh na prodej Židů by mohl být chápán jako pokus o rozvrat celého jednání. Je jen málo pravděpodobné, že by kdokoliv mohl reálně uvažovat o přistoupení na podobnou nabídku. Nacisté si byli dobře vědomi, že západní mocnosti usilují o to, aby byla uvolněna alespoň část zabaveného židovského majetku, což by usnadnilo jejich přijetí v jiných zemích. Požadovat za těchto okolností za každého židovského emigranta 250 dolarů mohlo být pouze provokací. Stejně tak i skutečnost, že předmětem prodeje se měli stát lidé. Přistoupila-li by konference na podobnou transakci, popřela by samotné základy demokracie, humanismu a morálních hodnot, ke kterým se hlásila. Snížila by se tak na úroveň Německa a jeho nacistického smýšlení. Koupit by znamenalo daleko víc než jen schválení konfiskací a permanentního nátlaku vyvíjeného Říší na její nearijské obyvatele.

V případě Neumannovy mise není ani známo, kdo měl iniciovat jeho vyslání. Existují teorie, že se jednalo o vlastní podnik Hitlerova místodržícího v Rakousku Seysse-Inquarta. V tom případě by se pak celá akce dala považovat za jeden z bizarních pokusů dostat rakouské Židy co nejrychleji ze země. Zarážející je jen velký důraz na zaplacení za každého emigranta, vzhledem k tomu, že pravděpodobnost, že by částka mohla být splacena, byla velmi nízká. Stejně tak, jednalo-li se o soukromou iniciativu některého z nacistických vůdců za účelem vlastního obohacení,<fnref n="70" /> muselo být odmítnutí více než očekáváno.

<footnote n="68">⁶⁸ Pro účely své knihy překřtil H. Neumanna na H. Bendu.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ HABE, H.: Tajné poslání, Praha 1967, s. 281-282.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Tuto domněnku například vyslovil Bohumil Černý v doslovu Habeho knihy (s. 290).</footnote>
na společnost. Tímto se zúčastněné státy, které by se případně chtěly zajímat o židovskou politiku Říše, připravily v očích nacistů o právo ji odsuzovat, vzhledem k tomu, že takto otevřeně ukázaly svůj negativní postoj vůči Židům. Nacisté tedy mohli mít zájem na neúspěchu konference v Evianu jednak proto, že jej mohli úspěšně použít pro svou vnitřní propagandu jako potvrzení správnosti cesty, kterou se Říše vydala, a také jako argument v případném mezistátním sporu, kdyby některý stát chtěl nacistický protižidovský teror napadnout.

Na konferenci byl údajně vyslán zástupce Židovské náboženské obce ve Vídni s tajným návrhem, který měl být delegátům přednesen mimo oficiální agendu. Jestli se tato mise uskutečnila a zda se jednalo o akci připravenou Berlínem nebo Vídní, je stále jen předmětem úvah. Jediným svědectvím o uskutečnění tajné mise doktora Heinricha Neumanna von Hethars, uznávaného videňského laryngologa, je kniha Hanse Habeho Tajné poslání (Die Mission).

H. Neumann byl do Evianu vyslán jako zástupce videňské Židovské náboženské obce spolu s jejím vedoucím dr. Josefem Löwenherzem a bankéřem Bertholdem Storferem. Jeho poslání mělo spočívat v přednesení návrhu říšských představitelů k prodeji Židů žijících v Německu a Rakousku. Cena, která byla nacisty určena, měla činit 250 amerických dolarů za jednu osobu a v případě početnější rodiny měla být zaplacena jednotná částka 1 000 dolarů. Poté, co na nabídku americký vyslanec M. Taylor reagoval negativně, měl být dr. Neumann Gestapem pověřen, aby tlumočil, že 40 000 rakouských Židů bude 1. srpna připraveno k transportu. Jestli do koncentračního tábora, nebo do některé svobodné země mělo záviset na postoji, jaký zaujmou účastníci konference k tomuto návrhu. Složily-li by státy do počátku srpna požadovaných 100 000 dolarů, mělo být 40 000 rakouských Židů odvezeno za hranice Říše.

Jediný, kdo o tomto německém návrhu informoval, byl Hans Habe, který od roku 1935 pracoval jako korespondent pražského německého deníku Prager Tagblatt u Společnosti národů v Ženevě. O svém setkání s H. Neumannem v Evianu píše: „Bydlili jsme v hotelu Esplande, měli jsme pokoje vedle sebe. Ačkoliv mě bylo jenom sedmadvacet let, věnoval mi profesor důvěru, trávili jsme spolu dlouhé hodiny, vysedávali spolu dlouho do noci. Stal jsem se pro něho jakýmsi tiskovým tajemníkem na ruby; měl jsem mu proti tisku „dělat zed“. ...Pětadvacet let jsem nosil to, co jsem věděl o konferenci v Evian-les-Bains, co mi bylo známo o Bendově<fnref n="68" /> poslání, v sobě jako břímě a jako závazek. Osobní záznamy o rozmluvách s profesorem jsem si uschoval, právě tak značnou část materiálu, týkajícího se konference.“<fnref n="69" />

Popis průběhu konference je téměř autentický a vychází z historických pramenů. O účasti H. Neumanna a jeho dvou kolegů na konferenci nemůže být taktéž pochyb. Jiné doklady než tato kniha o tajném německém návrhu nicméně nejsou známy. Připusťme však, že profesor Neumann s návrhem na odkoupení Židů do Evianu přijel. Kdo ho vyslal? Co tím sledoval? Otázek je spousta, ale odpovědi zůstávají jen v rovině spekulací.

Návrh na prodej Židů by mohl být chápán jako pokus o rozvrat celého jednání. Je jen málo pravděpodobné, že by kdokoliv mohl reálně uvažovat o přistoupení na podobnou nabídku. Nacisté si byli dobře vědomi, že západní mocnosti usilují o to, aby byla uvolněna alespoň část zabaveného židovského majetku, což by usnadnilo jejich přijetí v jiných zemích. Požadovat za těchto okolností za každého židovského emigranta 250 dolarů mohlo být pouze provokací. Stejně tak i skutečnost, že předmětem prodeje se měli stát lidé. Přistoupila-li by konference na podobnou transakci, popřela by samotné základy demokracie, humanismu a morálních hodnot, ke kterým se hlásila. Snížila by se tak na úroveň Německa a jeho nacistického smýšlení. Koupit by znamenalo daleko víc než jen schválení konfiskací a permanentního nátlaku vyvíjeného Říší na její nearijské obyvatele.

V případě Neumannovy mise není ani známo, kdo měl iniciovat jeho vyslání. Existují teorie, že se jednalo o vlastní podnik Hitlerova místodržícího v Rakousku Seysse-Inquarta. V tom případě by se pak celá akce dala považovat za jeden z bizarních pokusů dostat rakouské Židy co nejrychleji ze země. Zarážející je jen velký důraz na zaplacení za každého emigranta, vzhledem k tomu, že pravděpodobnost, že by částka mohla být splacena, byla velmi nízká. Stejně tak, jednalo-li se o soukromou iniciativu některého z nacistických vůdců za účelem vlastního obohacení,<fnref n="70" /> muselo být odmítnutí více než očekáváno.

<footnote n="68">⁶⁸ Pro účely své knihy překřtil H. Neumanna na H. Bendu.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ HABE, H.: Tajné poslání, Praha 1967, s. 281-282.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Tuto domněnku například vyslovil Bohumil Černý v doslovu Habeho knihy (s. 290).</footnote>
Mluví-li se o tajném poslání profesora Neumanna, pak vždy jen v souvislosti s Habeho svědectvím. V rámci dokumentů týkajících se konference, které jsou uloženy v archivu ministerstva zahraničních věcí v Paříži, je o H. Neumannovi zmínka související s příjezdem tří zástupců Židovské náboženské obce ve Vídni do Evianu. Bylo známo, že byli oficiálně pověřeni nacistickými činiteli, aby „hájili zájmy svých souvěrců“.<fnref n="71" /> Spolu s oznámením o jejich příjezdu byl doručen i telegram z Vídně, podepsaný předsedou vídeňské Židovské obce. Byl v něm tlumočen postoj Rakouska, které podporovalo co nejvyšší růst přistěhovaleckých kvót a také apel náboženské obce k přijetí konkrétních výsledků. „Konference je poslední nadějí Židů a jestli tato bude zmařena, mohlo by to pro ně mít za důsledek morálně netolerovatelnou situaci.“<fnref n="72" /> Těžko si představit, že telegram neprošel cenzurou, a tak by se tato slova mohla přeložit i jako nacistický vzkaz, že neúspěch konference bude vnímán jako popud, či jako souhlas s ještě přísnější protižidovskou politikou uvnitř Rakouska. V danou dobu bylo těžké domýšlet, co se za situací, která by byla označena jako „morálně netolerovatelná“, mohlo skrývat. Vyslání tří zástupců židovské obce ncistickými vůdci do francouzského Evianu by pak mohlo být pokusem zjistit, co bylo ještě možné za tolerovatelné považovat. Ne v hranicích morálky (ty už byly dávno překročeny), ale v politické rovině.

Existuje také zpráva zaslaná z Evianu do Paříže 9. července, která se odvolává na telegram z Vídně, odeslaný 1. července. „Podle údajů důvěrně poskytnutých jednomu členovi naší delegace profesorem Neumannem, panem Storferem a panem Löwenherzem, kteří v Evianu representují Židovskou náboženskou obec ve Vídni, by měla říšská vláda v úmyslu ponechat Židovským emigrantům, jejichž odchod bude vymezen během zasedání, k dispozici část jejich majetku, která by činila asi 20%.“<fnref n="73" /> Tato informace zcela neodpovídá ostatním zprávám, které poukazují na naprosto odmítavý postoj Říše k převedení části zabavovaného židovského majetku. To je jasně patrné i z dokumentů německého Ministerstva zahraničních věcí, z kterých vyplývá nekompromisní postoj v této otázce.<fnref n="74" /> Jedna věc je ale zcela zřejmá, profesor Neumann a jeho dva kolegové do Evianu přijeli s pověřením nacistů přednést určitý návrh. Vzhledem k tomu, že se tato depeše odvolává k informacím získaným 1. července, tedy ještě před zahájením zasedání ve francouzském Evianu, mohla tato zpráva sloužit jako upozornění na židovskou delegaci z Vídně jakožto zplnomocněnce rakouských (říšských) úřadů a zajistit jim tak prostor k vyslechnutí. Jestli měli opravdu doručit do Evianu návrh na odkoupení Židů, pak vše bylo jistě dobře zajištěno, aby nedošlo k informačním únikům ještě před jejich vyslyšením.

## Dosažené výsledky

Ať byl úkol zástupců vídeňské náboženské obce na konferenci jakýkoliv, důvody, pro které nacisté mohli chtít konferenci zmařit, zůstávají stejné. Pokud ale Neumannova mise proběhla podle líčení Hanse Habeho a skončila tak, že ze strany delegátů nenarazila na reálnou odezvu, pak jednotlivé země Hitlerovi ukázaly, že jsou ochotné nadále tiše akceptovat to, co lze označit jako „morálně netolerovatelné“ a tím mohly nezanedbatelně přispět k rozvoji protižidovského teroru nacistického státu.

Jediným konkrétním výsledkem setkání bylo ustavení stálého mezivládního výboru. Mimo Dominikánské republiky<fnref n="75" /> se žádný stát nezavázal přijmout větší počet uprchlíků na své území. Z pohledu židovských uprchlíků a organizací se tedy mnoho nezměnilo. Nebyl projeven úmysl legálně přijmout více uprchlíků a zmírnit přísné administrativní podmínky pro imigraci, které mnohdy představovaly nepřekonatelnou překážku. Západní svět tímto svým postojem jasně vyjádřil svou neochotu přijímat nové utečence a svůj postoj k židovské problematice, která se pod pojmem politických uprchlíků na konferenci projednávala. Mezi židovskými organizacemi, které pozorně sledovaly celý průběh zasedání, bylo zklamání patrné. U účastníků se o nenaplnění očekávání

<footnote n="71">71 MAE SDN 1815/275, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>

<footnote n="72">72 MAE SDN 1815/276, telegram z Vídně č. 930. Předsedou byl Josef Löwenherz, který do Evianu také přicestoval.</footnote>

<footnote n="73">73 MAE SDN 1816/50, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>

<footnote n="74">74 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, Paris. I pokusy stálého výboru navázat dialog s německou stranou ohledně tohoto tématu byly dlouho bezúspěšné a německá strana ani poté nebrala tato jednání vážně.</footnote>

<footnote n="75">75 Dominikánská republika byla připravena poskytnout zvláštní výhody rakouským a německým emigrantům - zemědělcům, kteří by vyhovovali podmínkám stanovených platnými zákony o imigraci. Dominikánská republika byla ochotna těmto utečencům poskytnout půdu a technickou podporu. Mimo zemědělce byla připravena přijmout i osoby z jiných profesí, pakliže se prokáží dostatečným kapitálem, aby zahájily profesionální činnost ve prospěch jejich nové země. Celkově přišlibila přijetí až 10 000 osob. (MAE, SDN 1817/43)</footnote>
Mluví-li se o tajném poslání profesora Neumanna, pak vždy jen v souvislosti s Habeho svědectvím. V rámci dokumentů týkajících se konference, které jsou uloženy v archivu ministerstva zahraničních věcí v Paříži, je o H. Neumannovi zmínka související s příjezdem tří zástupců Židovské náboženské obce ve Vídni do Evianu. Bylo známo, že byli oficiálně pověřeni nacistickými činiteli, aby „hájili zájmy svých souvěrců“.<fnref n="71" /> Spolu s oznámením o jejich příjezdu byl doručen i telegram z Vídně, podepsaný předsedou vídeňské Židovské obce. Byl v něm tlumočen postoj Rakouska, které podporovalo co nejvyšší růst přistěhovaleckých kvót a také apel náboženské obce k přijetí konkrétních výsledků. „Konference je poslední nadějí Židů a jestli tato bude zmařena, mohlo by to pro ně mít za důsledek morálně netolerovatelnou situaci.“<fnref n="72" /> Těžko si představit, že telegram neprošel cenzurou, a tak by se tato slova mohla přeložit i jako nacistický vzkaz, že neúspěch konference bude vnímán jako popud, či jako souhlas s ještě přísnější protižidovskou politikou uvnitř Rakouska. V danou dobu bylo těžké domýšlet, co se za situací, která by byla označena jako „morálně netolerovatelná“, mohlo skrývat. Vyslání tří zástupců židovské obce ncistickými vůdci do francouzského Evianu by pak mohlo být pokusem zjistit, co bylo ještě možné za tolerovatelné považovat. Ne v hranicích morálky (ty už byly dávno překročeny), ale v politické rovině.

Existuje také zpráva zaslaná z Evianu do Paříže 9. července, která se odvolává na telegram z Vídně, odeslaný 1. července. „Podle údajů důvěrně poskytnutých jednomu členovi naší delegace profesorem Neumannem, panem Storferem a panem Löwenherzem, kteří v Evianu representují Židovskou náboženskou obec ve Vídni, by měla říšská vláda v úmyslu ponechat Židovským emigrantům, jejichž odchod bude vymezen během zasedání, k dispozici část jejich majetku, která by činila asi 20%.“<fnref n="73" /> Tato informace zcela neodpovídá ostatním zprávám, které poukazují na naprosto odmítavý postoj Říše k převedení části zabavovaného židovského majetku. To je jasně patrné i z dokumentů německého Ministerstva zahraničních věcí, z kterých vyplývá nekompromisní postoj v této otázce.<fnref n="74" /> Jedna věc je ale zcela zřejmá, profesor Neumann a jeho dva kolegové do Evianu přijeli s pověřením nacistů přednést určitý návrh. Vzhledem k tomu, že se tato depeše odvolává k informacím získaným 1. července, tedy ještě před zahájením zasedání ve francouzském Evianu, mohla tato zpráva sloužit jako upozornění na židovskou delegaci z Vídně jakožto zplnomocněnce rakouských (říšských) úřadů a zajistit jim tak prostor k vyslechnutí. Jestli měli opravdu doručit do Evianu návrh na odkoupení Židů, pak vše bylo jistě dobře zajištěno, aby nedošlo k informačním únikům ještě před jejich vyslyšením.

## Dosažené výsledky

Ať byl úkol zástupců vídeňské náboženské obce na konferenci jakýkoliv, důvody, pro které nacisté mohli chtít konferenci zmařit, zůstávají stejné. Pokud ale Neumannova mise proběhla podle líčení Hanse Habeho a skončila tak, že ze strany delegátů nenarazila na reálnou odezvu, pak jednotlivé země Hitlerovi ukázaly, že jsou ochotné nadále tiše akceptovat to, co lze označit jako „morálně netolerovatelné“ a tím mohly nezanedbatelně přispět k rozvoji protižidovského teroru nacistického státu.

Jediným konkrétním výsledkem setkání bylo ustavení stálého mezivládního výboru. Mimo Dominikánské republiky<fnref n="75" /> se žádný stát nezavázal přijmout větší počet uprchlíků na své území. Z pohledu židovských uprchlíků a organizací se tedy mnoho nezměnilo. Nebyl projeven úmysl legálně přijmout více uprchlíků a zmírnit přísné administrativní podmínky pro imigraci, které mnohdy představovaly nepřekonatelnou překážku. Západní svět tímto svým postojem jasně vyjádřil svou neochotu přijímat nové utečence a svůj postoj k židovské problematice, která se pod pojmem politických uprchlíků na konferenci projednávala. Mezi židovskými organizacemi, které pozorně sledovaly celý průběh zasedání, bylo zklamání patrné. U účastníků se o nenaplnění očekávání

<footnote n="71">71 MAE SDN 1815/275, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>

<footnote n="72">72 MAE SDN 1815/276, telegram z Vídně č. 930. Předsedou byl Josef Löwenherz, který do Evianu také přicestoval.</footnote>

<footnote n="73">73 MAE SDN 1816/50, pravidelná zpráva z Evianu Ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.</footnote>

<footnote n="74">74 Les archives secrètes de la Wilhelmstrasse, Paris. I pokusy stálého výboru navázat dialog s německou stranou ohledně tohoto tématu byly dlouho bezúspěšné a německá strana ani poté nebrala tato jednání vážně.</footnote>

<footnote n="75">75 Dominikánská republika byla připravena poskytnout zvláštní výhody rakouským a německým emigrantům - zemědělcům, kteří by vyhovovali podmínkám stanovených platnými zákony o imigraci. Dominikánská republika byla ochotna těmto utečencům poskytnout půdu a technickou podporu. Mimo zemědělce byla připravena přijmout i osoby z jiných profesí, pakliže se prokáží dostatečným kapitálem, aby zahájily profesionální činnost ve prospěch jejich nové země. Celkově přišlibila přijetí až 10 000 osob. (MAE, SDN 1817/43)</footnote>
hovořit nedá, neboť na konferenci vyjeli bez cíle problém vyřešit. Opačný výsledek, než k jakému se dospělo, by byl daleko více překvapivý. Za těchto okolností je nesprávné mluvit o neúspěchu setkání. Některé záměry účastníků se naplnily. Ne všichni se z francouzského Evianu vraceli s nepříjemnými pocity a zklamáním. Jednotliví delegáti přijeli zejména hájit své vlastní zájmy. Tato závěrečná kapitola je zamyšlením nad tím, jak se jim to povedlo.

## Francie

Francie si byla vědoma toho, že uprchlická problematika není marginálním problémem, a proto měla zájem, aby byla na mezinárodní úrovni řešena. V předválečné době utečenci nepřicházeli pouze z Německa, a Francie se musela touto otázkou velmi pečlivě zabývat. Geografická poloha ji předurčovala k tomu, že velké množství lidí hledalo útočiště právě na jejím území. V červenci 1938, v důsledku změny na politické scéně a komplikované sociální situace, neexistovala již vůle pomoci uprchlíkům vlastní pohostinností. Francouzi byli proto rádi, že vznikla iniciativa, která umožnila mezinárodní konzultace a hledání východiska, které by Francii mohlo ulehčit. Navíc bylo velmi podstatné, že podnět k uspořádání konference pocházel od Spojených států.

Francouzská vláda si uvědomovala, že přítomnost Američanů při řešení uprchlické krize v Evropě ještě neznamená jejich širší zapojení do evropských záležitostí, které bylo tolik žádané. Nicméně i tato, sice velmi omezená účast, byla z hlediska budoucího začlenění a spolupráce na starém kontinentě považována za velmi důležitou. Jestliže se Spojené státy jednou samy rozhodly vyjít ze své ulity, bylo v největším francouzském zájmu tento krok podporovat a nestavět mu nic do cesty.

V případě uprchlíků byl zájem Američanů pochopitelný. Imigrační úřady USA čelily zvyšujícímu se zájmu žadatelů o azyl z celé Evropy, nejen z Německa a bývalého Rakouska,<fnref n="76" /> se znepokojením. Hledání řešení na mezinárodní úrovni bylo nezbytné pro zmírnění vnitřního tlaku, který byl značný jak ze strany židovských a uprchlických organizací, tak ze strany amerických občanů, odpůrců nacismu, sympatizujících s imigranty. Svolání konference tak mělo předejít přímému požadavku na zvýšení přistěhovaleckých kvót. Ať už ale byly Rooseveltovy motivace jakékoliv, pro Evropany byl důležitý fakt, že se americký prezident rozhodl k aktivní spoluúčasti v Evropě. Toho mělo být využito, i když třeba ne okamžitě.

Francouzská očekávání v tomto směru se nicméně zdají být nadsazená a přehnaná. Americká aktivita v uprchlické oblasti nikterak neovlivnila postoj Spojených států v okamžiku vypuknutí války v Evropě, ani je jinak nepřiměla porušit předválečnou izolacionistickou politiku v jiných oblastech. Francouzská delegace přijížděla do Evianu s jasně definovaným cílem udržet Spojené státy aktivní v řešení otázky politických uprchlíků z Říše. To bylo zajištěno díky stálému výboru, kde Američané obsadili klíčové pozice. V tomto směru byla tedy Bérengerova delegace úspěšná.

Vzhledem k již popsané situaci ve Francii se dalším zásadním úkolem stalo zajištění toho, aby Francie nebyla nucena přijmout na delší dobu nové imigranty na své území. Zaujala obrannou strategii a tedy pasivní postoj. I v tomto směru dostála delegace svému poslání. Žádné nové závazky nemusela přijmout. Dokonce i v nově vytvořeném stálém výboru, který se otázkou dále zabýval, měla Francie druhořadou roli a zajistila si tak možnost příliš se ve věci neangažovat. Na druhou stranu tato strategie posunula Francouze do pozice, ve které museli akceptovat, že spolupráce se Spojenými státy nebyla vyvážená a jejich vztah rovnocenný. To bylo logickým důsledkem ústupků v rámci taktiky udržet Američany na evropském poli a snahy nepřijímat nové závazky. Museli tak souhlasit s většinou amerických návrhů i přes výhrady, které k nim zastávali.

Dalším cílem bylo zajistit pokračování nastoupené politiky usmiřování Německa. Zájem spočíval také v tom, aby nebyl podniknut žádný krok, který by si říšští představitelé mohli vyložit jako nepřátelský a podle toho na něj reagovat. V rámci této strategie bylo nevhodné pouštět se do přímé kritiky poměrů v Německu a nazývat politické uprchlíky z Říše Židy, ačkoliv bylo patrné, že se jedná především o ně. Tato opatrnost, kterou nepraktikovala jen Francie, ale téměř všechny zastoupené státy, se setkala s ironickým úsměvem a zadostiučiněním na německé straně.

Jak je vidět, z francouzského pohledu nelze hovořit o neúspěchu konference. Na Francii nebyl vyvíjen tlak, aby přijímala další uprchlíky a prakticky byla přijata její nová role tranzitního státu.

<footnote n="76">⁷⁶ Ale také z Itálie, Španělska, východní Evropy.</footnote>
hovořit nedá, neboť na konferenci vyjeli bez cíle problém vyřešit. Opačný výsledek, než k jakému se dospělo, by byl daleko více překvapivý. Za těchto okolností je nesprávné mluvit o neúspěchu setkání. Některé záměry účastníků se naplnily. Ne všichni se z francouzského Evianu vraceli s nepříjemnými pocity a zklamáním. Jednotliví delegáti přijeli zejména hájit své vlastní zájmy. Tato závěrečná kapitola je zamyšlením nad tím, jak se jim to povedlo.

## Francie

Francie si byla vědoma toho, že uprchlická problematika není marginálním problémem, a proto měla zájem, aby byla na mezinárodní úrovni řešena. V předválečné době utečenci nepřicházeli pouze z Německa, a Francie se musela touto otázkou velmi pečlivě zabývat. Geografická poloha ji předurčovala k tomu, že velké množství lidí hledalo útočiště právě na jejím území. V červenci 1938, v důsledku změny na politické scéně a komplikované sociální situace, neexistovala již vůle pomoci uprchlíkům vlastní pohostinností. Francouzi byli proto rádi, že vznikla iniciativa, která umožnila mezinárodní konzultace a hledání východiska, které by Francii mohlo ulehčit. Navíc bylo velmi podstatné, že podnět k uspořádání konference pocházel od Spojených států.

Francouzská vláda si uvědomovala, že přítomnost Američanů při řešení uprchlické krize v Evropě ještě neznamená jejich širší zapojení do evropských záležitostí, které bylo tolik žádané. Nicméně i tato, sice velmi omezená účast, byla z hlediska budoucího začlenění a spolupráce na starém kontinentě považována za velmi důležitou. Jestliže se Spojené státy jednou samy rozhodly vyjít ze své ulity, bylo v největším francouzském zájmu tento krok podporovat a nestavět mu nic do cesty.

V případě uprchlíků byl zájem Američanů pochopitelný. Imigrační úřady USA čelily zvyšujícímu se zájmu žadatelů o azyl z celé Evropy, nejen z Německa a bývalého Rakouska,<fnref n="76" /> se znepokojením. Hledání řešení na mezinárodní úrovni bylo nezbytné pro zmírnění vnitřního tlaku, který byl značný jak ze strany židovských a uprchlických organizací, tak ze strany amerických občanů, odpůrců nacismu, sympatizujících s imigranty. Svolání konference tak mělo předejít přímému požadavku na zvýšení přistěhovaleckých kvót. Ať už ale byly Rooseveltovy motivace jakékoliv, pro Evropany byl důležitý fakt, že se americký prezident rozhodl k aktivní spoluúčasti v Evropě. Toho mělo být využito, i když třeba ne okamžitě.

Francouzská očekávání v tomto směru se nicméně zdají být nadsazená a přehnaná. Americká aktivita v uprchlické oblasti nikterak neovlivnila postoj Spojených států v okamžiku vypuknutí války v Evropě, ani je jinak nepřiměla porušit předválečnou izolacionistickou politiku v jiných oblastech. Francouzská delegace přijížděla do Evianu s jasně definovaným cílem udržet Spojené státy aktivní v řešení otázky politických uprchlíků z Říše. To bylo zajištěno díky stálému výboru, kde Američané obsadili klíčové pozice. V tomto směru byla tedy Bérengerova delegace úspěšná.

Vzhledem k již popsané situaci ve Francii se dalším zásadním úkolem stalo zajištění toho, aby Francie nebyla nucena přijmout na delší dobu nové imigranty na své území. Zaujala obrannou strategii a tedy pasivní postoj. I v tomto směru dostála delegace svému poslání. Žádné nové závazky nemusela přijmout. Dokonce i v nově vytvořeném stálém výboru, který se otázkou dále zabýval, měla Francie druhořadou roli a zajistila si tak možnost příliš se ve věci neangažovat. Na druhou stranu tato strategie posunula Francouze do pozice, ve které museli akceptovat, že spolupráce se Spojenými státy nebyla vyvážená a jejich vztah rovnocenný. To bylo logickým důsledkem ústupků v rámci taktiky udržet Američany na evropském poli a snahy nepřijímat nové závazky. Museli tak souhlasit s většinou amerických návrhů i přes výhrady, které k nim zastávali.

Dalším cílem bylo zajistit pokračování nastoupené politiky usmiřování Německa. Zájem spočíval také v tom, aby nebyl podniknut žádný krok, který by si říšští představitelé mohli vyložit jako nepřátelský a podle toho na něj reagovat. V rámci této strategie bylo nevhodné pouštět se do přímé kritiky poměrů v Německu a nazývat politické uprchlíky z Říše Židy, ačkoliv bylo patrné, že se jedná především o ně. Tato opatrnost, kterou nepraktikovala jen Francie, ale téměř všechny zastoupené státy, se setkala s ironickým úsměvem a zadostiučiněním na německé straně.

Jak je vidět, z francouzského pohledu nelze hovořit o neúspěchu konference. Na Francii nebyl vyvíjen tlak, aby přijímala další uprchlíky a prakticky byla přijata její nová role tranzitního státu.

<footnote n="76">⁷⁶ Ale také z Itálie, Španělska, východní Evropy.</footnote>
Spojené státy se nestáhly po setkání v Evianu zpět, ale zůstaly i nadále velmi aktivní při řešení uprchlické problematiky v Evropě. Reakce Říše na konferenci, i přes její oficiální stanovisko, že se jedná o nepřátelský čin, nebyla ve skutečnosti nepříznivá. Je tedy zřejmé, že francouzská administrativa mohla být s jednáním v Evianu spokojená, neboť z velké části uhájila pozice, se kterými na setkání přijížděla.

## Velká Británie a ostatní evropské státy

Prvořadý úkol britské delegace na konferenci v Evianu bylo zajistit, aby se nejednalo o Palestině jako možném cíli emigrantů a aby toto území bylo uznáno za nevhodné pro masovou imigraci Židů. Británie si chtěla uhájit svůj vliv v oblasti a proto prezentovala problematiku Palestiny jako ožehavou politickou otázku, která vyžaduje velmi citlivý přístup. Ostatní země včetně Spojených států na tento britský požadavek bez větších námitek přistoupily a Palestina nebyla do agendy jednání vůbec zařazena.

Stejně jako Francie měla Velká Británie zájem na udržení americké aktivity při řešení evropského problému s vidinou rozšíření spolupráce i v jiných evropských záležitostech do budoucnosti. I přesto, že to nedávala tak viditelně najevo, byl tento zájem nepopiratelný. Ve svých stanoviscích a při jednáních s americkou stranou si stála pevněji za svými názory. Tím poskytla Francii příležitost stát se prostředníkem ve vyjednáváních o podobě vznikajícího stálého mezivládního výboru a zejména jeho vztahu ke Společnosti národů. Britům se nepodařilo přesvědčit Američany a zapojit je do činnosti této instituce. V opačném případě by se jednalo o velký politický úspěch, neboť uzavřenost Američanů se projevovala i nezačleněním se do Společnosti národů, která tak ztrácela mnoho ze své možné síly. Britové zastávali názor, že by měly být využity již existující mezinárodní instituce zabývající se uprchlíky, a ne založena nová organizace. Kompromis však zajistil zapojení vysokého komisaře pro uprchlíky z Německa přímo do činnosti výboru, který měl pracovat nezávisle na existujících organizacích. Tento model nejvíce odpovídal francouzským představám. Z tohoto hlediska Britové nebyli zcela úspěšní, ale nakonec museli uznat, že pro chystaná jednání s říšskými představiteli měla nově založená instituce působící mimo Společnost národů nesrovnatelně větší šance na úspěch.

Jako neúspěch by se také mohla jevit neschopnost Británie přimět svá dominia k otevření hranic. Takto to bylo vnímáno zejména americkou stranou. Ani Spojené státy nicméně nedokázaly přimět země Latinské Ameriky k podobnému kroku, což se ukázalo ještě před zahájením konference a bylo to zajisté zklamáním.

Evropské státy mohly být spokojeny, že nebyl dohodnut závazek zvýšit počet přijímaných osob. Na druhou stranu jejich problém s uprchlíky snažícími se dostat přes hranice nezaznamenal velký pokrok. Jejich situace by se vylepšila v okamžiku, kdy by se našla třetí země ochotná utečence přijmout. Výsledek, ke kterému se v Evianu dospělo, na situaci evropských států, do kterých němečtí a rakouští emigranti směřovali, nic neměnil. Byl jen splněn jejich požadavek, který byl zároveň jejich podmínkou účasti, že konference nebude moci zasahovat do legislativy platné v jednotlivých zemích a nutit je přijmout uprchlíky nad její rámec. Bylo-li by nalezeno místo azylu, znamenalo by to jednoznačně uvolnění napjaté situace, která v Evropě vznikala. K tomu ale bohužel nedošlo.

Nelze ani opominout xenofobní nálady, které vzhledem k původu uprchlíků měly antisemitský charakter, jež se šířily společností. Situace byla vážná i v důsledku toho, že imigranti, překračující hranice jakýmkoliv způsobem, přicházeli bez finančních prostředků. V tomto ohledu se dá považovat založení stálého výboru za pozitivní, protože jedině on měl reálnou šanci uzavřít dohodu s Říší ohledně židovského majetku a jeho transferu ze země. V rámci konference nebyl k podobných jednáním prostor. Otázkou nicméně zůstávalo, jak velká je pravděpodobnost, že výbor v těchto jednáních může uspět.

## Státy amerického kontinentu

Spojené státy, na jejichž popud se konference uskutečnila, mohly nad výsledky cítit rozčarování. Zdá se, že Rooseveltova iniciativa pramenila ze snahy vážně se problematikou zabývat a také najít řešení. Vzhledem k tomu, že bylo jasné, že se v Evianu k ničemu podstatnému nedojde, upřely
Spojené státy se nestáhly po setkání v Evianu zpět, ale zůstaly i nadále velmi aktivní při řešení uprchlické problematiky v Evropě. Reakce Říše na konferenci, i přes její oficiální stanovisko, že se jedná o nepřátelský čin, nebyla ve skutečnosti nepříznivá. Je tedy zřejmé, že francouzská administrativa mohla být s jednáním v Evianu spokojená, neboť z velké části uhájila pozice, se kterými na setkání přijížděla.

## Velká Británie a ostatní evropské státy

Prvořadý úkol britské delegace na konferenci v Evianu bylo zajistit, aby se nejednalo o Palestině jako možném cíli emigrantů a aby toto území bylo uznáno za nevhodné pro masovou imigraci Židů. Británie si chtěla uhájit svůj vliv v oblasti a proto prezentovala problematiku Palestiny jako ožehavou politickou otázku, která vyžaduje velmi citlivý přístup. Ostatní země včetně Spojených států na tento britský požadavek bez větších námitek přistoupily a Palestina nebyla do agendy jednání vůbec zařazena.

Stejně jako Francie měla Velká Británie zájem na udržení americké aktivity při řešení evropského problému s vidinou rozšíření spolupráce i v jiných evropských záležitostech do budoucnosti. I přesto, že to nedávala tak viditelně najevo, byl tento zájem nepopiratelný. Ve svých stanoviscích a při jednáních s americkou stranou si stála pevněji za svými názory. Tím poskytla Francii příležitost stát se prostředníkem ve vyjednáváních o podobě vznikajícího stálého mezivládního výboru a zejména jeho vztahu ke Společnosti národů. Britům se nepodařilo přesvědčit Američany a zapojit je do činnosti této instituce. V opačném případě by se jednalo o velký politický úspěch, neboť uzavřenost Američanů se projevovala i nezačleněním se do Společnosti národů, která tak ztrácela mnoho ze své možné síly. Britové zastávali názor, že by měly být využity již existující mezinárodní instituce zabývající se uprchlíky, a ne založena nová organizace. Kompromis však zajistil zapojení vysokého komisaře pro uprchlíky z Německa přímo do činnosti výboru, který měl pracovat nezávisle na existujících organizacích. Tento model nejvíce odpovídal francouzským představám. Z tohoto hlediska Britové nebyli zcela úspěšní, ale nakonec museli uznat, že pro chystaná jednání s říšskými představiteli měla nově založená instituce působící mimo Společnost národů nesrovnatelně větší šance na úspěch.

Jako neúspěch by se také mohla jevit neschopnost Británie přimět svá dominia k otevření hranic. Takto to bylo vnímáno zejména americkou stranou. Ani Spojené státy nicméně nedokázaly přimět země Latinské Ameriky k podobnému kroku, což se ukázalo ještě před zahájením konference a bylo to zajisté zklamáním.

Evropské státy mohly být spokojeny, že nebyl dohodnut závazek zvýšit počet přijímaných osob. Na druhou stranu jejich problém s uprchlíky snažícími se dostat přes hranice nezaznamenal velký pokrok. Jejich situace by se vylepšila v okamžiku, kdy by se našla třetí země ochotná utečence přijmout. Výsledek, ke kterému se v Evianu dospělo, na situaci evropských států, do kterých němečtí a rakouští emigranti směřovali, nic neměnil. Byl jen splněn jejich požadavek, který byl zároveň jejich podmínkou účasti, že konference nebude moci zasahovat do legislativy platné v jednotlivých zemích a nutit je přijmout uprchlíky nad její rámec. Bylo-li by nalezeno místo azylu, znamenalo by to jednoznačně uvolnění napjaté situace, která v Evropě vznikala. K tomu ale bohužel nedošlo.

Nelze ani opominout xenofobní nálady, které vzhledem k původu uprchlíků měly antisemitský charakter, jež se šířily společností. Situace byla vážná i v důsledku toho, že imigranti, překračující hranice jakýmkoliv způsobem, přicházeli bez finančních prostředků. V tomto ohledu se dá považovat založení stálého výboru za pozitivní, protože jedině on měl reálnou šanci uzavřít dohodu s Říší ohledně židovského majetku a jeho transferu ze země. V rámci konference nebyl k podobných jednáním prostor. Otázkou nicméně zůstávalo, jak velká je pravděpodobnost, že výbor v těchto jednáních může uspět.

## Státy amerického kontinentu

Spojené státy, na jejichž popud se konference uskutečnila, mohly nad výsledky cítit rozčarování. Zdá se, že Rooseveltova iniciativa pramenila ze snahy vážně se problematikou zabývat a také najít řešení. Vzhledem k tomu, že bylo jasné, že se v Evianu k ničemu podstatnému nedojde, upřely