Отже, серед історичного періоду середини XVII–XVIII ст. у бі-
лоруських навчальних підручниках можна виділити декілька го-
ловних українських сюжетів. Один із них – козацько-селянська
боротьба Б. Хмельницького. Хоч у формулюваннях, які засто-
совують у відповідній навчальній літературі, почасти переважає
радянський історіографічний спадок, супроводжений старими
штампами про «антифеодальну боротьбу», «народні маси» тощо,
водночас у низці видань автори виділяють національну складову
часів Хмельниччини, і якщо прямо про Українську державу не
згадується, зв'язок із Україною (до слова, майже завжди у шкіль-
них підручниках – «в Україні») однозначно помітний.

Білоруські автори дидактичних видань розглядають Хмель-
ниччину і крізь призму перебігу бойових дій на теренах су-
часної Білорусі, зокрема звертають увагу на залучення до них
місцевих соціальних прошарків (на кожному з її періодів ак-
центують на різній соціальній базі — шляхті, бідноті, городянах, селянстві), які долучилися до козацького руху («поко-
зачилися»). Окрім того, білоруські укладачі підручників та
посібників звертають увагу й на життєпис та діяльність окремих полковників, що діяли тут разом зі своїми загонами, переважно зауважують на сторінках книжок і на біографії савого гетьмана Б. Хмельницького (який загалом розгладається як визначна для тогочасного періоду особа нарівні з іншими видатними персонами для білоруської історії), наголошують, що в тодішніх умовах козаки були одним із чинників, який у тих умовах захищав православне духовенство, зокрема в Білорусі на тлі битви біля Лоєва. Вони охарактеризовані досить докладно. Для порівняння, натомість українська історіографія, включно з навчальними виданнями з історії, на ці аспекти фактично уваги не звертає.

Водночас, Хмельниччину також розглядають як початок не-
спокійного періоду, коли Річ Посполита опинилася у вирі вій-
ськової боротьби, що розярала, зокрема, й білоруські землі, які
до неї належали. Окрім того, участь козаків у протистояннях, які відбувалися вже після смерті Б. Хмельницького – на тлі початку Руїни – уже менш помітна, хоча спільні походи московських (часто у білоруських підручниках – «російських») військ призвели до відчутних руйнувань, так само, як і наступні дії тих полковників, які оголосили вірність гетьману І. Виговському, підтримавши Гадяцьку унію із Польським королівством та ВКЛ. Водночас, Андрусівське перемир'я, яке фактично для історії України означило подальші занепад та руйнування закладеної Б. Хмельницьким державності, білоруські автори (як і наступний «вічний мир» із Московією) оцінюють лише як факт припинення тривалої кривавої війни.

Стисло подані у білоруських виданнях й українські контексти XVIII ст. Так, роль і місце гетьмана Івана Мазепи у подіях Північної війни зображено кількома невеликими пасажами про союз зі шведським королем Карлом XII та Полтавською битвою, після поразки у якій обидва володарі втекли до Османської імперії. Українські терени згадані також на тлі розгляду перебігу трьох поділів Речі Посполитої протягом останньої третини XVIII ст., утім радше не як суб'єкт, а як об'єкт, та й цілком номінально – де-факто, окрім географічної прив'язки Барської і Торговицької конфедерацій до відповідних містечок в Україні, про додаткові акценти не йдеться.

Загалом, варто відзначити переважно таки виважене ставлення авторів білоруських підручників до цілком непростої тематики Козаччини та її наслідків для білоруських земель. З одного боку, вони акцентували на поневіряннях, яких зазначало місцеве населення (від національних та релігійних і до соціальних), але також вказали на згубну роль різних «інтервентів» (чи то пак загарбників), що атакували білоруські землі як складову Речі Посполитої (а конкретніше – її «литовської» частини) (і серед таких «інтервентів» малися на увазі також й козацькі війська, які також руйнували і захоплювали білоруські
міста та села). До того ж неоднозначні постаті для української
історії (особливо ті, які протилежно оцінюються в сучасних
російській та українській історіографіях) з боку білоруських
укладачів навчальних видань зазвичай не мають ані позитив-
них, ані негативних характеристик. Наприклад, Іван Вигов-
ський переважно згадується лише як один із ініціаторів збли-
ження з Річчю Посполитою, тоді як Іван Мазепа трактується
як союзник шведського короля Карла XII (без позитивної чи
негативної оцінки такого факту). Та й битва біля Полтави, на
відміну від українських та російських авторів, на сторінках бі-
лоруських дидактичних книжок поступається значенням битві
біля Лісної, яка відбулася на землях Білорусі, а тому для міс-
цевої історії значно важливіша (принаймні, на думку уклада-
чів педагогічних матеріалів із Республіки Білорусь).

Окрім того, у низці видань усе ще трапляються відверто
прорадянські оцінки відповідного періоду, які проявляють-
ся як у тезах про «одвічне» прагнення білоруського народу до
союзу із українським та російським народами. Тож, незважа-
ючи на досить докладну увагу до «українського питання», яка
справді поширена в білоруських виданнях (на противагу «бі-
лоруським» сюжетам на сторінках українських відповідних ви-
дань), спорадично вони супроводжувані й анахронізмами, ви-
користання яких у сучасному навчанні виглядає недоцільним.

Христина Меренюк
ЧАСТИНА II. НОВА ТА НОВІТНЯ ДОБА

РОЗДІЛ 4. ВІД НАЦІОНАЛЬНОГО ВІДРОДЖЕННЯ
ДО УКРАЇНСЬКОЇ РЕВОЛЮЦІЇ

«Першопрохідцем» у пострадянській системі білоруських шкільних підручників з історії «довгого ХІХ століття» стало видання авторства Михайла Біча – на початку 1990-х років заступника директора Інституту історії АН Білорусі, ініціатора запровадження «національної концепції історії Білорусі» (департизованої та деідеологізованої), вперше детально обґрунтованої ним 1993 р.<fnref n="202" />. Того ж року побачило світ і перше видання його навчальної книжки для учнів 8-го класу «Гісторыя Беларусі. Канец XVIII ст. – 1917 г.»<fnref n="203" />.

Окреслюючи з перших рядків видання свій авторський на-
мір відійти від традиційних для радянської історичної науки
(та й дидактики історії) «догм і схем утопічного вчення про
можливість досягнення загального щастя “трудящих” (“пра-
цоўных”) шляхом завоювання “диктатури пролетаріату”», які
хіба що несли шкоду та загрозу цілковитої «ліквідації націо-
нальної школи, занедбання вітчизняної історії та фальсифіка-
ції історичної пам'яті народу»<fnref n="204" />, М. Біч запропонував розгля-
дати ХІХ ст. в історії Білорусі (а разом із нею – і тої частини
Польщі, яка після поділів Речі Посполитої потрапила до Ро-
сійської імперії разом із Правобережною Україною та Литвою)

<footnote n="202">²⁰² Біч М. Аб нацыянальнай канцэпцыі гісторыі і гістарычнай адукацыі ў Рэспубліцы Беларусь. Беларускі гістарычны часопіс. 1993. № 1. С. 15–24.</footnote>

<footnote n="203">203 Біч М. В. Гісторыя Беларусі: Канец XVIII ст. – 1917 г.: вучэб. дапам. для вучняў 8 кл. Мінск: Народная асвета, 1993. 336 с.</footnote>

<footnote n="204">204 Там само. С. 3.</footnote>
як період від часу їх «захоплення наприкінці XVIII ст. до пова-
лення царизму за результатом Лютневої буржуазно-демокра-
тичної революції 1917 р.»<fnref n="205" />. У межах цього часового проміж-
ку М. Біч виділив три етапи: кінець XVIII – 50-ті рр. ХІХ ст.
(«криза феодально-кріпосної системи»); 60-90-ті рр. ХІХ ст.
(«становлення буржуазного суспільства»); початок ХХ ст. («на-
зрівання краху самодержавства»)<fnref n="206" />.

Прикметно, що М. Біча важко запідозрити у прихильному
ставленні до Російської імперії та її впливу на розвиток тих зе-
мель, які потрапили до її складу наприкінці XVIII ст. Навпа-
ки, він послідовно критикував підхід російсько-імперських та
пізніших радянських істориків, які свого часу стверджували,
що завдяки трьом поділам Польщі білорусам (та й українцям
із Правобережної Наддніпрянщини) врешті вдалося здійснити
«возз'єднання з братнім російським народом, як втілення спо-
конвічної мрії ... за що велася бортьба протягом шести по-
передніх століть під час перебування під литовським та поль-
ським гнітом»<fnref n="207" />. Насправді ж, на думку автора підручника,
замість «феодальної анархії», мовляв, характерної для періо-
ду існування Речі Посполитої, на цих теренах запанував «азі-
атський деспотизм», що, зокрема, проявилося в тому, що «на
70 років затягнулося панування феодально-кріпосного ладу,
що спричинило істотне відставання від країн Заходу»<fnref n="208" />.

Зрештою, попри те, що, наприклад, навесні 1793 р. (після
другого поділу Речі Посполитої), як відзначив Михайло Біч,
побачив світ маніфест імператорки Катерини II для мешкан-
ців усіх получених до Росії областей (українських, білорусь-
ких, литовських та частково латвійських), яким для них забез-
печувалася «повна і нічим не обмежена свобода» у публічному

<footnote n="205">²⁰⁵ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 4.</footnote>

<footnote n="206">206 Там само.</footnote>

<footnote n="207">207 Там само.</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸ Там само.</footnote>
сповідуванні віри, володінні і розпорядженні своїм майном та незмінне користування «без жодних винятків усіма тими правами, вольностями і перевагами», які були у її «старожитніх підданих», та звільнення на два роки від державних податків, документ все ж акцентував не стільки на правах нових підданих імперії Романових, як наголошував на тому, що їхнє майбутне, поруч із іншими теренами Росії, які були в її складі раніше (включно з українським Лівобережям), полягала в тому, щоб «досягнути об'єднання [в оригіналі — совокупления — П. А.] під єдиною державою з єдиноплемінним її російським народом і стати співучасниками блаженства, слави і величі, якими нині монархія наша, в мирі процвітаючи, насолоджується»<fnref n="209" />.

Однак справжньою причиною таких тимчасових «милостивих» заходів російської влади щодо населення автор підручника вважав винятково надзвичайно складну економічну ситуацію в регіоні, спричинену «феодальною анархією та численними походами [сюди — П. А.] ... російських військ за закликом різних шляхетських конфедерацій»<fnref n="210" />. А ще — бажання принаймні тимчасово протиставити новий лад часам Речі Посполитої, коли, мовляв, «терпіли гніт ... землі і міста, що відійшли тепер до Російської імперії, які й колись були її [Росії — П. А.] надбанням, де жили її єдиноплемінники, просвітленні православною християнською вірою, яку й досі сповідують»<fnref n="211" />.

Втім, у будь-якому разі, обіцяні Катериною II збережні «права і свободи», наприклад конфесійні, за спостереженням Михайла Біча, не були релевантними, принаймні для греко-католиків (зокрема, Правобережжя Наддніпрянщини), яких почали примусово переводити у православ'я, а також євреїв, яким після виходу відповідного указу влітку 1794 р. заборонылося проживати поза межами окресленої «зони осілості»

<footnote n="209">²⁰⁹ Там само. С. 12–13.</footnote>

<footnote n="210">²¹⁰ Там само. С. 13.</footnote>

<footnote n="211">²¹¹ Там само. С. 12.</footnote>
(яка охопила балтійські, білоруські та більшу частину українських (по обидві сторони Дніпра) губернії), що призвело до масового насильного їх переселення з постійних (і давніх) до теперішніх місць проживання. Але й усередині цього простору євреям заборонялося постійно проживати поза містами та містечками, а з єврейських міщан, зокрема купців та ремісників, стягувалися вдвічі більші державні податки, ніж із міщан-християн<fnref n="212" />. Та й щодо більшості селян соціальна політика російського уряду відзначалася «феодально-кріпосницьким характером», за якої «відповідні закони і постанови ... забезпечували диктат поміщиків над селянами, виконання ними усіх повинностей на користь панів, пошук і повернення власникам втікачів, покарання за непослух»<fnref n="213" />.

Зрештою, вся подальша політика офіційного Петербургу, попри «буржуазні реформи 60-х – 70-х рр. ХІХ століття», включно зі скасуванням 1861 р. кріпацтва, була скерована, на думку М. Біча, на тотальну русифікацію окраїн Російської імперії (і не лише через заборону застосування публічно національних мов, але й шляхом роздачі на новоприєднаних територіях маєтків російським поміщикам, вірним імператорському престолу) та деформування і гальмування національно-культурного та політичного розвитку неросійських народів, що населяли її (зокрема білоруського та українського) і упродовж «довгого ХІХ століття», попри перепони, таки перетворювалися у модерні нації<fnref n="214" />.

Відповідним був і періодичний опір населення на просторі від теренів Польщі та Литви до Білорусі й України. Щоправда, для автора підручника до другої половини ХІХ ст. усі антиросійські виступи в цьому регіоні були так чи так інспіровані польською стороною.

<footnote n="212">²¹² Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 13–14.</footnote>

<footnote n="213">²¹³ Там само. С. 17–18.</footnote>

<footnote n="214">²¹⁴ Там само. С. 5; 9–10; 13.</footnote>
Під час французько-російської воєнної кампанії 1812 р. (у книжці вона названа просто як «війна 1812 р.») серед місцевого населення військо Наполеона як «визволителів від російських загарбників» сприймала лише, за визначенням Михайла Біча, хіба що «ополячена шляхта» (зокрема й з України, але насамперед із Білорусі та Литви), яка зі зброею приєднувалася до нього для війни проти Російської імперії, сподівючись, що Бонапарт, який 1807 р. уже на частині колишньої Речі Посполитої посприяв становленню Варшавського герцогства, загалом відродить цю державу або принаймні ВКЛ. І хоч, як зауважив Михайло Біч, у липні 1812 р. із подачі Наполеона навіть був створений Тимчасовий уряд ВКЛ, на думку автора підручника, поява такої інституції зовсім не означала становлення якоїсь самостійної держави (тим паче, що замість русифікації їй у тих умовах загрожувала хіба що інша альтернатива – «ополячування»), а йшлося про функціонування органу, який би забезпечував французьке військо рекрутами та ресурсами (часто шляхом надмірних поборів) на зайнятих теренах в умовах, коли «реальна влада ... перебувала у руках наполеонівських маршалів і генералів»<fnref n="215" />.

Такий стан справ не підтримувала більшість місцевого населення, яке все ж, на відміну від частини еліти, вирішило напваки боротися проти «грабежа окупантів» (все ж саме так найчастіше писав М. Біч про наполеонівську армію) і приєднуватися до партизанського руху, тим паче надіючись, що лояльність російській стороні у разі перемоги таки спонукає її до скасування кріпосного права. Врешті, українська Волинь, поруч із Литвою та Білоруссю, означена автором підручника територією, де відбулися ключові баталії тодішньої кампанії влітку – на початку осені 1812 р. Зокрема, волинські терени (та й Північна Україна загалом) постали на сторінках книжки як простір, де готувалася зустріти французьке військо

<footnote n="215">²¹⁵ Там само. С. 26.</footnote>
3-тя російська армія (чисельністю 43 тис. осіб), очолювана генералом Олександром Тормасовим, якій врешті (завдяки активному опору французам зі сторони організованого селянства) у вересні 1812 р. вдалося відтіснити наполеонівське військо із західної частини Волині<fnref n="216" />. Водночас, як відзначив М. Біч, загальний успіх російської армії, якого йі зрештою вдалося досягнути на всій лінії фронту восени-взимку 1812 р., не перетворився автоматично на покращення становища пересічного населення, насамперед селян. Ба більше, жодна з територій, де пройшли найгарячіші баталії 1812 р., у 1813-1814 рр. «не була звільнена від рекрутських наборів і поставок на потреби російської армії, яка продовжувала похід на захід», і в той час, як російський імператор «вибачив зраду місцевих поміщиків, які пішли на службу до окупантів», натомість «нічого не зробив для селян, навіть тих, що боролися у партизанських загонах на стороні російського війська ... навпаки: кріпацтво і свавілля поміщиків ... після війни 1812 р. стрімко посилилися»<fnref n="217" />.

Такі процеси, поруч із поширенням у Російській імперії (зокрема Наддніпрянській Україні), попри поразку наполеонівських військ, ідей «Французької буржуазної революції, які сприяли розповсюдженню демократичних ідей “свободи”, “рівності”, “братерства”, призвели до виникнення в регіоні таємних політичних товариств (від Товариства філаматів до Товариства філаретів та Патріотичного товариства). На думку М. Біча, до них належали насамперед представники все тої ж «ополяченої шляхти – прихильники ідеї відновлення незалежної Речі Посполитої ... з включенням до її складу Білорусі, Литви і Правобережної України», а частина з них навіть «виступала за визволення селян із кріпацтва»<fnref n="218" />.

<footnote n="216">²¹⁶ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 22-32.</footnote>

<footnote n="217">²¹⁷ Там само. С. 33.</footnote>

<footnote n="218">²¹⁸ Там само. С. 34-35.</footnote>
Водночас автор книжки визнавав, що під їх впливом на початку 1820-х років опозиційною до влади стала й частина власне офіцерів Російської імперії (зокрема українського походження) – такі собі «російські дворянські революціонери-декабристи»<fnref n="219" />. Серед них була група, очолювана Павлом Пестелем (автором проєкту «Руської правди» – програмного документа Південного товариства, яке він очолював, – створеної у березні 1821 р. таемної декабристської організації в Україні), яка навіть допускала незалежність Польщі з включенням до її складу білоруських, литовських та частково українських земель, хоч для народів решти теренів Російської імперії «у праві на само-визначення своєї долі було відмовлено»<fnref n="220" />. Однак навіть такий варіант керівник Північного товариства Микита Муравйов та Кіндрат Рилеєв відхилили як неприйнятний. Зрештою, після невдалої спроби перевороту 14 грудня 1825 р. та подальших арештів представників руху врешті не було створено сприятливих умов ні для реалізації цієї, ні будь-якої іншої програми реформування російської державної системи.

Наступне за хронологією повстання 1830–1831 рр., яке охопило переважно Польщу, Білорусь, Литву і правобережні українські терени, за спостереженням М. Біча, також насамперед було інспіроване «польськими магнатами і шляхтою», яких не задовільняла повною мірою державна автономія Королівства Польського, створеного відповідно до рішення Віденського конгресу 1815 р. у складі Російської імперії, яке навіть мало свою конституцію, яка, втім, неодноразово порушувалася<fnref n="221" />. Водночас радикальне крило повстанців виступало за наділення селян землею з виплатою відповідних витрат поміщикам, а також допускало залучення до спільної «визвольної війни з царизмом під лозунгом “За нашу і вагу свободу”» російського

<footnote n="219">²¹⁹ Там само. С. 35.</footnote>

<footnote n="220">²²⁰ Там само. С. 36.</footnote>

<footnote n="221">²²¹ Там само. С. 37.</footnote>
народу, хоч для білоруського, литовського та українського народів національні права не визнавали<fnref n="222" />. Однак до вересня 1831 р. повстання було придушене російським військом, і не лише була припинена дотеперішня практика російського уряду, який до початку 1830-х років, «шукаючи підтримки серед по-міщиків, чиновників та інтелігенції, поблажливо ставився до їх полонізаційної діяльності», але й «було взято курс на всебіч-не послаблення шляхти, викорінення полонізму і послідовну русифікацію краю»<fnref n="223" />. Зокрема, у цьому контексті на просто-рі між Польщею, Литвою, Білоруссю та Україною проводило-ся «очищення державних установ, органів суду, освіти і куль-тури від чиновників “польського походження”», замість яких запрошували на посади людей із центральних губерній Росій-ської імперії, а саме діловодство, як і навчання, відтепер вело-ся російською мовою. Зокрема, як вказував М. Біч, у руслі цих процесів 1832 р. було закрито Віленський університет, який у Петербурзі розглядали як «центр розповсюдження полоніз-му у громадсько-культурному житті краю», а університетська бібліотека була перевезена до Києва, де з 1833 р. розпочало-ся становлення нового закладу – Імператорського універси-тету Святого Володимира – як альтернативи до закритих уже згадуваного університету у Вільно та Кременецького ліцею<fnref n="224" />.

«Польські шляхецькі революціонери» (щоправда, переваж-но без- та малоземельні), які апелювали до відновлення Речі Посполитої у межах 1772 р., за спостереженням М. Біча, були і серед організаторів Січневого повстання 1863–1864 рр. Вод-ночас, поруч із ними, особливо на теренах Литви, Білорусі та Правобережної України, важливий вплив намагалися чинити й «революційні демократи» – своєрідний продукт, зароджений у середині ХІХ ст., на платформі боротьби проти самодержавства

<footnote n="222">²²² Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 37–38</footnote>

<footnote n="223">²²³ Там само. С. 40.</footnote>

<footnote n="224">²²⁴ Там само. С. 41.</footnote>
та за демократизацію державного ладу, вирішення аграрно-селянського (навіть пропонувалася передача поміщицьких земель селянам) та національного (надання пригніченим народам права на самовизначення) питань революцією<fnref n="225" />. Окрім того, саме ігнорування «шляхетством» згаданих соціальних вимог, на думку автора підручника, врешті відвернуло від повстання більшість селянства – основної складової тодішнього суспільства, що призвело до придушення повстання та його поразки із подальшим сплеском замість польського російського шовінізму<fnref n="226" />. І хоч, як відзначав М. Біч, «після падіння повстання ... розпочалася похмура смуга реакції та тотальної русифікації», і напередодні, і під час подій 1863–1864 рр. у тодішніх недержавних народів Російської імперії з'явилися умови для «переростання ... національно-культурного руху у політичний, у боротьбу за державність ... у формі народовладдя, за якого уряд був би добрим слугою народу»<fnref n="227" />.

Повстання також дало поштовх і до подальшого розвитку селянського руху (головно організовуваного поміщицькими селянами-кріпаками), який активізувався ще у 1840-х роках із «кризи феодально-кріпосницького ладу», був підживлений селянським повстанням 1846 р. у Галичині (М. Біч називає цей край «Галіцыя»<fnref n="228" />), «весною народів» 1848–1849 рр., а з проведенням селянської реформи після 1861 р. не лише не пригальмувався, а через її половинчастість та виклики під час втілення лише став інтенсивнішим – тим паче за постійної підтримки «громадсько-політичного руху інтелігенції», скерованого (й надалі після 1860-х років) на «пованення самодержавства і революційне вирішення аграрно-селянського та національного питань»<fnref n="229" />.

<footnote n="225">²²⁵ Там само. С. 138–145.</footnote>

<footnote n="226">²²⁶ Там само. С. 144.</footnote>

<footnote n="227">²²⁷ Там само. С. 148–149.</footnote>

<footnote n="228">²²⁸ Там само. С. 71.</footnote>

<footnote n="229">²²⁹ Там само. С. 69.</footnote>
У цьому контексті в підручнику розглядається діяльність упродовж 1870-х років народницької течії, яка у 1874 р. розпочала «ходіння в народ» (переважно, за уточненням М. Біча, йшлося про регіони Поволжя, Дону та України) з метою «мирної пропаганди ідей соціалізму серед селян», але така діяльність завершилася провалом, оскільки «селяни не сприйняли соціалістичних ідей, а влада на цю акцію відповіла масовими репресіями проти пропагандистів»<fnref n="230" />. Такий стан справ врешті призвів до того, що частина народників вирішила перейти до тактики індивідуального політичного терору, яка, врешті, теж себе ненадто виправдала – навіть вбивство 1881 р. імператора Олександра II не спричинило «ніяких значних хвилювань у народних масах», а його наступник Олександр III взагалі «покінчив з ваганнями у бік лібералізму і оголосив відверто реакційний курс внутрішньої політики та непохитність самодержавного режиму», а народницькі локальні осередки, зокрема в Україні, були розгромлені<fnref n="231" />. Одна частина їх послідовників, які не були зарештовані, зайняла нішу «ліберально-реформаційного народництва», яке продовжувало робити ставку на селянство, але прагнуло вже радше не революції, а еволюційного розвитку села (завдяки трансформації сільських господарств, запровадженню на них «капіталістичних елементів» та підвищенню загального рівня освіти (й економічної грамодності) селян і зрівнянню прав останніх із рештою соціальних прошарків). Інша частина, яка була переконана, що після реформ Олександра II «Росія безповоротно вступила на капіталістичний шлях розвитку», робила ставку на підтримку нового соціального стану, який виник на тлі індустриалізації – «пролетаріат» («робітничий клас»), як основу майбутньої революційної сили, особливо після активізації

<footnote n="230">²³⁰ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 154–155.</footnote>

<footnote n="231">²³¹ Там само. С. 156–157.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції робітичного руху у великих промислових центрах Російської імперії впродовж 1870–1890-х років<fnref n="232" />.

Поступово саме цей осередок народництва посприяв появи соціал-демократичних громадських та партійних організацій (зокрема, й в українських губерніях). Врешті, з-поміж іншого, М. Біч відзначив, що «на хвилі підйому робочого і соціал-демократичного руху на початку березня 1898 р. у Мінську відбувся з'їзд делегатів Петербурзького, Московського, Київського та Катеринославського (тепер українське місто Дніпро) "Союзів боротьби за визволення робітичного класу", київської "Робітничої газети" та Бунду [єврейської соціалістичної організації, створеної 1897 р. – П. А.], на якому було прийняте рішення про об'єднання цих організацій у Російську соціал-демократичному робітничу партію»<fnref n="233" />. Окрім того, на сторінках книжки відзначалося, що хоч протягом певного часу її діяльність не була регламентована ні програмою, ні статутом, все ж здебільшого діяльність її міських та регіональних організацій на рубежі ХІХ–ХХ ст. була скерована на «керівництво економічною боротьбою робітників, з якою пов'язувались й політичні завдання робітничого руху», хоч, наприклад, національні аспекти практично не розглядалися<fnref n="234" />. Зрештою, після внутрішнього протиборства, 1903 р. усередині партії виникло дві фракції – більшовиків, які пропонували перетворити РСДРП на строго централізовану законспіровану організацію (очолив цю групу Володимир Ленін), та їхніх поміркованиших опонентів меншовиків, а представники Бунду взагалі вийшли з її складу<fnref n="235" />.

Водночас М. Біч відзначав і виникнення інших політичних осередків на просторі між Польщею, Литвою, Білоруссю

<footnote n="232">²³² Там само. С. 159–161.</footnote>

<footnote n="233">²³³ Там само. С. 172.</footnote>

<footnote n="234">²³⁴ Там само. С. 172–173.</footnote>

<footnote n="235">²³⁵ Там само. С. 210–211.</footnote>
та Україною, які переважно поєднували ліві, соціалістичні (та навіть революційні) лозунги поруч із національними гаслами, включно із пропозиціями принаймні створення автономій у межах імперії, а також державної незалежності окремих її частин. Щоправда, сам автор у цьому контексті згадував хіба що місцеві осередки ППС, які діяли на території Литви та Західної Білорусі, що утворили восени 1902 р. «ППС на Литві» та вимагали постання насамперед незалежних Литви і Білорусі та встановлення там соціалістичного ладу, а також посталу того ж року «Білоруську революційну громаду», яка закликала до знищення у всій Російській імперії капіталістичного ладу, переходу до громадської властності на землю, повалення самодержавства та становлення такого державного ладу, за якого «усі народи мали якнайбільшу свободу», тобто фактично йшлося про створення незалежної (але все ж, вочевидь, всеросійської) демократичної республіки<fnref n="236" />.

Із таким внутрішнім політичним багажем імперія увійшла в революційні події 1905–1907 рр., які, як влучно відзначив М. Біч, розпочалися тому, що «залпами на Двірцевій площі і у інших місцях столиці [маються на увазі розстріли військом протестувальників у Петербурзі 22 січня 1905 р. – П. А.] була розстріляна не революція, а віра народу у царя», унаслідок чого «прокинулася колосальна революційна енергія, могутня, небачена раніше хвиля протестів – страйків, вуличних демонстрацій і маніфестацій робітників – прокотилася по всій країні»<fnref n="237" />, зокрема і на українських теренах. Зокрема, М. Біч звертав увагу на те, що коли на кораблях Чорноморського флоту розпочалися солдатські бунти (насамперед на панцернику «Потьомкін»), в усіх куточках імперії (особливо в її західній частині – від Польщі до Литви та Білорусі) відбувалися «виступи

<footnote n="236">²³⁶ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 212.</footnote>

<footnote n="237">²³⁷ Там само. С. 218.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції
солідарності ... з революційними матросами, які йшли в аван-
гарді визвольного руху»<fnref n="238" />.

Загалом, особливістю тодішніх протестних подій М. Біч від-
значав той факт, що поруч із вже звичними з попередніх деся-
тиліть вимогами робітників щодо скорочення робочого дня,
підвищення заробітної плати, обмеження свавілля власників
підтриємств, покращення медичного обслуговування та кра-
щих і безпечніших умов праці та закликами селян знищити по-
міщицькі землеволодіння, чи не вперше в модерній історії Ро-
сійської імперії «захиталася головна опора царизму – армія»,
до того ж заворушення, наприклад, на чорноморських кора-
блях тривали й надалі, адже, зокрема, після червневого «По-
тьомківського» у листопаді 1905 р. розпочалося й Севасто-
польське повстання, яке очолили Петро Шмідт та Олександр
Меллер-Закомельський, до якого долучилися матроси Чорно-
морського флоту і солдати Севастопольського гарнізону по-
руч із робітниками тамтешнього порту і морського заводу<fnref n="239" />.
Цей чинник певною мірою, на думку М. Біча, був показовим
і визначальним і на наступні роки.

Створення імператорським маніфестом від 19 серпня 1905 р. Державної думи та оголошення у жовтневому маніфесті того ж року громадянських прав та свобод для населення Росії, які в історіографії почасти розглядають як одне із найбільших досягнень революції 1905–1907 рр. у Росії, автор підручника оцінював як спробу імператорського двору «ослабити натиск революційних сил, розколоти демократичний табір, притягнути на свою сторону ліберальну буржуазію»<fnref n="240" />. І частково навір, хоч у дещо тривалішій перспективі, таки вдався. Попри те, що, за твердженням М. Біча, ще певний час «революційна хвиля заряджалася і набирала силу переважно на західних

<footnote n="238">²³⁸ Там само. С. 221.</footnote>

<footnote n="239">²³⁹ Там само. С. 222–223.</footnote>

<footnote n="240">²⁴⁰ Там само. С. 224.</footnote>
та південних околицях Російської імперії – Балтії, Польщі, Бі-
лорусі, Україні, на Закавказзі»<fnref n="241" />, а частина лівих «революцій-
но-демократичних» партій, зокрема й більшовики, вирішили
бойкотувати роботу Думи, сподіваючись «на новий револю-
ційний підйом», все ж «ліберально-буржуазні партії заклика-
ли народні маси спинити революційні виступи і взяти участь
у виборах до Думи, обіцяючи їм, що таким – мирним, парла-
ментським шляхом можна вирішити всі наболілі питання»<fnref n="242" />,
і зрештою провести їх вдалося. Втім перше скликання парла-
менту проіснувало всього лише 72 дні, а з розпуском її другого
скликання 16 червня 1907 р. та заміною того ж дня виборчого
закону, який, заперечуючи жовтневий маніфест 1905 р., нада-
вав переваги у виборах лише великим землевласникам, пов'я-
зують і завершення першої революції в імперії Романових<fnref n="243" />.

У будь-якому разі, як стверджував автор підручника, по-
дії 1905–1907 рр. хоч і завершилися фактично поразкою для
їх ініціаторів, однак вони точно не залишилися безслідними у
майбутньому, адже ще під час їх перебігу «однією із найваж-
ливіших її складових став національно-визвольний рух при-
гнічених царизмом народів [зокрема українського – П. А.], ме-
тою якого заявлялося національне відродження занедбаного
і забутого, офіційного невизнаного селянського етносу, його
“хамської” (в очах панів і чиновників) мови і культури, й бо-
ротьба за “почесне місце поміж народами”»<fnref n="244" />.

Такі процеси продовжувалися навіть тоді, коли під час про-
ведення, починаючи з 1906 р., здавалось би насамперед аграрної
реформи Петра Столипіна, російський уряд, на думку Михайла
Біча, проводив цілеспрямовану політику русифікації околиць
імперії (зокрема в Україні) шляхом масового «насадження тут

<footnote n="241">²⁴¹ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 226.</footnote>

<footnote n="242">²⁴² Там само. С. 235.</footnote>

<footnote n="243">²⁴³ Там само. С. 245.</footnote>

<footnote n="244">²⁴⁴ Там само. С. 246.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції російського землеволодіння» завдяки створенню там за кошт державних земель спеціального фонду для російських переселенців<fnref n="245" />. Робилося це, як пояснював М. Біч, із метою, з одного боку, «витіснення, чи, принаймні, істотного послаблення політичної ролі на місцевому та імперському рівні великих землевласників “польського походження”», а з іншого – дотримання у владі на місцях балансу сил поміж місцевим заможним семлянством (етнічно російського та неросійського походження) для забезпечення вигідного для російської влади стану справ<fnref n="246" />.

І хоч напередодні Першої світової війни національні рухи (зокрема, в українських губерніях) постійно звинувачували у проурядових колах у «сепаратизмі», «мазепинстві» та «ополячуванні» (останнім фактом продовжували пояснювати явище, за якого «русские» ставили модерними білорусами чи українцями)<fnref n="247" />, вони й надалі залишалися активними, хоч і доводилося їхнім представникам «тримати удар» між «російськими великодержавними шовіністами-чорносотенцями» та «польськими поміщицько-клерикальними шовіністичними групами», до того ж в умовах, коли після «поразки першої буржуазно-демократичної революції» в Російській імперії відновився «жорсткий воєнно-політичний режим», який із початком Першої світової війни лише посилився<fnref n="248" />.

Як відзначав М. Біч, початок світового конфлікту в імперії Романових супроводжувався «масовою ідеологічною кампанією, яка велася під стягами оборони вітчизни і вилилась у розгул шаленого шовінзму» зі закликами населення «до громадянської згоди та жертовності на користь перемоги»<fnref n="249" />. Однак, як стверджував автор підручника, попри те, що таку

<footnote n="245">²⁴⁵ Там само. С. 261.</footnote>

<footnote n="246">²⁴⁶ Там само. С. 267.</footnote>

<footnote n="247">²⁴⁷ Там само. С. 274.</footnote>

<footnote n="248">²⁴⁸ Там само. С. 269–279, 283.</footnote>

<footnote n="249">²⁴⁹ Там само. С. 283.</footnote>
«патріотичну» кампанію активно підтримали, зокрема, й партії «буржуазно-ліберальної опозиції» і більшість соціалістичних партій, були й опозиційні до воєнної риторики осередки. Серед них М. Біч виділив, по-перше, більшовиків, які відмовлялися підтримувати російський уряд, вважаючи «корисним в інтересах пролетаріату поразку царизму у війні, з якою з'явилася можливість перетворення війни імперіалістичної у війну громадянську і перемоги революції», а також національні осередки в різних куточках Російської імперії (зокрема в Україні), представники яких були переконані, що «війна ведеться не в інтересах народу і несе мільйонам ... не згоду, волю і щастя, а загрозу загибелі та незліченних катастроф»<fnref n="250" />. Врешті, як відзначалося на сторінках навчального видання, вже протягом перших місяців війни, через стрімке зубожіння й надмірні військові повинності, по всій імперії Романових, зокрема на Наддніпрянщині, «робітники та селяни в основному позбавилися патріотичного чаду, яким прикривалися чужі для них, загарбницькі плани війни»<fnref n="251" />. Відтак, за спостереженням М. Біча, якщо на початку воєнної кампанії заворушень, спровокованих робітничими чи селянськими колами, була незначна кількість, уже до осені 1916 р. їх побільшало, а в люторму 1917 р. вони взагалі значно активізувалися, що «призвело врешті до краху самодержавства»<fnref n="252" />. Не останню роль, на думку автора підручника, тут відіграло наростання протесних настроїв серед військових (зокрема українського походження), спровоковане «значними військовими поразками царської армії у кампанії 1915 р., невдачі бойових дій 1916 р., значні людські, територіальні і матеріальні втрати, пов'язані з катастрофічним браком зброї та боєприпасів, господарською розрухою і розвалом транспорту, невіглаством вищого командування,

<footnote n="250">²⁵⁰ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 283–284.</footnote>

<footnote n="251">²⁵¹ Там само. С. 285–289.</footnote>

<footnote n="252">²⁵² Там само. С. 289.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції продажністю і злочинними махінаціями чиновників» та підживлене пропагуванням представниками лівих партій, зокрема більшовиками, які потрапили до війська, антиурядових і антивоєнних поглядів<fnref n="253" />.

Одним із яскравих прикладів таких військових протестів М. Біч вважав солдатське повстання на збірному пункті у Кременчуці, у якому взяло участь 6 000 мобілізованих осіб, які відмовилися їхати на фронт. І хоч його врешті владі вдалося придушити, а організаторів – заарештувати (частину – розстріляти), все ж автор виснував, що «такими діями вже було неможливо спинити процес розпаду війська», і ще швидше, масовіше та активніше, аніж це було під час революції 1905–1907 рр., «з опори царизму воно стрімко перетворювалося на його ворога»<fnref n="254" />.

Зрештою, як відзначалося у виданні, у той час, як внаслідок Лютневої революції, «скинули ненависне царське самодержавство» і у столичному Петрограді (так відтепер називався Петербург) фактично сформувалося двовладдя із «буржуазного Тимчасового уряду та Петроградської ради робочих і солдатських депутатів», які намагалися оперативно створювати й свої місцеві осередки, власне на самих місцях (зокрема й у Білорусі та Україні) почали відроджуватися й національні осередки, які апелювали до щонайменше створення національних автономій у складі бажаної «федеративної демократично-республіканської Росії». Зокрема, М. Біч наводив приклад проведення в Мінську 25–27 березня 1917 р. з’їзду представників білоруських національних організацій, який своїми привітальними телеграмами намагався встановити контакти із Тимчасовим урядом, Петроградською радою, військовими, які ще перебували в окопах Східного фронту Першої світової війни, та національними організаціями інших народів вчорашньої Російської імперії (серед них – й українцями, зокрема створеною

<footnote n="253">²⁵³ Там само. С. 292–293.</footnote>

<footnote n="254">²⁵⁴ Там само. С. 293.</footnote>
трохи раніше у Києві Центральною Радою), та отримати з їх-
ньої сторони визнання<fnref n="255" />. На цьому ж з'їзді було створено Бі-
лоруський національний комітет, який мав підготувати вибо-
ри до Білоруської крайової ради, а також загально окреслив
терени, на яких мала би бути створена державна автономія Бі-
лорусі у складі Росії, серед яких зазначалася й частина тодіш-
ньої Чернігівської губернії (потенційного предмету дискусій
з українською стороною у майбутньому), хоч остаточне вста-
новлення меж (які мали визначатися на основі етнографічних
кордонів) мало бути довершене згодом за результатом роботи
спеціальної комісії вчених<fnref n="256" />.

Однак, як зрештою підсумовував М. Біч, національні рухи,
зокрема український, одразу ж опинилися «під прицілом» сво-
їх різношерстих опонентів, адже проти них «єдиним фронтом
виступали російські великодержавники усіх політичних на-
прямків – від давніх чорносотенців до есерів та більшовиків»,
у яких щодо майбутнього Росії було єдине бачення – «єдиної і
неподільної» держави, у якій щодо інших, неросійських наро-
дів, потрібно продовжувати політику русифікації<fnref n="257" />.

Втім на подальших подіях він своєї уваги вже не зосереджу-
вав, залишивши цю нішу для інших своїх колег. Серед них – і
колектив авторів із Олександром Кохановським як очільником,
які 1996 р. підготували до друку навчальний посібник з істо-
рії Білорусі для вихованців закладів середньої та вищої освіти,
також підготований у руслі «національної концепції історії»<fnref n="258" />.

Як і у підручнику М. Біча, у цьому виданні «довге ХІХ століт-
тя» розглядалося здебільшого крізь призму суспільно-політичних,

<footnote n="255">²⁵⁵ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 305–306.</footnote>

<footnote n="256">256 Там само. С. 306.</footnote>

<footnote n="257">²⁵⁷ Там само. С. 307.</footnote>

<footnote n="258">258 Каханоўскі А. Г., Ходзін С. М., Яноўскі А. А і інш. Гісторыя Бела-
русі: навучальны дапаможнік. Мінск: НПЧ «Фінансы, улік, аудыт»,
1996. 298 с.</footnote>
соціально-економічних та культурних трансформацій на теренах, які після поділів Речі Посполитої відійшли до Російської імперії, серед них, зокрема, й Правобережної України, які фактично постали ареною боротьби «полонізаційних» та «русифікаційних» загроз щодо тамтешнього населення в той час, коли там формувалися модерні (відмінні від російської) нації. За тахих обставин, з одного боку, ХІХ ст. на сторінках книжки постає як період «встановлення загальноімперських державних інститутів та установ, залучення щойно приеднаних територій та населення до загальноімперських політичних та економічних процесів», а з іншого — ще декілька десятиліть впливових позицій шляхти як місцевого привілейового стану, чимало з представників якого хоч і приймали російське дворянство, але продовжували суттєво відрізнятися від більшості дворян імперії католицьким віровизнанням та пов'язаними з ним традицями, польською мовою і бажанням відродити у найближчій часовій перспективі Річ Посполиту<fnref n="259" />. Водночас поміж репрезентантами російської влади та шляхетського стану значно чисельнішим, але здебільшого менш помітним, на думку авторів підручників, було селянство (основа, на якій власне і творилися новочасні нації, особливо в Центрально-Східній Європі) — сила, про яку «неможливо було сказати, що вона залишалася поза увагою російського уряду, але й належним чином нею особливо не опікувалися», і згадували переважно лише «у критичні для монархії часи» — від повстання під керівництвом Тадеуша Костюшка чи війни 1812 р. до повстань 1830–1831 та 1863–1864 рр., коли, з метою залучення селян на свою сторону, владою «ім завжди щось обіцялося, але потім обіцянки не виконувалися», або ж втілювалися лише частково, як-от скасування кріпацтва на початку 1860-х років, за якого реальне звільнення селян від своїх вчорашніх поміщиків розтягнулося на наступні десятиліття<fnref n="260" />.

<footnote n="259">²⁵⁹ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 112–113.</footnote>

<footnote n="260">²⁶⁰ Там само.</footnote>
Однак саме цей суспільний стан в умовах дедалі більшого по-
ширення початкової, середньої, а то й вищої освіти серед насе-
лення, а також розвитку промисловості, яка потребувала дедалі
активнішої перекваліфікації частини вихідців зі села у робітни-
ків (та й підприємців, які засновували в містах чи в тих таки се-
лах власну прибуткову справу), став основою для формування
у соціумі не лише «надійних прихильників існуючого режиму»,
але й тих, «хто встав на шлях спротиву самодержавству і почав
боротися за соціальне, національне і релігійне визволення»<fnref n="261" />.
Зрештою, вплив останніх виявився як вагомим напередодні і
під час революційних подій у Російській імперії 1905–1907 рр.<fnref n="262" />,
так і визначальним у 1917–1918 рр. у вирі подій, які розпочали-
ся з розгортанням спершу Лютневої «буржуазно-демократич-
ної» революції, а згодом, з одного боку, втілилися в Жовтневий
більшовицький переворот, а з іншого – активізацію національ-
ного відцентрового чинника у різних частинах колишньої Ро-
сійської імперії, зокрема в Білорусі (та й в Україні), що, зреш-
тою, проявилося у проголошенні у березні 1918 р. незалежної
БНР, що, як стверджували автори видання, «знайшло підтрим-
ку у більшості держав Європи і Азії», де в результаті виникли
дипломатичні представництва БНР<fnref n="263" /> (зокрема, навесні 1918 р.
активізувалися контакти між білоруською стороною та керів-
ництвом УНР, а після кінця квітня 1918 р. – Української держа-
ви, яку очолив Павло Скоропадський, що, врешті, завершилось
обміном посольствами). Врешті, питання національного само-
визначення, на думку О. Кохановського та його колег, настільки
було в цей період актуалізоване, що його були вимушені взяти
на озброєння навіть більшовики, які фактично розпочали вій-
ну зі щойно створеними на вчорашніх теренах Російської імпе-
рії національними утвореннями – у випадку, зокрема, Білорусі

<footnote n="261">²⁶¹ Біч М. В. Гісторыя Беларусі... С. 114.</footnote>

<footnote n="262">²⁶² Там само. С. 185–186.</footnote>

<footnote n="263">²⁶³ Там само. С. 212–213.</footnote>
та України це подавалося у руслі боротьби за національне виз-
волення від спочатку «німецько-австрійських» (1918) та «поль-
ських» (1919–1920) окупантів поруч із лейтмотивом про «ак-
тивний соціальний змаг робітників і частини селянства» проти
використання ними відповідних територій як винятково сиро-
винного придатку для ворожих армій<fnref n="264" />. Хоч, як підсумовували
автори книжки, таку риторику підтримали не всюди (зокрема в
Білорусі та Україні), тому запланований більшовиками масштаб-
ний похід на Захід врешті був зупинений, що втілилося у під-
писанні Ризького мирного договору 1921 р., який, з-поміж ін-
шого, закріпив на наступні два десятиліття поділ білорусських
(та й, зрештою, українських) територій між різними, постали-
ми після Першої світової війни, державами<fnref n="265" />.

Однак зі зміною політичної парадигми в Білорусі з обран-
ням Президентом О. Лукашенка змінилися й парадигми в іс-
торіографії (і дидактики історії) – із націонал-демократичної
на дедалі проросійську (з достатньо відчутними ще радянськи-
ми інтенціями)<fnref n="266" />. Хоч офіційно почасти йшлося про «об’єкти-
візацію» історії шляхом її не лише департизації та деідеологі-
зації, але й позбавлення тих міфів, яких вона, мовляв, набула
в процесі «національної концептуалізації». Так, у підручни-
ку, написаному 1998 р. (перше видання) колективом авторів
під керівництвом Євгенія Новика для студентів та виклада-
чів закладів вищої освіти Білорусі, наголошували, що, «від-
мовившись від надмірної ідеологізації і політизації історич-
ної науки», вони «намагалися не підфарбовувати історії, як це
часом робилося досі, та не подавати її лише в негативному,

<footnote n="264">264 Там само. С. 213.</footnote>

<footnote n="265">265 Там само.</footnote>

<footnote n="266">266 Шадурський В. Историческая политика в Республике Беларусь: этапы развития и версии интерпретации прошлого. *Труды факультета международных отношений*: науч. сборник. Минск, 2014. Вып. 5. С. 12.</footnote>
очорненому ... свідомо наклепницькому вигляді, як це часто буває тепер»<fnref n="267" />. Щоправда, на практиці це почасти означало повернення до білоруських навчальних видань, характерних для російської (та/чи радянської) історичної науки словесних кліше, і в цьому авторський колектив разом із Є. Новиком, який підготував для білоруської вищої школи впродовж наступних двох десятиліть декілька перевидань дидактичних матеріалів, залишався послідовним і надалі. Яскравий тому зразок – вже російськомовний підручник для студентів з історії Білорусі з найдавніших часів до 2010 р., що побачив світ 2011 р. із цілком конкретно окресленою метою: «... допомогти студентам, які вивчають історію, систематизувати отримати історичні знання, скласти об'єктивну картину найважливіших подій і на цій основі виявити закономірності історичного процесу» в умовах «перманентного перелому політичних, ідологічних і духовних основ суспільства, коли в масовій історичній свідомості раніше накопичені знання витісняються новими, часто якісно протилежними, чим робиться спроба змінити історичну пам'ять народу»<fnref n="268" />. Так виглядає, що «об'єктивність» у цьому випадку у візіях співавторів підручника означала демонстрацію конструктивного впливу російського чинника на історію і Білорусі, і решти складових імперії Романових (зокрема України).

Характеризуючи політику російського уряду на землях, щойно приєднаних до Росії після поділів Речі Посполитої наприкінці XVIII ст., у книжці відзначали, що в офіційному Петербурзі «враховували відмінності економічного та політичного розвитку Російської імперії та Речі Посполитої у XVIII ст.», де, зокрема, «основа економічного устрою ... була

<footnote n="267">²⁶⁷ Новік Я., Марцуль Г., Качалаў І. Гісторыя Беларусі: у 2 ч. Мінск: Уніврсітэцкае, 1998. Ч. 1: Ад старажытных часоў – па люты 1917 г.: Вучэб. дапам. С. 5.</footnote>

<footnote n="268">²⁶⁸ Новик Е., Качалов И., Новик Н. История Беларуси... С. 4.</footnote>
однакова – феодальна власність на землю», але, на думку авторів видання, «рівень розвитку виробничих відносин в Російській імперії був вищим», бо там, мовляв, «значно раніше розпочався процес зародження товарно-грошових відносин», оскільки «поміщики Росії переводили селян на грошовий оборок як більш розвинену форму ренти, тоді як в Речі Посполитій переважала відробна рента – селяни відробляли панщину»<fnref n="269" />. І лише намагання імператорського двору завоювати лояльність у шляхетського стану як досі найвпливовішого на колишній територій Речі Посполитої (а отже, «не створювати загрози державній цілісності Російської імперії») спонукало до збереження на відповідних теренах (серед них – і на Правобережній Україні) попередніх судових та правових порядків<fnref n="270" />.

Проте французько-російська військова кампанія 1812 р. у підручнику – це «Вітчизняна війна 1812 р.»<fnref n="271" />, під час якої хоча частина «демократичних, шляхетських, міщанських, інтелігентних кіл орієнтувалася на Наполеона»<fnref n="272" /> як на «визволодителя від російських загарбників»<fnref n="273" />, усе ж саме військо Наполеона протрактовано у виданні як «окупант», проти якого виступила більшість населення, яке активно об’єднувалося в «народні ополчення» і врешті перемогло, хоча жодних економічних преференцій для себе не здобуло: податки не зменшилися, кріпосне право не скасували за одночасного збереження прав та привілеїв шляхти (навіть тої, яка «скомпроментувала себе співпрацею з Наполеоном»)<fnref n="274" />.

Водночас, описуючи рух «російських дворянських революціонерів-декабристів», у підручнику відзначали, що

<footnote n="269">²⁶⁹ Там само. С. 163.</footnote>

<footnote n="270">²⁷⁰ Там само. С. 165.</footnote>

<footnote n="271">²⁷¹ Там само. С. 174.</footnote>

<footnote n="272">²⁷² Там само. С. 175.</footnote>

<footnote n="273">²⁷³ Там само. С. 179.</footnote>

<footnote n="274">²⁷⁴ Там само. С. 179–181.</footnote>
представники цього напрямку, з одного боку, готували в Російській імперії державний переворот із метою проведення надалі у Росії реформ, а з іншого – не зважали на національні рухи всередині імперії Романових, хіба що будучи готовими до співпраці з польською стороною – у декабристському Південному товаристві навіть допускали повстання у результаті незалежної Польщі із долученням до її складу білоруських, литовських та частини українських земель (тобто право на національне самовизначення тамтешніх народів навіть не бралося до уваги), але більшість репрезантів були проти будь-яких поступок навіть полякам<fnref n="275" />.

У цьому ж ключі оцінено і повстання 1830–1831 рр., інспіроване та проведене, на думку авторів підручника, насамперед «шляхтою, незадоволеною поділами Речі Посполитою та порушенням російським урядом польської Конституції 1815 р.», і хоч у процесі серед повстанців визріли «революційно-демократичний» та «аристократичний» табори, жоден із них не висував питання національного визволення інших народів Російської імперії, а лише йшлося про відновлення незалежності Речі Посполитої у кордонах 1772 р.<fnref n="276" />.

Зрештою, і Січневе повстання 1863–1864 рр., як відзначено у книжці, було спровоковане насамперед «польським питанням», і навіть серед тих представників «демократів», які репрезентували готову до найрадикальніших дій групу повстанців, хоч і висловлювалися позиції щодо відстоювання рівності національних прав білорусів, литовців та українців із поляками, у контексті державотворення вони виступали винятково «за єдину незалежну Польщу в кордонах 1772 р.» (тут автори підручника, щоправда, дещо хибно ототожнили останню зі всією колишньою Річчю Посполитою)<fnref n="277" />.

<footnote n="275">²⁷⁵ Новик Е., Качалов И., Новик Н. История Беларуси... С. 183.</footnote>

<footnote n="276">²⁷⁶ Там само. С. 184.</footnote>

<footnote n="277">²⁷⁷ Там само. С. 213.</footnote>
Врешті, хоч саме повстання, як визнавали на сторінках видання, справді мало «національно-визвольний характер», але останній стосувався радше польського населення та й скерування його «шляхетським керівництвом на реалізацію в основному польських державних і соціально-культурних інтересів не сприяло приеднанню до нього широких кіл білоруського, литовського та українського населення», хоча воно таки спонукало російську владу до прискорення розпочатих напередодні реформ, які надалі тривали впродовж 1860–1880 рр., а також активізувало національні рухи серед білорусів, українців та литовців<fnref n="278" />. Водночас характерно, що Є. Новик та його співавтори стверджували, що ці рухи ніколи не були спрямованими проти Росії – ба більше, на їхню думку, перебування теренів тих же Білорусі та України у складі імперії Романових, а не, як раніше, Речі Посполитої, було «єдиним порятунком цих народностей від їх знищення поляками, оскільки в результати насильної політики полонізації та окатоличування ... етноси перестали би існувати»<fnref n="279" />. Це, мовляв, була ще одна, якщо не найголовніша, причина, чому більшість населення Литви, Білорусі та України не підтримувало польських повстанських акцій проти російської влади, бо ніколи «не просило польську шляхту звільнити його від Росії»<fnref n="280" />.

Натомість Російська імперія постала на сторінках видання як сторона, яка, попри все, таки намагалася інтегрувати проектів від Литви до Польщі, Білорусі та України шляхом: аграрних реформ (ще починаючи з 1830-х років від реформ «буржуазно-прогресивного характеру» щодо державного селянства, ініційованих Павлом Кисельовим, через селянську реформу скасування кріпосного права після 1861 р. і аж впритул до початку Першої світової війни, коли напередодні почала реалізовуватися

<footnote n="278">²⁷⁸ Там само. С. 218.</footnote>

<footnote n="279">²⁷⁹ Там само. С. 219.</footnote>

<footnote n="280">²⁸⁰ Там само.</footnote>
столипінська реформа)$^{281}$; промислової революції)$^{282}$; урбанізації та ітенсифікації торгівлі як всередині Російської імперії (зокрема поміж Україною, Білоруссю, Литвою, Польщею та власне російськими губерніями імперії Романових), так і зі сусідніми їй державами$^{283}$; поступового переведення системи освіти з-під церковного впливу в підпорядкування держави та створення умов для «умовної доступності суспільства до навчальних закладів, відсутності обмежень національного характеру, забезпечення дівчатам права відвідувати школу»$^{284}$ тощо.

За таких обставин більшість населення Литви, Білорусі та України якщо і було готовим до якогось протистояння, то радше за реформи в Російській державі, і навіть проти самодержавства, але не проти Росії як держави. Цим у підручнику й пояснювали феномен «буржуазно-демократичної» революції 1905–1907 рр. в імперії Романових, спровокованої тим, що хоч Росія протягом попередніх десятиліть «рухалася до сить швидкиими темпами на буржуазному шляху розвитку», однак (і тут вже розпочинається вторування радянській історіографічній риториці) «однією з особливостей цього розвитку була наявність феодально-кріпосних пережитків в політичній та соціально-економічній сферах», серед яких називалися «самодержавство, поміщицьке землеволодіння, селянська община, общинне землеволодіння, напівкріпосницькі форми експлуатації селян ... становий поділ суспільства і суспільна нерівність, відсутність у громадян демократичних прав і свобод»$^{285}$.

До Лютневої ж (також, за визначенням авторів, «буржуазно-демократичної») революції, розпочатої у 1917 р., призвели,

<footnote n="281">281 Новик Е., Качалов И., Новик Н. История Беларуси... С. 195–196, 205–212, 249–253.</footnote>

<footnote n="282">282 Там само. С. 196–197, 233–238.</footnote>

<footnote n="283">283 Там само. С. 198–199, 229–230, 238–242.</footnote>

<footnote n="284">284 Там само. С. 200–201, 282–283.</footnote>

<footnote n="285">285 Там само. С. 258.</footnote>
як аргументували на сторінках підручника, «глибокі економічні та політичні кризи», спричинені Першою світовою війною. Однак сам перебіг революційних подій наприкінці зими – навесні 1917 р. у Є. Новика та його колег відображений дуже своєрідно: виявляється, із ліквідацію в Росії самодержавства до влади прийшли «російські масони» (так охарактеризовані у підручнику представники Тимчасового уряду), які «як носії чужої ідеї западнизації, вступили на шлях знищення державності та армії», оскільки «Росію міряли західними мірками, хотіли перебудувати її і російський народ за західноєвропейським зразком ... але забували про дійсно унікальну “російську свободу духу”, яка породжувала “російську вольницю” та “російський бунт”» (йшлося про всю територію колишньої імперії, зокрема Україну)<fnref n="286" />.

Ба більше, мовляв, через те, що на цьому тлі саме більшовики «боролися за єдину та суверенну Росію», їхній Жовтневий переворот (у книжці його, вслід за радянською традицією, окреслили «революцією») у підсумку підтримало чимало офіцерів колишнього війська Російської імперії, склавши основу Червоної армії, яка розпочала війну проти білогвардійців, на чолі якої «стояли “діти лютого” [прибічники Лютневої революції – П. А.], які разом з Антантою бажали знищити Росію та перетворити її в колонію» (це, до речі, написано 2011 р.!)<fnref n="287" />.

Характерно, що серед ознак «розпаду Російської держави» автори підручника вважали й оголошення автономії України, а далі – незалежності УНР, що пізніше спонукало більшовиків «боротися сміливо та рішуче ... проти уряду Петлюри»<fnref n="288" />. Тож більшовики для Є. Новика та його співавторів – це не руйнівники російської державності, а навпаки – її реконструктори. Та й для білоруського національного

<footnote n="286">²⁸⁶ Там само. С. 271.</footnote>

<footnote n="287">²⁸⁷ Там само. С. 271–272.</footnote>

<footnote n="288">²⁸⁸ Там само. С. 272.</footnote>
державного проєкту становлення державності інших сусідніх народів було, на думку авторів підручника, несприятливою обставиною, адже «Центральна рада України розпочала українізацію південної частини Білорусі, яка відійшла до неї згідно із Брестським договором, литовське керівництво ... претендувало на приєднання західних регіонів Білорусі до своєї держави ... Керівники Польщі на словах були за федеративні відносини з Білоруссю, Україною та Литвою, але насправді хотіли “проковтнути” їх і приєднати до Польщі, що означало би відродження Речі Посполитої в кордонах 1772 р.»<fnref n="289" />. Врешті і посталу навесні 1918 р. БНР Є. Новик із колегами оцінював лише як «спробу створення білоруської національної державності на буржуазній основі», яку, втім, не вдалося повноцінно реалізувати, оскільки, мовляв, жодного міжнародного визнання вона не отримала, та й всі питання державного рівня на підконтрольній їй території «вирішувалися не Радою і Народним секретаріатом БНР, а німецькою військовою адміністрацією», та й саме її керівництво начебто було відірваним від білоруського народу<fnref n="290" />. Хоча це ще не найгірші характеристики, надані в цьому підручнику тогочасним національним утворенням на теренах колишньої Російської імперії, які загалом подавалися як «спроби здійснити державний переворот, ліквідувати радянську владу [там, де вона вже встигла встановитися на рубежі 1917–1918 рр., зокрема в Україні – П. А.] і усунути більшовиків від управління краєм»<fnref n="291" />. Утім кульмінацією стала подія, за яку, як видається, вболівали й самі автори підручника – після завершення Першої світової війни та капітуляції Центральних держав, які підтримували БНР та Українську Державу, для більшовиків знову склалися сприятливі обставини для

<footnote n="289">²⁸⁹ Новик Е., Качалов И., Новик Н. История Беларуси... С. 306.</footnote>

<footnote n="290">²⁹⁰ Там само. С. 307–308.</footnote>

<footnote n="291">²⁹¹ Там само. С. 303.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції посилення своїх позицій у регіоні та становлення тут уже радянських республік<fnref n="292" />.

Схожі тези Є. Новик із колегами повторював і у підручнику, призначеному для аудиторії білоруських одинадцятикласників, що побачив світ за його загальною редакцією у 2009 р. У виданні відзначалося, що національні державотворчі проекти на колишніх західних теренах Російської імперії, серед них – і БНР (вочевидь, на їхню думку, й УНР та Українська Держава), почасти були інспірованими та підтримуваними зовнішніми силами, що від самого початку було стратегічною помилкою, бо дистанціювало державне керівництво того чи того національного державного утворення від самого народу, який не підтримував перебування на його території іноземного війська («чи це мова йшла про війська Центральних Держав, чи Антанти»)<fnref n="293" />.

На думку авторів підручника, ситуація суттєво не змінилася й після завершення Першої світової війни, коли західні держави-переможці були більш зацікавлені у створенні міцної Польської держави (зокрема внаслідок приєднання до неї принаймні частини литовських, білоруських та українських земель, які належали до Речі Посполитої напередодні поділів наприкінці XVIII ст.) як буферної зони між Європою та більшовицькою Росією, аніж у підтримці ще якихось національних держав поміж Польщею та Росією<fnref n="294" />. Це, зокрема, як відзначено у виданні, проявилося у значній допомозі держав Антанти польській стороні зі швидкої розбудови власних збройних сил, що, врешті, дало змогу відбити більшовицький наступ 1920 р., домогтися підписання Ризького мирного договору 1921 р.,

<footnote n="292">²⁹² Там само. С. 308–312.</footnote>

<footnote n="293">²⁹³ Новік Я., Качалаў І., Цяплова В. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст.: вучэб. дапам. для 11-га кл. агульнаадукац. устаноў з беларус. мовай навучання / пад рэд. Я. К. Новіка. Мінск: Выд. Цэнтр БДУ, 2009. С. 109–110.</footnote>

<footnote n="294">²⁹⁴ Там само. С. 110–111, 116.</footnote>
який санкціонував поділ українських і білоруських земель між
Польщею та Радянською Росією<fnref n="295" />.

Схожим чином охарактеризована БНР на сторінках під-
ручника з білоруської історії 2021 р., що вийшов під загаль-
ним науковим керівництвом Олександра Касовіча та Андрія
Солов'янова, які стверджували, що їй «не вдалося реалізува-
ти ідеї національної свободи та державної незалежності ...
бо не стала справжньою державою ... будучи повністю під-
порядкованою німецькій окупаційній адміністрації та діяла
в межах обмеженої встановленої компетенції»<fnref n="296" />, а подальша
«польська окупаційна адміністрація» 1919–1920 рр. дозволу
на подальше існування білоруського національного уряду не
дала<fnref n="297" />. УНР же згадана у виданні лише раз – і то фактично
в негативному ключі – як сторона, яка за результатами пе-
ремовин у Брест-Литовську долучилася до «розподілу» біло-
руських теренів разом із Німеччиною та Радянською Росією,
отримавши «частину Білорусі на південь від Поліської заліз-
ниці»<fnref n="298" />. Однак, судячи з подальших пасажів, і до неї став-
лення авторського колективу було несерйозним – по-перше,
О. Касовіч зауважував, що вже незабаром, після поразки Ні-
меччини у Першій світовій війні у листопаді 1918 р., біль-
шовики анулювали Брест-Литовську мирну угоду, а події
1919–1921 рр. включно з укладеним Ризьким миром зображе-
ні переважно в контексті саме протистояння Польщі та Ра-
дянської Росії і фактично не згадано ні українського, ні бі-
лоруського чинників<fnref n="299" />.

<footnote n="295">²⁹⁵ Новік Я., Качалаў І., Цяплова В. і інші. Гісторыя Беларусі... С. 116–120.</footnote>

<footnote n="296">²⁹⁶ Касовіч А., Барабаш Н., Корзюк А. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст.: вучэб. дапам. для 11-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. мовай навучання / пад рэд. А. В. Касовіча, А. П. Салаўянава. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2021. С. 26.</footnote>

<footnote n="297">297 Там само. С. 113.</footnote>

<footnote n="298">298 Там само. С. 112.</footnote>

<footnote n="299">299 Там само. С. 112–114.</footnote>
Із подібних підходів написаний і збірник курсу лекцій для
білоруської вищої школи, зокрема студентів історичних фа-
культетів, присвячений періоду від кінця XVIII до кінця ХХ ст.,
що підготував 2002 р. до друку колектив авторів, який очолив
Петро Бригадін – відомий історик і на той момент міністр осві-
ти Республіки Білорусь та колишній ректор Академії управлін-
ні при Президенту Республіки Білорусь<fnref n="300" />.

Відзначаючи особливості «довгого ХІХ століття», на початку
видання зауважували, що йдеться про час, коли з білорусами
та «іншими народами західного регіону колишньої Російської
імперії [серед них – й українців – П. А.] ... з'являється тісний
зв'язок з історичною долею російського народу»<fnref n="301" />. Та й між
Білоруссю й іншими складовими імперії Романових, як нама-
галися продемонструвати автори книжки, були налагоджені
та утримувалися протягом століття тісні контакти на суспіль-
но-політичному, соціально-економічному, культурному рівнях.
Так, зокрема, відзначаючи розвиток економічних відносин у
регіоні, зокрема шляхи торгівлі з та до білоруських земель, у
виданні зауважували, що у цьому контексті «особливо поши-
рили зв'язки з Росією та Україною»<fnref n="302" />, що ставало особливо
очевидним під час, наприклад, проведення на білоруських те-
ренах ярмарків (щорічно майже 200), куди «привозили сіль-
ськогосподарські і промислові товари не лише з Білорусі, але
і Московської, Володимирівської, Нижньогородської губерній,
України, Польщі, Пруссії і т. д.»<fnref n="303" />.

Водночас простір Польщі, Литви, Білорусі та Правобереж-
ної України постав як терен, де протягом декількох десятиліть

<footnote n="300">³⁰⁰ Брыгадзін П. І., Ладысеў У. Ф., Зялінскі. П. І. [і інш.]. Гісторыя Бе-
ларусі: у 2 ч. Мінск: РІВШ БДУ, 2002. Ч. 2: ХІХ-ХХ стагоддзі: Курс
лекцый. 656 с.</footnote>

<footnote n="301">301 Там само. С. 3.</footnote>

<footnote n="302">302 Там само. С. 37.</footnote>

<footnote n="303">303 Там само.</footnote>
тривала боротьба між спробами «зміцнити самодержавні тенденції ... та основи монархічного правління» зі сторони Російської імперії та залишити їх у сфері впливу польського чинника, який хоча перетворився на бездержавного, але за підтримки шляхти, яка опинившись у складі імперії Романових, все ж «марила про відновлення Речі Посполитої і автономної Литви у її складі», намагався декілька разів (під час війни 1812 р. та двох повстань 1830-1831 рр. та 1863-1864 рр.) «відновити втрачену державність та минулу велич»<fnref n="304" />.

І хоч у такому своєрідному протистоянні загроз полонізації та/чи русифікації цих територій, зокрема, литовці, білоруси та українці відображені протягом більшої частини ХІХ ст. радше як об'єкти, а не суб'єкти такої боротьби, однак, як відзначали автори, згадані процеси впливали й на ці народи, спонукаючи розвиток їхніх національних рухів та вирішення соціально-економічних проблем, а саме, скасування кріпосного права, а в другій половині ХІХ ст. – і проведення інших реформ у руслі «буржуазного розвитку держави»<fnref n="305" />, хоч і дещо об證明еного, бо ж відбувався в умовах «хоч і модернізованої, але, за суттю, старої політичної системи, при збереженні самодержавного та станового ладу»<fnref n="306" />. Сукупно, врешті, це призвело до появи серед «бездержавних» народів імперії (зокрема українського) вимог «соціального і національного визволення» та проти «деспотії і пригнічення» з поступовим становленням «нової концепції національно-державної ідеї»<fnref n="307" />. Хоч і надалі, як і до цього, цим націям доводилося виборювати своє право на існування поміж польським шляхетством, яке, як відзначали у виданні, послідовно стверджувало, що «Литва, Білорусь,

<footnote n="304">³⁰⁴ Брыгадзін П. І., Ладысеў У. Ф., Зялінскі. П. І. [і інш.]. Гісторыя Беларусі... С. 39-40.</footnote>

<footnote n="305">³⁰⁵ Там само. С. 107.</footnote>

<footnote n="306">³⁰⁶ Там само. С. 112.</footnote>

<footnote n="307">³⁰⁷ Там само. С. 81.</footnote>
Волинь, Поділля і Україна завжди були одним [з поляками – П. А.] народом, єдиною Польщею»<fnref n="308" />, хоча, на думку П. Брига-діна та його колег, ні білорусів, ні українців «не цікавила про-блема відновлення Речі Посполитої обох народів, у якій вони не були ані першим, ані другим народом»<fnref n="309" />, та російською ім-ператорською владою, яка апелювала до спільного походжен-ня «трьох племен “русского” народу», для чого поруч із канце-ляризмами «Південно-Західний» та «Північно-Західний край» функціонували поняття «Білорусь» та «Малоросія» (на окрес-лення Наддніпрянської України), щоб наголосити на спільно-кореневості з «Великоросією» (власне Росією)<fnref n="310" />.

Попри такі виклики, за спостереженням авторів книжки, українцям, як і білорусам та литовцям, упродовж ХІХ ст. вда-лося пройти шлях національної емансипації від культурно-про-світницької стадії кінця XVIII – початку ХІХ ст. («крайового патріотизму частини шляхти та магнатів») до стадії, «пов’я-заної з політичною агітацією» відповідних переконань націо-нальною інтелігенцією серед загалу в другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. і врешті появи перших політичних партій, які відстоювали потребу якщо не незалежності, то принайм-ні автономії для свого народу<fnref n="311" />. Тож, як зауважили у видан-ні, коли у Російській імперії 1905 р. розпочалися революційні події, їх відлунням були виступи та акції протесту й в Укра-їні, зокрема в Києві, Харкові та Севастополі, де поруч зі за-кликами до реформування самодержавної системи в імперії та соціальними вимогами виголошувалися й національні гас-ла, а також до 1907 р. відбувалася активізація робочого, селян-ського та національно-визвольного руху<fnref n="312" />.

<footnote n="308">³⁰⁸ Там само. С. 73.</footnote>

<footnote n="309">³⁰⁹ Там само. С. 141.</footnote>

<footnote n="310">³¹⁰ Там само. С. 53–54.</footnote>

<footnote n="311">³¹¹ Там само. С. 155–159.</footnote>

<footnote n="312">³¹² Там само. С. 202–210.</footnote>
Щоправда, з початком Першої світової війни – цієї, за твердженням авторів книжки, «боротьби за розподіл вже розподілених територій та “сфер впливу” поміж основними двома групами капіталістичних держав: Троїстого союзу ... і країнами Антанти», у яку Росія (а разом із нею – значна частина українських теренів) вступила «під лозунгом братерської солідарності зі Сербією, оборони слов’янського населення від німецького мілітаризму», а також із урахуванням своїх інтересів в Османській імперії (включно зі заволодінням протоками Босфор і Дарданелли), у Персії (Ірані) та в підавстрійській Галичині («Галіцыі»)<fnref n="313" />. Як відзначали П. Бригадін та його співавтори, у той момент, як «маєтні класи [типова словесна калька родом із ще радянської історіографії – П. А.] підтримали урядову військові політику», пропагуючи «ідеї панславізму і націоналізму, передбачаючи близьку перемогу “слов’янської зброї”»<fnref n="314" /> (зрештою, як і більшість ліберально-демократичних та соціалістичних партій, які закликали населення «до громадянської згоди в “ім’я Вітчизни”»), крайні ліві організації, зокрема більшовики, виступали проти участі імперії Романових у війні, оскільки вважали останню «імперіалістичною, загарбницькою», а тому закликали своїх прихильників «змагатися за поразу свого уряду і перетворення війни імперіалістичної у громадянську»<fnref n="315" />. Водночас перебіг самої війни хоч і подано як час викликів безпековій, економічній, зрештою – культурній, сферам національного життя народів Російської імперії, які опинилися безпосередньо в центрі бойових дій між німецько-австроугорським та російським військами, однак на сторінках книжки цей проміжок часу подано й як період відродження серед політичних та інтелектуальних кіл ідей відродження чи то ВКЛ,

<footnote n="313">³¹³ Брыгадзін П. І., Ладысеў У. Ф., Зялінскі. П. І. [і інш.]. Гісторыя Беларусі... С. 237.</footnote>

<footnote n="314">³¹⁴ Там само.</footnote>

<footnote n="315">³¹⁵ Там само. С. 238.</footnote>
а чи й створення «Сполучених штатів Білорусі, Литви, Латвії та України від Балтійського до Чорного морів» (обидві концепції обговорювалися у 1916 р.), хоча самі автори відзначали, що вони в тодішніх умовах не мали шансів бути реалізованими, тому що, з одного боку, ні в планах «кайзерівської Німеччини» не було створення будь-яких незалежних державних утворень на відповідному просторі, ані уряди держав Антанти не були зацікавлені у будь-яких внутрішніх трансформаціях Російської імперії як свого союзника, принаймні до завершення війни<fnref n="316" />.

Через такий підхід і подальші національні державотворчі процеси, що активізувалися на тлі революційних процесів, які розпочалися у різних частинах Російської імперії наприкінці лютого 1917 р. – від становлення БНР і до незалежної УНР, а далі – Української Держави, яку очолив П. Скоропадський, автори книжки оцінювали винятково зі спробами «кайзерівської Німеччини» створити на цих теренах буферну зону між собою та Росією і послабити останню. Зрештою, саме начебто небажання населення підтримувати пронімецьку орієнтацію своїх урядів (адже сприймали перебування німецького та австроугорського військ на білоруських та українських землях як окупацію) та втома цивільного населення (та й військовиків) від затяжної війни, підживлена більшовицькою «умиротворюючою» пропагандою, призвели до подальшої внутрішньої збройної боротьби і врешті остаточного встановлення радянської влади як у Білорусі, так і в Україні на початку 1920-х років<fnref n="317" />.

Подібні підходи поступово перейшли і на рівень навчальних видань для середньої школи у Білорусі. «Традиційними» авторами шкільних підручників, у яких окреслювалося «довге ХІХ століття», стали історики з Мінська Сергій Панов, Володимир Сосно та дослідниця з Гродно Світлана Морозова, чиї навчальні видання вже пережили в Білорусі декілька перевидань.

<footnote n="316">³¹⁶ Там само. С. 245–247.</footnote>

<footnote n="317">³¹⁷ Там само. С. 295–303.</footnote>
Характерним прикладом концептуального підходу згада-
них співавторів є одна з останніх редакцій їхнього підручни-
ка, присвяченого історії Білорусі періоду кінця XVIII – початку
ХХ ст. – від поділів Речі Посполитої до Першої світової війни,
що побачив світ у 2018 р.<fnref n="318" />. У цей час, як відзначали у вступі
видання автори, у Центрально-Східній Європі (зокрема і на
теренах сучасних Білорусі та України) «відбувався перехід від
феодальних до буржуазних відносин, спалахували повстання і
буржуазно-демократичні революції, точилися битви Вітчизня-
ної війни 1812 р. [французько-російська війна 1812 р. – П. А.]
і Першої світової війни», формувалися нації (хоч і бездержав-
ні) на тлі визрівання національної свідомості та національної
ідеї, кінцева мета якої полягала у створенні тою чи тою наці-
єю власної держави<fnref n="319" />.

Історія більшості українських теренів у підручнику аналізу-
ється на тлі розгляду минувшини білоруських земель, які після
трьох поділів Речі Посполитої опинилися у складі Російської
імперії, як і українське Правобережжя, зокрема Київщина, Во-
линь, Західне Поділля, Брацлавщина. Варто відзначити, що з
1770–1780-х років до Російської імперії, за результатами росій-
сько-турецької війни 1768–1774 рр., остаточно було приєдна-
но й терени сучасного Півдня України.

Окреслюючи політику російської влади щодо різних сус-
пільних прошарків на щойно приєднаних територіях, авто-
ри видання відзначали, що насамперед особлива увага була
звернена на шляхту, яка досі, впродовж ранньомодерного
періоду, і на білоруських, і на українських землях відіграва-
ла роль провідного та елітного стану та, врешті, навіть вже

<footnote n="318">318 Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі, канец XVIII – пачатак ХХ ст.: вучэб. дапам. для 8-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. мовай навучання / пад рэд. У. А. Сосны. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2018. 159 с.</footnote>

<footnote n="319">319 Там само. С. 3.</footnote>
в нових умовах була «основною економічною та політичною
силою, яка марила про відновлення колишньої державності у
вигляді Речі Посполитої та Великого Князівства Литовсько-
го»<fnref n="320" />. Намагаючись «задобрити» представників шляхетського
стану (як і місцевого духовенства) та поступово інтегрувати
до нових реалій, російська імператорка Катерина II ініціюва-
ла надання їм дворянства. Відтак, узамін на збереження влас-
них поміщицьких маєтків зі житлом, землями, підприємства-
ми, зрештою — селянами, більшість вчорашніх репрезентантів
шляхти та духовного стану присягнули на вірність російській
очільниці<fnref n="321" />. Врешті, це могло допомогти зберегти і свій полі-
тичний та адміністративний вплив на місцевому рівні, адже,
як відзначали у книжці, хоч «місцеві жителі мали можливість
працювати на адміністративних посадах ... проте посади гу-
бернаторів могли обіймати лише чиновники, які вірно служи-
ли царському уряду»<fnref n="322" />.

У підручнику наголошували, що в нових реаліях більшість
селянства (навіть частина досі особисто вільних державних се-
лян, яких із феодальної залежності від держави почали деда-
лі частіше переводити у приватні поміщицькі маєтки) ставала
фактично власністю таких щойно спечених дворян (і чиновни-
ків), їх безапеляційно могли продати, перевезти в будь-який
момент в інше місце, і при цьому селяни не мали права будь-
яким чином скаржитися на своїх господарів. Водночас на пред-
ставників чоловічої статі як із числа селянського, так і мі-
щанського прошарку почали поширювати досі невідому ні в
Білорусі, ні на більшості територій України, щойно включених
до складу імперії Романових, рекрутську повинність, відповід-
но до якої розпочався їх призов на 25-річну військову служ-
бу до російської армії.

<footnote n="320">³²⁰ Там само. С. 8.</footnote>

<footnote n="321">321 Там само.</footnote>

<footnote n="322">³²² Там само.</footnote>
У контексті зміни становища міщан на відповідних теренах С. Панов, С. Морозова та В. Сосно відзначали, що характерна для цього простору у попередні століття система магдебурзького права з автономією міста та його мешканців була скасована, на міста і містечка, які стали повітовими центрами, поширилася система російського міського управління, а мешканці інших, менших, містечок взагалі почасти прирівнювались до селян-кріпаків<fnref n="323" />.

Водночас більшість українських земель, як і білоруські на сторінках видання – це і простір, на якому з 1794 р. була локалізована єврейська зона осілості, у межах якої дозволялося постійне проживання осіб, які визнавали свою приналежність до єврейської національності і сповідували юдаїзм. Автори підручника зауважували, що оскільки євреї займалися здебільшого тільки торгівлею і ремеслами, вони селилися переважно в містах та містечках і складали у них левову, а то й основну, частку всього міського населення на українських та білоруських землях<fnref n="324" />.

Наступний вагомий епізод, у якому фігурують українські терени у підручнику, – період напередодні вторгнення французького війська, очолюваного Наполеоном, до Російської імперії. Зокрема, у навчальному виданні згадується т. зв. «план Огінського» – державний проєкт авторства сенатора Міхала Клеофаса Огінського 1811 р. зі створення на території восьми губерній Російської імперії: Віленської, Волинської, Іродненської, Вітебської, Могильовської, Мінської, Київської, Подільської, а також Білостоцької області та Тернопільського краю автономного ВКЛ. Утворення, за задумом М. Огінського, мало би стати певною противагою створеному Наполеоном 1807 р. на частині польських земель Варшавського герцогства. Останнє мало підтримку й серед частини місцевої еліти в підросійських Білорусі, Литві та Україні, які сприймали таку подію як перший крок

<footnote n="323">³²³ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 9.</footnote>

<footnote n="324">³²⁴ Там само. С. 10.</footnote>
до відновлення колишньої Речі Посполитої. У таких умовах від-
новлене в дещо гібридній формі ВКЛ під скіпетром Петербурга,
за планом сенатора, могло би віднадити цю групу від підтримки
французької армії в умовах тоді ще лише ймовірної війни з Ро-
сією, тим паче за умови обіцянки локальній еліті внутрішньо-
го самоврядування у межах створеної провінції. Однак проєкт
так і не підтримав імператор Олександр І, і його не було імпле-
ментовано російською стороною ні напередодні, ні тим біль-
ше з початком нападу наполеонівської армії у червні 1812 р.<fnref n="325" />.

Натомість карту відродження ВКЛ спробувала розірати
французька сторона. Як відзначали С. Панов, С. Морозова
та В. Сосно, вже 19 червня (1 липня за новим стилем), через
тиждень від початку французько-російської війни (у виданні
її названо вслід російській історіографії «Вітчизняна»/«Айчын-
ная»), у Вільні (тепер – Вільнюс) було створено Тимчасовий
уряд ВКЛ, який, втім, свою дію на українські території не по-
ширював (французька армія туди не дійшла, за винятком за-
хідних околиць Волинської губернії), обмежившись Мінською,
Віленською, Гродненською губерніями та Білостоцьким окру-
гом. Однак хоча спочатку ідея постання такого утворення от-
римала чимало прихильників головно серед білоруської та
литовської еліт, однак, як зазначили автори підручника, коли
стало зрозуміло, що основним завданням ВКЛ мало би стати
надійне поповнення рекрутами з числа місцевого населення
війська Наполеона та його продовольча підтримка («Загаль-
новідома вимога Наполеона до литовської делегації у Вільню-
сі: “Хліба, хліба і хліба”»), це врешті призвело до розчарування
навіть серед ще вчорашніх прихильників очільника Франції,
які спочатку сподівалися на сприяння з його сторони у спра-
ві відродження Речі Посполитої і збільшення підтримки на
користь Росії<fnref n="326" />.

<footnote n="325">³²⁵ Там само. С. 12.</footnote>

<footnote n="326">326 Там само. С. 12–17.</footnote>
Урешті кампанія 1812 р. завершилася «вигнанням наполеонівської армії», яке від відступу «перетворилося на її втечу» за межі Російської імперії. Однак, як відзначали автори видання, і регіонам, які зачепила військова кампанія 1812 р., вона присла «великі спустошення», частина людей загинула, «багато міст і сіл було зруйновано» і майже вдвічі зменшилася кількість худоби та посівні площі. У таких умовах лише добрі врояї повоєнних 1813 р. та 1814 р. урятували місцеве населення від масового голову<fnref n="327" />.

З іншого боку, попри те, що військові обставини мали би вносити певні суспільні зміни, у виданні відзначили, що навіть до скасування кріпосного права справа не дійшла, попри те, що селяни у складі народних ополчень долучилися до пемегоги російського війська. Це певною мірою призводило до спорадичних сутичок на просторі Литви, Білорусі та частково України (на її північних теренах між поміщиками, які поверталися у свої маєтки, та селянами, частина з яких почала вважати себе вільними після подій 1812 р.).

У той же момент, як відзначали у підручнику, певного соціального напруження в окресленому регіоні додавав той факт, що для власників маєтків, які в часі війни перейшли на бік Франції, спеціальнім імператорським маніфестом від 12 грудня 1812 р. оголошувалося помилування – власне для тих, хто упродовж наступних двох місяців повертався з-за кордону. Власність на користь держави у результаті була конфіскована лише у тих, хто так і не повернувся після завершення зазначеного періоду<fnref n="328" />.

Все ж, за словами С. Панова, С. Морозової та В. Сосна, окрім спустошення, французьке військо принесло зі собою на східні терени від Литви до частини України опосередковано й «теорію французьких просвітників про природні права» та «іх ідею суспільного договору», який після 1812 р. повпливав

<footnote n="327">³²⁷ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 16–17.</footnote>

<footnote n="328">³²⁸ Там само. С. 17.</footnote>
на розвиток громадської думки на західних теренах Російської
імперії. Такий стан справ супроводжувався появою всіляких
масонських лож та таємних товариств, з-поміж яких у підруч-
нику згадуються Товариство філоматів (серед співзасновни-
ків був і відомий у майбутньому поет, а станом на час засну-
вання організації у 1817 р. – студент Віленського університету
Адам Міцкевич) та розвинуте на його базі Товариство філаре-
тів (створене 1820 р.), представники яких пропагували ідеали,
суголосні з гаслами Французької революції – рівності та свобо-
ди, які у контексті Російської імперії ще й доповнилися вимога-
ми скасування кріпосного права та надання усім народам імпе-
рії можливості незалежного існування (зокрема й українцям)<fnref n="329" />.

Водночас, окреслюючи в Росії «боротьбу проти самодержав-
ства» з боку «дворянських революціонерів-декабристів», у ви-
данні відзначали, що прибічники цього руху не передбачали
незалежності для якоїсь із частин імперії (виняток становила
лише Польща). Втім, незважаючи на це, на початку 1820-х ро-
ків тривав постійний діалог між цим осередком та польським
Патріотичним товариством, члени якого ставили собі за мету
відновлення Речі Посполитої у межах кордонів 1772 р., тоб-
то на польських, білоруських, литовських та частково україн-
ських територіях. Однак, врешті, це все зійшло нанівець піс-
ля невдалого декабристського повстання у грудні 1825 р.<fnref n="330" />.

Описуючи перебіг Листопадового повстання 1830–1831 рр., яке, як відомо, розпочавшись із підросійського Царства Польського, через декілька місяців поширилося за Литву, Білорусь та Правобережну Україну, автори підручника про останній регіон практично не згадали, зосередивши увагу насамперед на діяльності Віленського центрального повстанського уряду, до якого увійшли шляхтичі-повстанці головно з литовських та білоруських теренів. Щоправда, у виданні все ж наголошували,

<footnote n="329">³²⁹ Там само. С. 20.</footnote>

<footnote n="330">330 Там само. С. 21–22.</footnote>
що метою діяльності цього інституту, як і всього повстання
загалом, було, поруч із боротьбою проти російського самодер-
жавства, й відновлення Речі Посполитої у межах 1772 р., тоб-
то включно з частиною українських земель.

Водночас на сторінках книжки відчутним є протиставлення авторами самого контингенту повстанців, до числа яких, мовляв, належали «шляхта, учнівська молодь, католицьке і часткове уніатське [греко-католицьке – П. А.] духовенство», пересічним селянам та міщанам. Їх начебто набирали у повстанські загони переважно примусово, вони не були взагалі зацікавлені воювати проти російської сторони. Зрештою, не обійшлося тут і без очевидного антипольського меседжу від авторів видання, які іронічно зауважували, що «заклики до боротьби “за Польщу, вітчизну нашу”» не викликали ентузіазму у більшості населення», тим паче, коли питання державності непольських земель колишньої Речі Посполитої взагалі не порушувалося, як і були проігноровані очікування селянства щодо скасування кріпацтва та надання землі у їхню власність. Власне ось цей факт, що «пани не хотіли визволити селянство, бо втративши панщину і підданство селян, вони втратили б і доходи», і подається у книжці як чи не ключова причина того, що вже до осені 1831 р. російській владі вдалося це повстання придушити і впродовж наступних років розпочати курс на послаблення польського впливу на тих землях, де відбувалися протестні рухи<fnref n="331" />.

Одним із напрямків політики у цьому контексті стала кон-
фесійна сфера. Так, у книжці відзначалося, що у другій поло-
вині XVIII – на початку ХІХ ст. на тих теренах, які увійшли до
складу Російської імперії після поділів Речі Посполитої (включ-
но з Правобережжям України), досить потужні впливи мали
Католицька та «Уніатська» (тобто Греко-Католицька) Церкви.
**Однак відчутним є упереджене ставлення авторів підручника**

<footnote n="331">³³¹ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 22–23.</footnote>
до цих конфесійних напрямків християнства. Так, католицизм для них – це насамперед про «ополячення» колись православних представників шляхти Литви, Білорусі та України, постійне інспірування серед них ідей відродження Речі Посполитої та, мовляв, пов'язану з цими процесами діяльність ордену єзуїтів, незважаючи на те, що останні одні з перших присягнули на вірність російській імператорці Катерині II після входження відповідних земель до складу Росії. «Перепало» на сторінках видання і греко-католикам – частина з них, мовляв, «схистялися до зближення з костелом» (тобто з католицизмом), що подавалося як ледь не зрада свого «православного обрядового коріння». Таке «загравання» не додавало жодного авторитету цій частині віруючих і з католицької сторони, яка зі свого боку називала «уніатство “мужицькою вірою”»<fnref n="332" />. Тим не менше, як наголошували С. Панов, С. Морозова та В. Сосно, частина греко-католиків зберігали тісні контакти з православними колами і на рубежі XVIII–XIX ст. навіть перейшли у православ'я. Однак частка православних вірян у Литві, Білорусі та Правосбережній Україні за рахунок вчорашніх греко-католиків (та, зрештою, католиків) набула тенденційного виміру вже впродовж першої половини ХІХ ст. – після вигнання членів ордену єзуїтів за межі Російської імперії відповідно до указу імператора Олександра I 1820 р., дедалі частішого закриття костелів і відібрання у католицького духовенства основної маси церковних земельних володінь упродовж 1830–1840 рр. (як відповідь на підтримку Католицькою Церквою Листопадового повстання 1830–1831 рр.) і врешті «приєднання уніатської церкви до Русскої (в оригіналі – “Рускай”) православної» відповідно до рішень Полоцького собору 1839 р., унаслідок затверджених імператором Миколою І<fnref n="333" />. Фактично ж йшлося про остаточну ліквідацію в межах Російської імперії як ідейно ворожої Руської

<footnote n="332">³³² Там само. С. 26–27.</footnote>

<footnote n="333">³³³ Там само. С. 27–28.</footnote>
Греко-Католицької Церкви, заснованої ще 1596 р., на просторі від частково Литви, Білорусі та Правобережної України – процес, який розпочала ще 1795 р. Катерина ІІ, скасувавши своїм указом унійну Київську митрополію та єпархії, окрім Полоцької. Однак у підручнику автори вирішили детальніше не аналізувати цю спробу одномоментно знищити цілий понад двохсотлітній церковно-культурний феномен, лише котото зауваживши, що «ліквідація унійної ("ўніяцкай") церкви супроводжувалася заміною унійних книг, ікон та начиння на православні, внаслідок цього було втрачено багато предметів унійного культу»<fnref n="334" />. Втім автори дидактичного видання таки визнавали, що багато з вчорашніх греко-католиків продовжували дотримуватися своїх колишніх традицій, оскільки «віруючим було важко звикнути до православних священників, нових молитовників, іконостасів»<fnref n="335" />.

Під час розгляду соціально-економічної ситуації на просторі від Литви, до Білорусі та Правобережжя України впродовж першої половини і до середини ХІХ ст. у підручникуitolohosувалося, що чи не найбільше в центрі уваги у цей час стояло питання збереження (у якому були зацікавлені поміщики) чи скасування (до чого апелювали узалежнені селяни) кріпосного права. Зволікання уряду щодо цього спорадично призводили до відмови селян підпорядковуватися власникам господарств чи виходити на відробіток панщини, а також нападів на поміщицькі двори чи селянських заворушень. Тим не менше, як відзначили автори видання, вирішення ключового для цього періоду аграрного питання (щодо права власності на землю та її розподілу) все ж розпочалося з прошарку державних (становили 1/5 усього тодішнього селянства), а не загалу кріпосних селян. Пов'язаною з цим була реформа, ініційована наприкінці 1830-х років тодішнім міністром державних

<footnote n="334">³³⁴ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 28.</footnote>

<footnote n="335">³³⁵ Там само.</footnote>
маєтностей графом П. Кисельовим. У ході реалізації реформи провели опис державних володінь, зменшувалися повинності державних селян за одночасного збільшення їх земельних наділів, а самих селян переводили з панщини на чинш. Водночас припинялася дотеперішня практика передачі казенних земель (а разом із ними – і селян, які ними користувалися) в оренду приватним особам. У правовому контексті у державних селах створювалися сільські громади – общини, які очолювало виборне керівництво, які отримали повноваження самостійного вирішення господарських, адміністративних та судових справ<fnref n="336" />.

У книжці зазначено, що з метою часткового послаблення напруги у відносинах між рештою кріпосних селян та поміщиками наприкінці 1840-х років російський уряд за сприяння все того ж П. Кисельова запровадив у поміщицьких селах литовських, білоруських та українських теренів т. зв. «інвентарну реформу», відповідно до якої регламентувалися розміри наділів та повинностей, які фіксувалися в інвентарях, ведення яких було обов'язковим не тільки для селян, а й для поміщиків. «Інвентарна реформа офіційно обмежила владу поміщиків і дала селянам-кріпакам хоч якусь можливість відстоювати свої інтереси, – зауважували автори підручника, хоч при цьому й підсумовували, що вона “викликала опір поміщиків, які не бажали нормалізації селянських повинностей” та й самі ці перетворення не знищили кріпацтва, яке й надалі залишалося “основою феодальних порядків”»<fnref n="337" />.

Водночас Білорусь із Литвою та Правобережною Україною на сторінках видання постають територією, яка з економічної зони колишньої Речі Посполитої поступово упродовж ХІХ ст. перетворювалася на інтегральну частину економічного поля імперії Романових, де унаслідок промислового перевороту до

<footnote n="336">³³⁶ Там само. С. 30–32.</footnote>

<footnote n="337">³³⁷ Там само. С. 32–33.</footnote>
дотеперішніх ремісничих майстерень (із використанням ручного виробництва та без розподілу праці), мануфактур (із поділом роботи та переважним використанням безоплатної праці селян-кріпаків) поступово додавалися й фабрики, на яких не лише існував поділ праці, але й уже використовувалися у виробництві машини (а ще на частині з них дедалі частіше працювали не кріпосні селяни, а наймані робітники)$^{338}$.

Окрім того, перші десятиліття ХІХ ст. — це і час розбудови поштових шляхів, облаштованих доріг (із дорожнім полотном, узбіччями та кюветами) та каналів — тих «ниток», які мали тісніше «зв'язати» різні ділянки Російської імперії: «Зі сходу на захід проходила головна магістраль Москва — Брест — Варша-ва, з півночі на південь — Петербурзько-Київська дорога. Реконструювалися і будувалися канали, що з'єднали ріки басейнів Чорного та Балтійського морів ... По Дніпру, Прип'яті ... пішли перші пароплави»$^{339}$. Врешті, Правобережжя України разом із Литвою та Білоруссю продовжували виконувати ту роль, яку відігравали ще й у складі Речі Посполитої — торговельних «посередників» між Західною Європою та Росією.

Вищезгадані процеси у комплексі сприяли й урбанізаційним тенденціям у відповідних регіонах із розширенням кількості, площ та чисельності населення міст, які водночас із економічними залишалися й освітніми центрами. У випадку теренів Литви, Білорусі та Правобережної України до початку 1830-х років це, на думку С. Панова, С. Морозової та В. Сосна, почасти все ще означало полонізацію населення через систему освіти, де до Листопадового повстання переважала польська мова викладання (особливо на рівні вищих студій). А після придушення російським урядом заворушень 1830-1831 рр., на думку авторів підручника, розпочалися кардинально протилежні процеси, коли відтепер: «На

<footnote n="338">338 Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 34.</footnote>

<footnote n="339">339 Там само. С. 35.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції освіту поширювався принцип “православ’я, самодержавства і народності”, це означало виховання й освіту в дусі вірності Російській Православній Церкві та відданості російському самодержавству ... Відбувалося переведення навчання з польської мови на російську»<fnref n="340" />.

Розповідь про другу половину ХІХ ст. на сторінках книжки розпочинається зі згадки про селянську реформу 1861 р. у Російській імперії, ініційовану її очільником Олександром ІІ, відповідно до якої передбачалося скасування кріпосного права та надання досі залежним від поміщиків селянам особистої свободи. У підручнику наголошували, що перші проєкти нововведення, які почали розглядатися ще 1857 р., навіть не передбачали для селян права власності на землю, яке залишалося за поміщиками, а вчорашні кріпаки могли хіба що нею користуватися за умови обов’язкового відбуття повинності. Втім, врешті російський уряд «не наважився визволити селян зовсім без землі», допустивши в остаточній версії відповідного імператорського Маніфесту від 19 лютого 1861 р. можливість отримати наділи у власність, викупивши їх. У книжці відзначається, що в контесті реформи передбачалося, що держава вноситиме за селян 80 % викупної суми, щоб вони могли розрахуватися з поміщиками, натомість вчорашні кріпаки були зобов’язані повернути цю державну позику протягом 49 років, до того ж під час платежів щорічно мало повертатися 6 % від позиченої суми. Водночас до повноцінного викупу наділів за користування землею селяни повинні були виконувати попередні повинності на користь свого колишнього господаря-землевласника – панщину (щоправда, вже без особистої залежності) або оброк у розмірах, визначених державою. Таким чином, такі селяни й надалі вважалися тимчасово зобов’язаними перед поміщиками, від згоди яких врешті залежало укладання викупної угоди. Як зауважували

<footnote n="340">³⁴⁰ Там само. С. 36–40.</footnote>
у підручнику, це тимчасове становище селян могло тривати
і до 9 років. Та й сама реформа реалізовувалася своєрідно:
у виданні відзначалося, що на всіх теренах, де реалізовува-
лась реформа, зокрема в Україні, поширеною була практика,
коли «поміщики залишали за собою найкращі орні землі. Се-
лянам надавали пустирі, піски або заболочені ділянки. Крім
того, вони позбавлялися сіножатей, вигонів, водойм, лісових
угідь, без яких сільське господарство зазвичай не обходило-
ся. Внаслідок цього ... роз'єднаність і дроблення селянського
земельного наділу на окремі частини»<fnref n="341" />.

Врешті, як підсумовували С. Панов, С. Морозова та В. Сосно, хоч селянська реформа в Росії і принесла особисту свободу колишнім кріпакам, більшість із них усе ж були розчаровані з нововведень, адже упродовж наступних десятиліть їм довелося викупляти земельні ділянки, якими досі незмінно користувалися й так вважали своїми, за ціною, яка почасти в декілька разів перевищувала реальну їх вартість, та ще й втративши доступ для використання до частини колишніх угідь. Та й цілком самостійними господарями багато з вчорашніх селян-кріпаків так і не стали, будучи вимушеними й надалі, окрім своїх, досить скромних за площею та якістю землі, наділів, обробляти ділянки й колишніх господарів, яким врешті вдалося залишити за собою більшість землі (почасти значно кращої)<fnref n="342" />.

Проте для авторів підручника скасування кріпосного пра-
ва таки стало «своєрідною межею між двома епохами – фео-
далізмом та капіталізмом», адже відтепер звільнені особисто
селяни-кріпаки отримали можливість «укладення договорів та
угод, вибору роду занять, вступу у навчальні заклади, вільного
шлюбу», що створювало сприятливі передумови для інтенси-
фікації нового типу економіки. Однак реформа не ліквідувала

<footnote n="341">³⁴¹ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 56–57.</footnote>

<footnote n="342">³⁴² Там само. С. 57.</footnote>
й чимало «феодальних пережитків», зокрема ще зберігалися поміщицькі землеволодіння, що почасти гальмувало подальші повноцінні соціально-економічні трансформації в аграрному контексті<fnref n="343" />.

Останній факт, включно з бажанням частини еліти на підросійських теренах Польщі, Литви, Білорусі та Правобережній Україні повернутися до ідеї відродження на цих землях державності Речі Посполитої поруч із боротьбою проти «самодержавства, залишків кріпосного права та соціальної нерівності», призвели до вибуху у 1863–1864 рр. чергового – цього разу Січневого – повстання. Вказуючи, що його центром «стали етнічно польські території з Варшавою», автори підручника відзначили, що воно знайшло відгук і у вищезгаданих регіонах, які раніше належали до складу Речі Посполитої, включно з Україною.

Як зауважували С. Панов, С. Морозова та В. Сосно, ще напередодні повстання, на початку 1860-х років, на відповідному просторі сформувалися дві політичні групи: «червоних» та «білих». Перші репрезентували інтереси «дрібної та безземельної шляхти, міщан, інтелігенції, значною мірою – селян», частина з них були готовими досягнути мети відродження Речі Посполитої шляхом «загальнонародного повстання». Найрадикальніше крило цього напрямку складала «революційно-демократична течія», представники якої виступали й за «селянську революцію» задля «встановлення демократичного республіканського ладу» та «самовизначення народів». Водночас «білі» виражали інтереси «великих землевласників і верхівок буржуазії» та «намагалися не допустити переростання повстання в селянську революцію», надіючись відновити незалежність Речі Посполитої через тиск на Росію з боку західноєвропейських держав. Із цією метою вони й встановили контакти з урядами Франції та Англії. Саме зі середовища цього табору у Варшаві ще навесні

<footnote n="343">³⁴³ Там само. С. 58.</footnote>
1862 р. для підготовки повстання було створено Центральний національний комітет<fnref n="344" />.

Врешті, як відзначено у підручнику, саме повстання поча-
лося в Польщі в січні 1863 р. Приводом для виступу стала ре-
крутська акція за списками, до яких була включена вся «не-
благонадійна» молодь. Поступово виступи поширилися й на
Білорусь, Литву та Правобережжя України включно з Київщи-
ною. Однак надалі, описуючи перебіг повстання, автори видан-
ня переважно акцентують увагу винятково на білорусько-ли-
товських теренах, спершу окреслюючи діяльність створеного
ще влітку 1862 р. Литовського провінційного комітету, який
очолив Кастус Каліновський, що мав координувати повстання
у Білорусі та Литві, а 1 лютого 1863 р. став Тимчасовим про-
вінційним урядом цих земель, потім діяльності різних за чи-
сельністю повстанських загонів (зокрема, згадавши про загін
під керівництвом колишнього підполковника російської армії,
учасника Кримської війни, а впродовж жовтня 1863 р. – квітня
1864 р. – диктатора і фактичного керівника всього повстання
Ромуальда Траугутта, який навесні-влітку 1863 р. діяв на Бе-
рестейщині, зокрема і на сучасних українських землях), вреш-
ті – боротьбі російських військ проти повстанців та остаточ-
ному придуشنі повстання навесні 1864 р.<fnref n="345" />.

Хоч, як наголосили у підручнику, чимало організаторів та учасників якщо не були публічно «покарані смертю», то заслані до Сибіру, на окремих, охоплених повстанням теренах, аж до кінця 1860-х років зберігався воєнний стан і всіляко ще більше зменшувався польський вплив, зокрема через примусове відчуження шляхетських маєтків на користь держави (та арешту їх власників), утім «справа повстання не пройшла безслідно: воно пробудило наступні покоління до боротьби за волю»<fnref n="346" />,

<footnote n="344">³⁴⁴ Паноў С. В., Марозазва С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 59.</footnote>

<footnote n="345">³⁴⁵ Там само. С. 59–63.</footnote>

<footnote n="346">346 Там само. С. 63.</footnote>
та й певні послаблення щодо селянства на відповідних теренах (як-от зупинка «тимчасових обов'язків» колишніх кріпаків щодо вчорашніх господарів чи термінове переведення селян, незалежно від згоди поміщиків, на обов'язковий викуп земельних ділянок зі зменшенням розміру викупних платежів на 20 %) сприяли покращенню їхнього економічного становища, як врешті і комплекс реформ (у підручнику вони означені «буржуазними») імператора Олександра II, проведених вслід за селянською реформою впродовж 1860–1880-х років.<fnref n="347" />

У виданні відзначали, що, на відміну від решти Російської імперії (включно із Лівобережжям України), на теренах, де проживало багато землевласників – учасників Січневого повстання (на просторі підросійської частини Польщі, Литви, Білорусі та правобережних губерній України), «царський уряд не пішов на проведення ... земської реформи, розпочатої у Росії у 1864 р.», не бажаючи створювати тут виборні установи для керування місцевою економікою, народною освітою чи медициною, де би більшість могли скласти вчорашні вороги російської влади з числа локальних поміщиків<fnref n="348" />

Врешті, як відзначили автори підручника, після вбивства 1881 р. імператора Олександра II та приходу на владний п'єдестал його сина Олександра III «надійшов період контрреформ, які супроводжувалися викоріненням всілякого іншодумства», зокрема через спроби «обмежувати польський політичний і культурний вплив» та «підірвати його економічне та політичне становище». На практиці, як зауважено в підручнику, це, вслід попереднім методам, супроводжувалося закриттям чи перетворенням костелів під православні церкви, переслідуванням католицької («ополяченої») шляхти за одночасного встановлення союзу російського уряду «із православним “російським” дворянством, яке було визнаним опорою самодержавства» та

<footnote n="347">³⁴⁷ Там само. С. 63–67.</footnote>

<footnote n="348">³⁴⁸ Там само. С. 66–67.</footnote>
пріоритетною підтримкою імператорським двором у Росії ще
однієї основи російсько-імперської державності – діяльності
Православної Церкви<fnref n="349" />.

Окреслючи соціально-економічну ситуацію в регіоні у
другій половині ХІХ ст., автори книжки відзначали, що в той
час, як у селах розпочався повільний, але впевнений процес
розпаду тих поміщицьких маєтків, які не переорієнтовувалися
на нові, «капіталістичні» методи ведення господарства, і про-
гравали конкуренцію на ринках збуту, а натомість з'являлися
успішні сільські господарства, навіть підприємства, засновані
ініціативними селянами, зокрема вчорашніми кріпаками, та ак-
тивізовувалася спеціалізація господарств у селах, дедалі інтен-
сивнішими в регіоні ставали також урбанізація (зі збільшен-
ням частки міщан серед загального населення) та розширення
мережі нових заводів і фабрик. Із останніми дедалі чисельні-
шим ставав прошарок робітників (у виданні, вочевидь, за інер-
цією за радянською історіографією, названих «класом»), який
головно формувався із безземельних та малоземельних селян,
які покидали села заради життя (або, принаймні, праці) у мі-
стечках чи містах, а також зубожілих ремісників, хоч і дотепе-
рішні ремісничі майстерні та мануфактури і на кінець ХІХ ст.
також ще співіснували (це у підручнику загалом вважали осо-
бливістю всього регіону від Литви до України)<fnref n="350" />.

Загалом, окреслючи довершення промислового переворо-
ту на зазначеному просторі, автори підручника відзначали, що
поруч із технологічними змінами (переходом на машинне, фа-
брично-заводське, виробництво) відбулися й суттєві громадські
трансформації (і тут без «марксистсько-ленінських» установок
та термінології не обійшлося): «Заміна примусової праці віль-
онайманою та формування буржуазії ... пролетаріат був кла-
сом ... найманих робітників, позбавлених власності на знаряддя

<footnote n="349">³⁴⁹ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 67.</footnote>

<footnote n="350">350 Там само. С. 69–72.</footnote>
праці. Єдиним джерелом його існування був продаж своєї робочої сили власнику підприємства за певну плату ... Буржуазія як клас формувалася з купців, власників заводів, міщан, заможних ремісників, а після 1861 р. – і за рахунок заможного селянства – сільських “господарів”<fnref n="351" />. Пов’язаний із цими процесами стрімкий розвиток міст спонукав російську владу до проведення у 1870-х роках міської реформи зі створенням виборних дум у містах, і хоч депутати до них, як зауважувалося у підручнику, обиралися із урахуванням майнового цензу («це означало, що право голосу отримали платники міських податків: власники торгових і промислових установ, банків, міської нерухомості ... така система виборів забезпечувала більшість на думку представників великого капіталу ... основна частина населення – робітники, службовці, інтелігенція – такої власності не мала і тому звільнялася від сплати податків, а значить, була усунена від участі в самоврядуванні»<fnref n="352" />), автори видання відзначали, що новація «посприяла покращенню стану міського господарства, збільшила прибутки місцевого бюджету»<fnref n="353" />.

У підручнику звернено увагу на ще один інструмент інтелегації теренів від Польщі і до Литви, Білорусі та Правобережної України (врешті, як й інтенсифікації контактів між імператорським центром та українським Лівобережжям і Півднем) – будівництво залізниць. З-поміж іншого, у підручнику фігурують і залізничні шляхи, які пов’язували через біловуські землі Україну із північно-західною частиною Російської імперії – Лібаво-Роменська залізниця, прокладена у першій половині 1870-х років територіями Віленської, Мінської, Могилівської, Чернігівської та Полтавської губерній, та Поліські залізниці із Вільно-Рівненською лінією (із Білкою на Білосток),

<footnote n="351">³⁵¹ Там само. С. 72–75.</footnote>

<footnote n="352">³⁵² Там само. С. 78.</footnote>

<footnote n="353">³⁵³ Там само. С. 79.</footnote>
спорудження яких розпочалося у 1880-х роках<fnref n="354" />. Загалом, у цьому контексті у виданні підсумовувалося, що «будівництво залізниць сприяло зміцненню економічних зв'язків між різними регіонами [зокрема й українськими губерніями – П. А.] ... і перетворенню їх на невід'ємну частину загальноросійського і європейського ринку»<fnref n="355" />.

Та й подавалися наочні приклади таких торговельних контактів, активізованих завдяки вдосконаленню системи шляхів, на прикладі Білорусі: «У міста Росії, України, а також за кордон, крім збуту на місці, вивозилися сільськогосподарська продукція та промислова продукція (спирт, сірники, папір і картон, віконне скло, цегла, черепиця, мотузки та канати). В Білорусь везли метал, машини, вугілля, нафту, сіль, зерно ... У той же час білоруський ринок виявився відкритим для товарів з інших регіонів Росії. Деякі види продукції тепер було дешевше імпортувати з сусідніх регіонів [зокрема з України – П. А.], ніж організовувати їх виробництво в Білорусі. Так, зникло виробництво цукру, занепала текстильна промисловість, тютюнові фабрики перейшли на виробництво неякісної продукції»<fnref n="356" />.

Врешті, як простежували у підручнику, соціально-економічні зміни безпосередньо впливали й на зміни суспільно-політичні, насамперед у західних та південно-західних (серед них – й українських) губерніях, які географічно були найближчими до європейських держав, де поширювалися різноманітні модерні на той час політичні ідеї. Унаслідок цього, як відзначали С. Панов, С. Морозова та В. Сосно, із середини 1870-х років тут «на зміну поколінню шляхетських революціонерів прийшло народництво», прибічники якого «були прихильниками соціалізму – вчення про суспільний лад, за якого панує спільність власності на засоби виробництва та природні ресурси, відсутній поділ на

<footnote n="354">³⁵⁴ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі...</footnote>

<footnote n="355">³⁵⁵ Там само. С. 80.</footnote>

<footnote n="356">³⁵⁶ Там само.</footnote>
класи та експлуатація, реалізуються принципи рівності, соціальної справедливості та свободи ... частина народників поділяла ідею селянського соціалізму: можливість переходу до соціалізму шляхом збереження селянської общини в обхід капіталізму»<fnref n="357" />. Як зауважували в підручнику, схожі ідеї стали особливо популярними серед учнів закладів середньої освіти та студентів університетів, зокрема в Україні. Насамперед ця категорія суспільства найактивніше долучилася до «ходіння в народ» для «пропаганди соціалістичних ідей серед селянства», хоча, значною мірою, справа виявилася провальною, оскільки, як стверджували у виданні, «селяни, яких народники намагалися підняти на боротьбу за землю і волю, все ще продовжували вірити в “доброго царя” і тому видавали народників поліції»<fnref n="358" />.

Невиправданою виявилася і тактика індивідуального терору створеної 1879 р. народницької організації «Народна воля», що мала розгалужену мережу на місцях, зокрема в українських губерніях, – вбивство через замах російського імператора Олександра II 1 березня 1881 р. не викликало значних народних протестів (не кажучи про «початок народної (селянської) революції»), на які сподівалися у цьому таборі. Ба більше, як зазначали в книжці, ефект від події виявився протилежним – «престол посів Олександр III, який незабаром відмовився продовжувати буржуазні реформи свого батька»<fnref n="359" />.

Натомість, як зауважувалося у виданні, починаючи зі середини 1880-х років, «революційне народництво поступово сходило з історичної арени, на яку заступала соціал-демократія», прихильники якої «проголосили своєю метою боротьбу за будову соціально справедливого суспільства», дотримуючись марксизму, який «пояснював поступальний історичний хід розвитку ... змінами соціально-економічного ладу», а «боротьба

<footnote n="357">³⁵⁷ Там само. С. 83.</footnote>

<footnote n="358">³⁵⁸ Там само.</footnote>

<footnote n="359">³⁵⁹ Там само. С. 84.</footnote>
між панівними і пригнобленими класами розглядалася як рушійна сила історії, найвищим проявом якої мала стати соціалістична революція»<fnref n="360" />.

Вагоме місце для розвитку цього руху, як відзначали автори, мало створення: 1897 р. – єврейського соціалістично-го Бунду, 1898 р. – РСДРП, а 1902 р. – Партії соціалістів-революціонерів, діяльність яких (зокрема і місцевих осередків в Україні) значною мірою впливала на подальший хід суспільно-політичного життя в Російській імперії включно з Наддніпрянською Україною. Водночас зауважувалося, що на рубежі ХІХ–ХХ ст. у державі Романових почали з’являтися й національні партії, які поруч із громадсько-соціальними ставили вимоги, що стосувалися національних питань (досягнення прав народу на вільне, добровільне етнічне, державне і культурне самовизначення)<fnref n="361" />. Ці вимоги, поруч зі суспільним запитом на подальше вдосконалення аграрної реформи та незадоволенням зі збереження необмеженої монархії (чи взагалі її існування), спричинили першу в Російській імперії революцію, що тривала впродовж 1905–1907 рр.

Аналізуючи її початкові політичні наслідки, у підручнику зауважували, що одразу з проголошенням 17 жовтня 1905 р. імператорського Маніфесту про надання всім підданим політичних свобод, включно зі створенням парламенту (Державної думи), з'явилася можливість до легальної діяльності політичних партій, серед яких до вищезгаданих соціал-демократичних (соціалістичних) долучилися створені у жовтні 1905 р. «Союз 17 жовтня» («октябристи») («партія великої буржуазії та поміщиків»), представники якої підтримали уряд та його програму викладу в Маніфесті, та Конституційно-демократична партія («кадети»), яка виражала інтереси «тієні частини буржуазії, яка прагнула продовжувати реформи, та буржуазної інтелігенції»,

<footnote n="360">³⁶⁰ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 85.</footnote>

<footnote n="361">³⁶¹ Там само. С. 85–87.</footnote>
для якої кінцевим ідеалом, який треба досягнути, була повно-
цінна конституційна монархія в Російській імперії та створен-
ня 1907 р. монархічного, крайнього консервативного «Русско-
го народного союзу»<fnref n="362" />.

Врешті, саме ці партії, як відзначено у виданні, стали ос-
новою й перших двох скликань російського парламенту на
тлі революційних процесів, у стінах якого обрані депутати «з
національних країв» (зокрема від українських губерній) ство-
рили групу автономістів, адже «стояли на обороні інтересів
свого краю», апелюючи до необхідності створення відповідних
автономій. Автори книжки також додавали, що, окрім націо-
нального питання, упродовж усієї революції 1905–1907 рр. (як
і після неї) у стінах російського парламенту активно дискуту-
валося й питання аграрне<fnref n="363" />. Однак уже 1907 р. революційні
процеси почали згортати, і, як відзначали в підручнику, у всій
імперії, включно з Наддніпрянської Україною, «влада розпо-
чала арешти лідерів і активістів революційно-демократичних
партій ... Діяльність більшовицьких, меншовицьких [обидві
групи виникли 1903 р. із розколом всередині РСДРП – П. А.]
і есерівських організацій... фактично повністю припинилася
в 1908 р. і була відновлена лише в 1917 р.»<fnref n="364" />.

Щоправда, навіть у таких умовах, як наголошували автори
видання, при невирішенні нагальних викликів, зокрема подаль-
шого реформування аграрної сфери, російська імперська влада
надалі залишалася між вибором: або незабаром знову «стати
жертвою народного незадоволення, яке вже переростало у ре-
волюцію 1905–1907 рр., або піти на ліквідацію феодальних пе-
режитків шляхом економічної реформи»<fnref n="365" />. Як наслідок, влада
вирішила провести нову аграрну реформу, безпосередньо

<footnote n="362">³⁶² Там само. С. 92</footnote>

<footnote n="363">363 Там само. С. 93.</footnote>

<footnote n="364">³⁶⁴ Там само. С. 95.</footnote>

<footnote n="365">365 Там само. С. 97.</footnote>
ініційовану міністром внутрішніх справ П. Столипіним та роз-
почату восени 1906 р. Однак і вона виявилася вигідною дале-
ко не всьому селянству – С. Панов, С. Морозова та В. Сосно
відзначили, що не бажаючи втрачати підтримки та опори се-
ред поміщиків, російський уряд, «щоб не чіпати поміщицько-
го землеволодіння... вирішив збагатити одних селян за кошт
інших. Для цього передбачалося скасувати общини і сприяти
перерозподілу земельних наділів бідноти у власність замож-
них селян»<fnref n="366" />. Економічно це мало би сприяти швидкому роз-
витку «капіталістичних відносин» у сільському господарстві зі
збереженням власності поміщиків, а політично додавало в се-
лах прихильників влади з числа заможного селянства («сіль-
ської буржуазії»), а не тільки як досі поміщиків, хоча, з іншого
боку, загострювало поділ серед селян на заможних і збіднілих,
що загрожувало соціальним протистоянням. Однак загалом
ще до початку Першої світової війни, як відзначали у підруч-
нику, столипінська реформа таки почала демонструвати пев-
ний ефект: «Період аграрної реформи – розширення посівних
площ, зростання сільськогосподарського виробництва. Актив-
ніше використовувалися сільськогосподарські машини, міне-
ральні добрива. Посіви стали стабільними. Заможні селянські
господарства поступово втягувалися в товарно-грошові від-
носини, пропонуючи свою продукцію для продажу на ринку.
Руйнування сільської громади і допущення селян до консолі-
дації володіння своїми земельними наділами створило умови
для реалізації прискореного “американського” шляху розвитку
капіталізму в сільському господарстві – на основі селянських
господарств, вільних від феодальних пережитків»<fnref n="367" />.

Водночас (і про це у книжці теж написано) новації не лік-
відували ні явища масової селянської бідності (яка радше
лише поширювалася), ні малоземельності чи й безземельності

<footnote n="366">³⁶⁶ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі...</footnote>

<footnote n="367">367 Там само. С. 99.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції селян, які з кінця ХІХ ст. із європейської частини імперії, зокрема України, дедалі частіше переселялися до малозаселеної азійської, зокрема до Сибіру, та й не у всіх селах навіть у заможних селян з'явилась можливість створити виборні органи місцевого самоврядування – селянські земства, появу яких також ініціював П. Столипін із 1911 р. Втілення реформи в Російській імперії, зокрема в її українських губерніях, не протривало й десятиліття, бо її перервало розгортання Першої світової війни<fnref n="368" />.

Ще один ключовий аспект, на який звертають увагу у виданні, окреслюючи час напередодні Першої світової війни (і одне з найважливіших загалом для «довгого ХІХ століття»), – національне питання. Визначаючи у цьому контексті термін «нація», у виданні відзначали, що вона є «спільнотою людей, яка історично є спадкоємницею народності» та «характеризується постійним проживанням населення на одній території, спільністю господарського життя, спільною мовою, особливостями культури та психологічного складу ... у процесі свого установлення ... поступово перетворюється на політичну спільності людей, визначальною ознакою якої є власна державність»<fnref n="369" />. Водночас під пов'язаним із цією категорією поняттям «національна свідомість» у книжці розуміли «сукупність ідей, переконань, знань, почуттів, у яких народ сприймає себе як націю і усвідомлює історичні коріння свого походження»<fnref n="370" />.

Зауважуючи, що станом на кінець ХІХ ст. у межах Російської імперії частина національних рухів досягла рівня політизації, а відтак – формулювання гасел певної своєї самостійності (принаймні, у статусі автономії) (серед таких був й український), у підручнику відзначали, що російська влада була зацікавлена винятково в територіальній єдності імперії та послабленні всіх без винятку національних рухів у її середині.

<footnote n="368">³⁶⁸ Там само. С. 98–100.</footnote>

<footnote n="369">³⁶⁹ Там само. С. 101.</footnote>

<footnote n="370">³⁷⁰ Там само. С. 103.</footnote>
Переломними за таких умов були події Першої світової війни – глобального конфлікту, який, як відзначено в підручнику, різні загальноросійські політичні осередки в імперії Романових (зокрема в українських губерніях) зустріли неоднозначно: «На підтримку царського уряду виступили монархічні та ліберальні партії, а також есери, меншовики, бундівці ... Більшовики виступали проти війни. Вони вважали його за імперіалістичним характером і закликали перетворити його на війну за владу всередині країни з метою повалення самодержавства»<fnref n="371" />.

Про ставлення власне українських (та й білоруських чи будь-яких інших) національних осередків автори видання не згадали. Але натомість звернули увагу, що у вирі вже безпосередньо Першої світової війни серед частини еліти на престорі від Литви до України спершу вкотре з'явилися ідеї відродження ВКЛ (що особливо підтримувалося на окупованих німецьким військом теренах Російської імперії), а 1916 р. з'явилася й пропозиція створити «Сполучені штати Білорусі, Литви, Латвії та України від Балтійського до Чорного морів», що могло би, як писали у виданні, на думку автора цієї концепції Антона Луцкевича (до речі, майбутнього ініціатора проголошення незалежності БНР), по-перше, «забезпечити незалежність молодих держав від Польщі і Росії», а по-друге, загалом «зміцнити обороноздатність і допомогти відновити зруйновану війною економіку»<fnref n="372" />.

У підручнику зазначали, що концепцію Антона Луцкевича презентували білоруські представники, яких очолив Вацлав Ластовський, на міжнародних конференціях народів Росії, що відбулися 1916 р. у Стокгольмі та Лозанні. І хоч ідея повяви нового міждержавного утворення так втілена й не була, однак пов'язані з цим інтелектуальні розмірковування врешті посприяли тому, що вже незабаром на порядку денному

<footnote n="371">³⁷¹ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 124.</footnote>

<footnote n="372">³⁷² Там само. С. 130.</footnote>
дедалі частіше почали фігурувати думки про повну держав-
ну самостійність (аж до незалежності) та територіальну ці-
лісність відповідних одиниць всередині Російської імперії (у
цьому випадку основний акцент зроблено на питанні станов-
лення незалежної білоруської державності)<fnref n="373" />.

Вимоги щодо розширення владних повноважень на міс-
цях активно висувалися і з вибухом Лютневої революції (у
підручнику її назвали «буржуазно-демократичною») – періо-
ду, під час і після якого у різних куточках Російської імперії
(яка, у підсумку зникла зі світової арени) поступово склада-
лося двовладдя, за якого «з одного боку, революційно-демо-
кратичну владу здійснювали місцеві Ради, які спиралися на
робітників, солдатів і селян ... з іншого боку функціонували
органи буржуазної влади – міські та районні комітети громад-
ської безпеки», а «Тимчасовий уряд [у Петрограді – П. А.] при-
значав губернських і повітових комісарів, яким передавалася
влада на місцях»<fnref n="374" />. Однак будь-які пропозиції навіть щодо
обмеженої автономії для окремих національних одиниць (у
виданні основна увага приділена діяльності Білоруського на-
ціонального комітету та пізнішої Центральної ради білорусь-
ких організацій, втім схожі вимоги висловлювалися впродовж
1917 р. й УЦР) отримували від Тимчасового уряду відмову, що
ще більше загострювало невдоволення суспільства його по-
літикою (тим паче, на тлі дедалі глибшої економічної кризи,
продовжуваної війни та не цілком вирішеного питання влас-
ності на землю)<fnref n="375" />.

Загалом, підсумовуючи період ХІХ – початку ХХ ст. в істо-
рії простору від підросійської Польщі до України, у підручнику
назвали його «епохою змін у соціально-економічному, політич-
ному та культурно-національному становищі», коли тамтешнє

<footnote n="373">³⁷³ Там само.</footnote>

<footnote n="374">³⁷⁴ Там само. С. 132.</footnote>

<footnote n="375">³⁷⁵ Там само. С. 135.</footnote>
населення пережило декілька аграрних реформ, два великих
повстання, дві «буржуазно-демократичні революції», «важкі
часи Вітчизняної війни 1812 р.» та Першої світової війни, а та-
кож відбувся «поступовий перехід від феодального до буржу-
азного суспільства» із характерними для нього промисловим
переворотом, «подоланням натурального характеру економіки
та становленням економіки ринкової — з товарно-грошовими
відносинами ... із виходом на загальноросійські та європей-
ські ринки», революційними перетвореннями, «пов'язаними з
різким стрибкоподібним переходом від одного суспільно-полі-
тичного ладу до іншого» та, зрештою, формуванням модерних
націй, які кінцево апелювали до мети тої чи тої форми влас-
ної державності (чи, принаймні, певної самостійності від ім-
перської метрополії)<fnref n="376" />.

Підсумовуючи, варто відзначити, що підручник С. Панова,
С. Морозової та В. Сосна для 8-го класу зразка 2018 р. загалом
повторював ключові тези видання цих же авторів щодо періоду
кінця XVIII – початку ХХ ст., що побачили світ у першому ва-
ріанті для 8-го класу 2005 р.<fnref n="377" />, у другому – в 2011 р. (тоді цей
період історії через зміни у шкільних навчальних планах тим-
часово викладали білоруським школярам у 9-му класі<fnref n="378" />), хоч
у редакції 2018 р. «реверанси» у бік російських (чи пак – ще
навіть радянських) історичних наративів чи не найвідчутні-
ші. Щонайменше, наприклад у книжці 2011 р., цілком відсутнє

<footnote n="376">³⁷⁶ Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі... С. 143–144.</footnote>

<footnote n="377">³⁷⁷ Сосна У. А., Марозава С. В., Паноў С. В. Гісторыя Беларусі (ХІХ ст. – 1917 г.): вучэб. дапам. для 8 кл. ўстаноў, якія забяспеч. атрыманне агульнай сярэд. адукацыі, з бел. і рус. мовамі навучання / пад рэд. М. С. Сташкевіча. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2005. 167 с.</footnote>

<footnote n="378">³⁷⁸ Марозава С. В., Сосна У. А., Паноў С. В. Гісторыя Беларусі, канец XVIII – пачатак ХХ ст.: вучэб. дапам. для 9-га кл. устаноў агул. сярэд. Адукацыі з беларус. мовай навучання / пад рэд. У. А. Сосны. 2-е выд., дап. і перагледж. Мінск: Выд. Цэнтр БДУ, 2011. 199 с.</footnote>
поняття «Велика вітчизняна війна» щодо подій французько-ро-
сійської військової кампанії 1812 р., яку без жодного ідейного
навантаження названо «війною наполеонівської Франції про-
ти Російської імперії»<fnref n="379" />, або ж просто «війною 1812 року»<fnref n="380" />.
Окрім того, хоч у всіх варіантах підручника поділи Речі По-
сполитої та входження теренів простору від Польщі, Литви,
Білорусі і аж до Правобережжя України названо «доленос-
ною подією»<fnref n="381" />, все ж лише у підручнику 2018 р. ще й із пев-
ним пафосом додано, що ці процеси розглядалися у владних
колах Російської імперії ще й як «возз'єднання одного право-
славного східнослов'янського етносу», оскільки «в межах од-
нієї держави білоруси, українці та росіяни виявилися об'єдна-
ні спільною історичною долею»<fnref n="382" />.

Окрім того, і для відносно нейтрального підручника з 2011 р.
характерні певні «огріхи», як-от твердження про те, що саме
«централізована російська держава спинила на долучених зем-
лях шляхетську анархію та магнатські міжусобиці»<fnref n="383" />, хоч, з ін-
шого боку, власне боротьба опозиційних середовищ проти того
таки російського владного централізму (у формі повстань та
формування народницьких, соціал-демократичних та націо-
нальних рухів) власне розглядалася у виданні як чинники, які
врешті посприяли тому, що «Росія з феодальної монархії пере-
творилася у буржуазну республіку», а народи, які до цього часу
її населяли, не маючи власної державності, ставши модерними

<footnote n="379">³⁷⁹ Там само. С. 6.</footnote>

<footnote n="380">³⁸⁰ Там само. С. 15.</footnote>

<footnote n="381">381 Наприклад див.: Марозава С. В., Сосна У. А., Паноў С. В. Гісторыя Беларусі, канец XVIII – пачатак ХХ ст.: вучэб. дапам. для 9-га кл. ... С. 64.; Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі, канец XVIII – пачатак ХХ ст.: вучэб. дапам. для 8-га кл. ... С. 49.</footnote>

<footnote n="382">382 Паноў С. В., Марозава С. В., Сосна У. А. Гісторыя Беларусі, канец XVIII – пачатак ХХ ст.: вучэб. дапам. для 8-га кл. ... С. 49.</footnote>

<footnote n="383">383 Марозава С. В., Сосна У. А., Паноў С. В. Гісторыя Беларусі, канец XVIII – пачатак ХХ ст.: вучэб. дапам. для 9-га кл. ... С. 64.</footnote>
націями, почали озвучувати власні вимоги щодо самовизначення<fnref n="384" />. Втім і тут без радянського дискурсу не обійшлося: відзначаючи, що для того, щоб «згуртуватися в націю та ствердити свої права як рівних серед європейської сім'ї», народам у Російській імперії потрібно було самовіддано працювати «на економічній та культурній ниві, змагаючись за свої національні, громадські та політичні ідеали», і в цьому, як стверджено у виданні, білоруський народ «разом з братніми російським, українським, а також іншими народами Російської імперії підійшов до якісно нового рубежа своєї історії», коли «постало завдання створення власного нового державного дому»<fnref n="385" />.

Певний відхід від винятково проросійських інтенцій та з акцентом на вряди-годи автономності від державного центру народів простору від Литви до України у ХІХ ст. присутній у посібнику, що побачив світ у першій половині 2010-х років (періоду тимчасового погіршення російсько-білоруських відносин) з історії зовнішньої політики Білорусі авторства Володимира Снапковського. Зокрема, описуючи поділи Речі Посполитої, він стверджував, що вони дозволили «втілити віковічний намір російських самодержців ... зібрання всієї Русі», хоч для білорусів та українців, яких російські імператори помилково (на помилковості наголошує сам автор) трактували «як частину великоросійського народу, “зіпсуту” за час “відторгнення” від нього польсько-католицьким впливом», це загрожувало русифікацією – за імперською інтерпретацією зняттям закладених ВКЛ, Польським Королівством та врешті Річчю Посполитою «етнічних, мовних та релігійних бар’єрів», особливо серед місцевої еліти – магнатів та шляхти<fnref n="386" />. Приєднання білоруських і правобережних українських земель, окрім ідейного, мало, на думку В. Снапковського, й військово-практичне

<footnote n="384">³⁸⁴ Марозава С. В., Сосна У. А., Паноў С. В. Гісторыя Беларусі... С. 171.</footnote>

<footnote n="385">³⁸⁵ Там само. С. 178.</footnote>

<footnote n="386">³⁸⁶ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси... С. 201.</footnote>
значення, адже «у складі розкинутою на європейських та азіатських просторах Російської імперії вони повинні були служити інтересам самодержавства, виконуючи стратегічну роль західного форпосту Росії»<fnref n="387" />. Водночас похід французького війська, очолюваного Наполеоном, для автора – теж не порятунок і не звільнення цих теренів «від російських загарбників» (хоч так, вважає автор видання, думала частина «панів і шляхти»<fnref n="388" />), а лише «нашестя», а метою будь-яких обіцянок французької сторони з відродження Речі Посполитої (на що орієнтувала частина місцевої еліти), на його думку, було лише одне – створити сприятливі умови для «рекрутських наборів, військових податків, реквізицій, участі тутешніх легіонерів у наполеонівських війнах»<fnref n="389" />. За цього автор визнавав, що й людські (шляхом набору в рекрути) та матеріальні (насамперед продуктові) ресурси Білорусі, Литви й України були важливими в цих умовах і для імперії Романових, тож у тодішніх умовах їх населення опинилося «поміж двох вогнів»<fnref n="390" />.

І хоч у підсумку В. Снапковський таки трактував французько-російську військову кампанію 1812 р. як «Вітчизняну війну», все ж він підсумував, що «у Білорусі, як і в Україні та інших східнослов’янських землях Російської імперії, вплив наполеонівської кампанії мав парадоксальний характер», адже «з одного боку, перемога над ворогом викликала серед місцевої еліти почуття гордості за своє слов’янське походження та зміцнило лояльність до імперії; з іншого – вона пробудила розуміння того, що політична та економічна система імперії потребує глибоких змін»<fnref n="391" />. Це призвело до формування серед відповідних народів, які перетворювалися у модерні нації, щораз то

<footnote n="387">³⁸⁷ Там само. С. 202.</footnote>

<footnote n="388">³⁸⁸ Там само. С. 207.</footnote>

<footnote n="389">³⁸⁹ Там само. С. 203.</footnote>

<footnote n="390">³⁹⁰ Там само. С. 206.</footnote>

<footnote n="391">³⁹¹ Там само. С. 209.</footnote>
більше відцентрових тенденцій, що, наприклад, в Україні посприяло постанню українофільського руху (автор посібника називає його представників «українськими автономістами»)$^{392}$.

Водночас він відзначав, що, наприклад, білоруська народницька група «гомонівців», що діяла впродовж 1880-х років та поєднувала гасла соціального та національного визволення народів імперії, підтримувала вслід за підходом українського інтелектуала Михайла Драгоманова ідею перетворення Росії на конфедерацію окремих федерацій, кожну з яких формуватиме той чи той народ$^{393}$. Згадував Володимир Снапковський і відомих вчених-істориків та українських політичних діячів Михайла Грушевського і Дмитра Дорошенка, які, за його твердженням, «розглядали білорусів як партнерів в боротьбі за національне визволення, пов'язаних спільною долею з українським народом», «розуміючи, що українці і білоруси завжди були “підневільними чужих націй”, вони не підтримували претензії інших представників українського руху на єдине представництво неросійського “демократичного” варіанту східнослов’янського світу»$^{394}$, тобто були готовими будувати альтернативний до винятково «русского» проєкту щонайменше українсько-білорусський східнослов’янський.

Втім, за визначенням автора видання, загалом «українське питання як міжнародна проблема виникло раніше, ніж білоруське (у середині ХІХ ст.), а український національний рух був значно розвиненішим у порівнянні з білоруським»$^{395}$, але аж до Першої світової війни і білоруси, і українці в умовах імперії Романових «взагалі не визнавалися самостійними етносами, були позбавлені права навіть на національно-культурну автономію», а «українські і білорусські землі залигалися територією

<footnote>$^{392}$ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси... С. 209.</footnote>

<footnote>$^{393}$ Там само. С. 218.</footnote>

<footnote>$^{394}$ Там само. С. 222.</footnote>

<footnote>$^{395}$ Там само.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції протиріч ... із прикордонними зонами політичного та культурно-цивілізаційного впливу», що стосовно, наприклад, «українського національного питання» дедалі частіше ускладнювалося в контексті щораз то більш ворожих відносин Російської імперії з імперією Австро-Угорською, до складу якої належали Галичина, Буковина та Закарпаття, населені значною мірою українцями<fnref n="396" />.

А ось розгортання першого в історії глобального військового протистояння, яке зрештою призвело до падіння імперій, зокрема й російського царизму, за словами В. Снапковського, таки «висунуло на перший план проблему національного звільнення неросійських народів імперії»<fnref n="397" />. Однак такі, цілком виправдані, запити народів до національного самовизначення і формування власної державності (чи принаймні автономії у складі ширшого державного утворення) почасти, як відзначав автор книжки, намагалися використовувати у своїх інтересах держави Четвертного Союзу з метою «створення численних буферних держав між Росією та Німеччиною чи Австро-Угорщиною, щоб зменшити тиск росіян на Західну Європу і відтіснити Росію якнайдалі на схід». Україна ж за такої конфігурації розглядалася як «головний форпост у Східній Європі» проти прозахідної російської експансії<fnref n="398" />. Щоправда, із власне білоруських національних ініціатив він згадує ідею, оголошену представниками Білоруського національного комітету братами Антоном та Іваном Лучкевичами навесні 1916 р., згідно із якою пропонувалося створити Сполучені Штати від Балтійського до Чорного моря (Балто-Чорноморський союз) у складі Латвії, Литви, Білорусі та України. «Таке об'єднання, – писав В. Снапковський, – могло би змінити традиційний баланс сил у Східній Європі, вивести молоді держави з-під залежності від Росії та Польщі, посилити їх обороноздатність та допомогти більш ефективному відновленню

<footnote n="396">³⁹⁶ Там само. С. 219.</footnote>

<footnote n="397">³⁹⁷ Там само. С. 228.</footnote>

<footnote n="398">³⁹⁸ Там само. С. 229.</footnote>
зруйнованого війною господарства»<fnref n="399" />, однак план не отримав зовнішньої підтримки та не був втілений у життя.

Зі свого боку, зволікання Тимчасового уряду Росії, що постав на тлі Лютневої революції, у національній сфері та завданнях державного устрою інших народів Росії, як констатував автор посібника, лише активізовувало «організаційне оформлення національних рухів неросійських народів», про що, зокрема, завідчив факт створення у березні 1917 р. у Києві УЦР, «яка висловлювалася за перетворення Російської імперії в демократичну федеративну республіку, де кожен народ повинен отримати право на національно-територіальну автономію»<fnref n="400" />. Щоправда, В. Снапковський висловлював й обурення з намірів УЦР долучити до майбутньої автономної України й усю Чернігівську губернію, оскільки «в її Суразькому повіті [тепер – більша частина Суразького району Брянської області Російської Федератції – П. А.], наприклад, проживало 70 % білорусів»<fnref n="401" />. Та й за результатом домовленостей у Брест-Литовську на початку 1918 р. (за визначенням автора – «грабіжницього для Білорусі миру») українській стороні (вже у форматі незалежної УНР) остаточно відходили «десять повітів Гродненщини, Могильовщини, Мінщини та Чернігівщини»<fnref n="402" />. Це могло загрожувати конфліктом із проголошеною 25 березня 1918 р. незалежною БНР, яка декларувала, що новопостала держава «повинна охоплювати всі землі, на яких домінувало білоруське населення»<fnref n="403" />. Тим не менше, як Україна, так і Німеччина, Радянська Росія та Литва названі у книжці «зовнішньополітичними пріоритетами БНР» із перших місяців її існування, хоч і питання точного визначення білорусько-українських кордонів, насамперед із Литвою та Україною,

<footnote n="399">³⁹⁹ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси... С. 240.</footnote>

<footnote n="400">⁴⁰⁰ Там само. С. 233.</footnote>

<footnote n="401">⁴⁰¹ Там само.</footnote>

<footnote n="402">⁴⁰² Там само. С. 250.</footnote>

<footnote n="403">⁴⁰³ Там само. С. 249.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції
перебувало в центрі уваги подальших переговорів, які спорадично ініціювалися білоруською стороною протягом 1918 р.<fnref n="404" />.

І хоч ця справа була радше неуспішною для БНР, а питання кордонів увесь час «відкладалося до більш сприятливого часу», результатом тісних українсько-білоруських дипломатичних контактів навесні 1918 р., на думку В. Снапковського, став той факт, що УНР стала першою державою, яка визнала БНР, і 24 квітня 1918 р. між республіками відбувся обмін дипломатичними представництвами й одним із перших питань, яке було окреселене після цього, стало надання Україною креативу для Білорусі та налагодження товарного обміну між державами. Тоді ж у Києві відкрили Білоруську торгову палату, діяльність якої не припинялася і в умовах існування Української Держави, очолюваної тетьманом П. Скоропадським, і тривала до грудня 1918 р.<fnref n="405" />. Дипломатичні контакти між БНР та УНР (із встановленням наприкінці 1918 р. в Україні влади Директорії), за спостереженням автора видання, тривали й в умовах протистояння спільному ворогу – більшовикам. Це втілилося, як відзначив В. Снапковський, у розробці в квітні 1919 р. проєкту секретного договору між сторонами, що передбачав створення білорусько-української федерації: «Конкретно мова йшла про проведення узгодженої зовнішньої політики, створення військового союзу для оборони двох держав, в першу чергу для їх визволення від більшовицької окупації, визначення кордонів за етнографічним принципом з економічними поправками, прийняття торгової конвенції»<fnref n="406" />. Однак, як підсумував автор посібника, реалізація цього плану, як і всіх решта, що стосувалися співпраці між БНР та УНР, виявилася неможливою, оскільки ключові дотеперішні союзники обох держав із Четвертного Союзу програли у Першій світовій війні і були

<footnote n="404">⁴⁰⁴ Там само. С. 250-251.</footnote>

<footnote n="405">⁴⁰⁵ Там само. С. 252-253.</footnote>

<footnote n="406">⁴⁰⁶ Там само. С. 254.</footnote>
змушені вивести свої війська з регіону та незабаром, попри ще певну одночасну боротьбу (особливо на українських теренах), водночас проти Добровольчої «білої» армії та більшовицької «червоної» «проголошені на території України і Білорусі національні держави були ліквідовані Радянською Росією»<fnref n="407" />, а їхні владні центри опинилися на еміграції.

Українська тематика щодо «довгого ХІХ століття» в Республіці Білорусь розглядається і на сторінках підручників зі всесвітньої історії, втім не окремо, а в контексті окреслення історії Російської імперії у цей період (який є суттєво розлогішим) і Австро-Угорщини (значно менший за обсягом). Характерним прикладом цього є підручник співавторства Володимира та Наталії Кошелєвих і Наталії Байдакової, який, що характерно, спочатку побачив світ у Мінську російською мовою<fnref n="408" />, а вже пізніше вийшов його білоруський переклад<fnref n="409" />.

«Століттям надій і розчарувань» («статоддзе надзей і расчараванняў») у світі згадані автори назвали період між наполоенівськими війнами та Першою світовою війною. Відзначаючи загальну специфіку цього часу, у підручнику наголошували, що початково «величезний вплив на століття зробила Французька революція 1789-1799 рр.», адже «саме під гаслом “Свобода, Рівність, Братерство” тоді розгорталися основні історичні події ... і формувалися ... нові буржуазні суспільства»<fnref n="410" />.

<footnote n="407">407 Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси... С. 254.</footnote>

<footnote n="408">408 Кошелев В. С., Кошелева Н. В., Байдакова Н. В. Всемирная история Нового времени, ХІХ – начало ХХ в.: учеб. пособ. для 8-го кл. учреждений общ. сред. образования с рус. яз. обучения. Минск: Изд. Центр БГУ, 2018. 206 с.</footnote>

<footnote n="409">409 Кошалеў У. С., Кошалева Н. У., Байдакова Н. В. Сусветная гісторыя Новага часу, ХІХ – пачатак ХХ ст.: вучэб. дапам. для 8-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. мовай навучання / пад рэд. У. С. Кошалева; пер. на беларус. мову В. Р. Ермаковіч, В. М. Іванова, Н. Г. Шчарбаковай. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2018. 206 с.</footnote>

<footnote n="410">410 Там само. С. 5.</footnote>
Водночас В. і Н. Кошелеві та Н. Байдакова на сторінках під-
ручника відзначали (і дещо надмірно ідеалізували) ще один
чинник, який протягом перших десятиліть ХІХ ст. начебто став
впливовим для розвитку суспільно-політичної та геополітич-
ної ситуації принаймні у Центрально-Східній Європі (включно
з українськими теренами), — поразку «Великої армії» Наполео-
на російському війську під час т. зв. «Вітчизняної війни 1812 р.»
(саме так у виданні протрактували тодішню французько-росій-
ську військову кампанію), яка, мовляв, «сприяла піднесенню
визвольної боротьби пригноблених народів Європи»<fnref n="411" />. І якщо
ще напередодні цієї воєнної кампанії, як відзначали у підручни-
ку, Російська імперія (зокрема з українськими губерніями) і так
«стояла на шляху встановлення всеєвропейської гегемонії», то
навесні 1814 р. вона вже переживала справжній тріумф — дій-
шовши до Франції, «союзні війська на чолі з російським імпера-
тором Олександром І увійшли в Париж», а Росія стала однією із
ключових переговорних сторін на Віденському конгресі, на якому
облаштовували нову повоєнну основу міжнародного порядку<fnref n="412" />.

Окрім того, у виданні визнавали, що попри те, що у ХІХ ст.
Російська імперія – «одна із найсильніших і найвпливовіших
держав світу», яка «проводила активну зовнішню політику і
досягла в ній значних успіхів», зокрема завдяки тому, що до її
складу належали «території, на яких проживало багато наро-
дів» (серед них – український), проте економічно вона значно
поступалася передовим державам Західної Європи, оскільки
основними перешкодами «на шляху її поступального розвит-
ку, модернізації та індустріалізації ... були самодержавство,
кріпацтво і майже повне політичне безправ'я народних мас»<fnref n="413" />.

Останнє звучить як черговий реверанс білоруських істо-
риків у бік наративів радянської історіографії, як, зрештою, і

<footnote n="411">⁴¹¹ Там само. С. 12.</footnote>

<footnote n="412">⁴¹² Там само. С. 12–13.</footnote>

<footnote n="413">⁴¹³ Там само. С. 97.</footnote>
пошук на сторінках книжки «найкращих представників російського суспільства» (а насправді, серед населення всієї імперії, не лише росіян)<fnref n="414" />, які, будучи незадоволеними вищезазначеними явищами, почали з ними боротися на різних стадіях упродовж ХІХ ст. (дещо в дусі радянської «класової» діалектики).

Хронологічно найраніше серед них автори виділили «дворянських революціонерів» як декабристів – офіцерів, які, будучи враженими побаченим рівнем життя та суспільства у Західній Європі під час закордонних походів, прагнули суспільно-політичних трансформацій і в самій імперії Романових. Найрадикальніші його представники закликали аж до повної ліквідації кріпацтва та монархії із подальшим проголошенням республіки та створенням представницьких органів влади. І хоча, як відзначено в підручнику, рух декабристів – цих «перших революціонерів в Росії» – не знайшов масової підтримки у суспільстві та й організоване ними 14 грудня 1825 р. (звідси і назва руху) збройне повстання російська влада придушила, а члени створених напередодні політичних товариств (зокрема в Україні, очолювані в рамках Південного товариства Павлом Пестелем та Матвієм Муравйовим-Апостолом) зазнали арештів, усе ж, на думку авторів видання, історичне значення цього руху було важко переоцінити, оскільки фактично йшлося про перший відкритий протест проти хиб суспільно-державної системи Російської імперії<fnref n="415" />.

Вони особливо стали очевидними під час Кримської війни 1853–1856 рр., коли, як відзначено в книжці, «царський уряд необачно почав війну з Туреччиною», а російське військо навіть «здобуло низку блискучих перемог над турками», але коли у бій вступили союзники Османської імперії – Англія та Франція – армія Російської імперії (у рядах якої тоді

<footnote n="414">⁴¹⁴ Кошалеў У. С., Кошалева Н. У., Байдакова Н. В. Сусветная гісторыя Новага часу... С. 97.</footnote>

<footnote n="415">⁴¹⁵ Там само. С. 103.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції воювали й українці) «насилу протистояла арміям найсильніших європейських держав, які вторглися на Кримський півострів», оскільки «російський вітрильний флот був безсилий проти пароплавів Англії і Франції» та й «через відсутність залізниць російські війська не могли отримати підкріплення та провіант», тож загалом ця кампанія «продемонструвала військову та економічну відсталість самодержавної Росії», яка у підсумку програла і на певний час втратила вирішальний вплив у Чорноморському басейні<fnref n="416" />.

Такий стан справ спонукав імператора Олександра II до проведення в Росії (зокрема на Наддніпрянській Україні) вже згадуваних і в підручниках з історії Білорусі реформ (у цьому виданні вони, щоправда, вже не «буржуазні», а «великі»), зокрема селянської, яка скасовувала кріпосне право, а крім неї й реформи місцевого врядування, міської, судової, військової та освітньої реформ, які «створили умови для розвитку буржуазно-капіталістичних відносин»<fnref n="417" />. Водночас щодо Олександра II, то у підручниках автори навіть вживають епітет «цар-визволитель» (тим паче, у контексті російсько-турецької війни 1877-1878 рр., під час якої очільник імперії Романових підтримував прагнення Сербії та Румунії до незалежності та Боснії і Герцеговини та Болгарії до автономії в межах Османської імперії (про Чорногорію у виданні не згадали))<fnref n="418" />.

Натомість його наступник на імператорському престолі Олександр III постав у підручнику хоч і «Миротворцем», бо «за роки його правління Росія не брала участь ні в одній війні»<fnref n="419" />, але й «контрреформатором», орієнтованим на зміцнення самодержавства, перешкоджання розвитку «культур неросійських корінних народів імперії» (серед них, вочевидь, автори

<footnote n="416">⁴¹⁶ Там само. С. 104.</footnote>

<footnote n="417">⁴¹⁷ Там само. С. 112-115.</footnote>

<footnote n="418">⁴¹⁸ Там само. С. 115-116.</footnote>

<footnote n="419">⁴¹⁹ Там само. С. 122.</footnote>
розуміють й українців, хоча про це прямо не пишуть), оскільки «цар наполягав на одній мові – російській, і на одній церкві – Російські православній», що втілювалося в його політиці русофікації, яка, втім, як відзначали в підручнику, не посилювала, а лише послаблювала «російську багатонаціональну державу»<fnref n="420" />.

Це, поруч із невирішеними до кінця суспільно-політичними та соціально-економічними проблемами, сприяло подальшому формуванню опозиції російській владі як у Петербурзі, так і на місцях (зокрема, і в Україні) з табору лібералів, які «наполягали на запровадженні конституції та виборної законодавчої влади», та рішучіших революціонерів, «які перебували під впливом соціалістичних ідей, які активно проникали в Росію зі Західної Європи, і відкрито виступали проти самодержавства»<fnref n="421" />.

До слова, саму появу соціалізму в світі у книжці пояснювали певним розчаруванням окремих прошарків (зокрема части- ни інтелігенції, селянства та щойно сформованого робітничого стану (у підручнику фігурують, щоправда, поняття «робітни- чий клас» та «пролетаріат»<fnref n="422" />)) традиційною демократією, яка «передбачала відсутність привілеїв і визнання народу джерелом влади» і «її вважали корисним засобом від усіх суспільних бід і хвороб», але «покінчити з бідністю та злиднями їй не вдало- ся», тому «гострі проблеми капіталістичного суспільства при- звели до виникнення соціалістичного руху», зокрема в імпері- ях, до складу яких тоді належали українські терени<fnref n="423" />.

У Російській імперії це явище, як окреслено в підручнику, у 1870-х роках уособлювали народники (В. та Н. Кошелева і Н. Байдакова в межах цього руху виділили «пропагандист- ський», «бунтарський» та «змовницький» напрями), а зі

<footnote n="420">⁴²⁰ Кошалеў У. С., Кошалева Н. У., Байдакова Н. В. Сусветная гісторыя Новага часу... С. 115.</footnote>

<footnote n="421">⁴²¹ Там само. С. 118.</footnote>

<footnote n="422">⁴²² Там само. С. 120.</footnote>

<footnote n="423">⁴²³ Там само. С. 5.</footnote>
зародженням робітничого руху внаслідок розвитку промисловості в Російській імперії в другій половині ХІХ ст. та поширенням на цих теренах марксизму він врешті після десятиліть трансформацій оформився в РСДРП, яка, зрештою, надалі була однією з очільних сил революційного руху в імперії Романових<fnref n="424" />.

А можливостей проявити себе вже на початку ХХ ст. вистачало вдосталь. У цьому контексті в підручнику писали: «За період з 1905 по 1917 роки в Росії відбулося три революції. Першу нещадно придушив царський уряд. Друга призвела до повалення самодержавства: династія Романових назавжди зійшла з історичної сцени. У результаті третього було повалено Тимчасовий уряд, а до влади прийшла партія більшовиків [одна з двох фракцій, на які 1903 р. розпалася РСДРП – П. А.], яка представляла інтереси робітників і селян»<fnref n="425" />. Характерно, що Жовтневий переворот автори підручника вслід радянській (та й сучасній російській) історіографічній традиції окреслили «Жовтневою революцією 1917 р.»<fnref n="426" />.

Водночас, вказуючи на соціально-економічні чинники під час буремних перших двох десятиліть ХХ ст., у дидактичному виданні В. та Н. Кошелєвих і Н. Байдакової практично не зазначається роль у цих подіях чинника національного, щодо якого лише загально зазначено, що той, поруч із робітничим та аграрним питаннями, був здебільшого в центрі розгляду посталої з 1906 р. Державної думи Російської імперії<fnref n="427" />. До цього хіба що можна ще врахувати авторське узагальнення щодо послідовності здобуття слов’янськими народами незалежності на рубежі ХІХ–ХХ ст. (що характерно, найпізніше якраз тими, що населяли імперію Романових): «Південні слов’яни

<footnote n="424">⁴²⁴ Там само. С. 120–121.</footnote>

<footnote n="425">⁴²⁵ Там само. С. 126.</footnote>

<footnote n="426">⁴²⁶ Там само. С. 121.</footnote>

<footnote n="427">⁴²⁷ Там само. С. 128–129.</footnote>
остаточно позбулися османського панування й здобули дер-
жавну незалежність. Західні слов'яни отримали його лише піс-
ля Першої світової війни. Східні слов'яни – білоруси та укра-
їнці – після розпаду Російської імперії»<fnref n="428" />.

Цікаво, що про проголошення ЗУНР у Галичині на згари-
щах Австро-Угорської імперії у книжці взагалі не згадано. Та
й сама історія підавстрійських теренів сучасної України (а це,
крім Галичини, ще й Буковина та Закарпаття) фактично не відо-
бражена і зводиться до тези про те, що ці території були лише
частиною багатонаціональної держави – імперії Габсбургів, до
якої також належали землі сучасних власне Австрії, Угорщини,
Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, а також частина тери-
торій теперішніх Румунії, Польщі та Італії (а також із 1878 р.
була анексована Боснія та Герцеговина)<fnref n="429" />. А ще, незважаючи
на те, що, порівняно з реаліями Російської імперії, імперія Ав-
стрійська (з 1867 р. – Австро-Угорська) все ж значно раніше
пропонувала конституційну монархію та розширення мережі
представницьких органів влади (як у центрі, так і на місцях),
цей факт не завадив білоруським авторам запевнити, що саме
тамтешня «правляча династія Габсбургів не допускала політич-
них свобод, усіляко стримувала прагнення підвладних йй на-
родів до національної незалежності», і, відповідно, «така по-
літика викликала невдоволення найширших кіл суспільства»
(знову згадуються радянські ідеологічні кліше), що, мовляв,
періодично провокувало в імперії політичні кризи<fnref n="430" />.

Врешті, узвичнену для ХІХ ст. геополітичну систему в Єв-
ропі (а відтак – становище і на українських землях) зміни-
ла Перша світова війна, після якої «розпалися чотири імпе-
риї: Російська, Німецька, Австро-Угорська та Османська...

<footnote n="428">⁴²⁸ Кошалеў У. С., Кошалева Н. У., Байдакова Н. В. Сусветная гісторыя Новага часу... С. 137.</footnote>

<footnote n="429">⁴²⁹ Там само. С. 37, 116.</footnote>

<footnote n="430">⁴³⁰ Там само. С. 37.</footnote>
Росія поринула в хаос революції та громадянської війни. Ви-
никла радянська держава на чолі з більшовицьким урядом»,
яка, зрештою, поруч зі США, активно вийшла на політич-
ну арену<fnref n="431" />.

Окрім того, непропорційно незначними, поруч із оглядом
російських культурних діячів, є відомості про мистців україн-
ського походження (хоч у самому ж підручнику недвозначно
зазначено, що «культурне відродження слов’янських народів
стало найважливішою передумовою їх боротьби за національну
незалежність»<fnref n="432" />). Так, наприклад, зі всієї плеяди українських
культурних діячів у підручнику згаданий лише Тарас Шевчен-
ко, у якого «творчість пройнята любов’ю до України, мотива-
ми національно-визвольної боротьби та слов’янського бра-
терства»<fnref n="433" />. Натомість уродженця містечка Великі Сорочинці
Полтавської губернії Миколу Гоголя автори видання віднес-
ли до переліку «видатних діячів російської літератури»<fnref n="434" /> та й
з цілого сонму його творів згадано лише комедію «Ревізор» і
поему-роман «Мертві душі»<fnref n="435" />. З-поміж творців російської лі-
тератури, у яких «наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. з’яви-
лися найкращі твори», у виданні названо й вихідця з україн-
ського Житомира Володимира Короленка<fnref n="436" />. А художники Ілля
Рєпін та Архип Куїнджі – уродженці українських теренів –
як зазначено у підручнику, були серед тих, хто «відображав
реальне життя різних верств російського суспільства»<fnref n="437" />. А ось
із культурними діячами, які походили з підавстрійської части-
ни України (наприклад, Іваном Франком та іншими), автори
підручника взагалі не знайомлять своїх читачів.

<footnote n="431">431 Там само. С. 194–195.</footnote>

<footnote n="432">432 Там само. С. 142.</footnote>

<footnote n="433">433 Там само.</footnote>

<footnote n="434">434 Там само. С. 106.</footnote>

<footnote n="435">435 Там само. С. 107.</footnote>

<footnote n="436">436 Там само. С. 133.</footnote>

<footnote n="437">437 Там само. С. 134.</footnote>
Зрештою, парадоксально, але «перший у Білорусі підручник, у якому представлено бачення унікальної, своєрідної і вибатної минувшини українського народу білоруськими істориками», тобто який цільово стосувався власне історії України, побачив світ лише 2019 р. у співавторстві Світлани Лугавцової, Віктора Кахновіча та Степана Темушева за науковою редакцією Олега Яновського для студентів-істориків закладів вищої освіти Республіки Білорусь<fnref n="438" />.

Події та процеси ХІХ – початку ХХ ст. в Україні є одними з ключових, які розглядаються у книжці. Зокрема, на сторінках видання реконструйовано історію адміністративного ладу, демографічного та соціального становища населення, суспільно-політичних, економічних і культурних особливостей розвитку у зазначений період як «українських земель під владою Російської імперії» (і фактично у відповідних розділах висвітлено ті ж напрямки, які висловлені й у інших розглянутих вище дидактичних напрацюваннях, щоправда дещо більше, ніж зазвичай, уваги приділено й Лівобережній та Південній Україні), так і «західноукраїнських земель під владою Австрійської імперії»<fnref n="439" />. Йдеться про Галичину («Галіцыя»), яка увійшла до складу імперії Габсбургів після першого поділу Речі Посполітої 1772 р., Буковину, що стала частиною Австрійської імперії 1774 р. за результатами воєнних дій проти Оманської імперії (у книжці помилково зазначено, що це трапилося відповідно до Константинопольської австро-турецької конвенції 1775 р.), та Закарпаття, яке ще раніше перебувало у складі Австрії як частина Угорського королівства<fnref n="440" />. Щоб не повторюватися, варто

<footnote n="438">438 Лугаўцова С. Л., Кахновіч В. А., Цемушаў С. М. Гісторыя Украіны ад старажытных часоў да пачатку ХХ ст. (з электронным дадаткам): дапаможнік / пад навук. рэд. А. А. Яноўскага. Мінск: БДУ, 2019. 239 с.</footnote>

<footnote n="439">439 Там само. С. 168–175.</footnote>

<footnote n="440">440 Лугаўцова С. Л., Кахновіч В. А., Цемушаў С. М. Гісторыя Украіны... С. 175–176.</footnote>
детальніше зупинитися на менш згаданих у масиві білоруських навчальних видань українському Лівобережжю та тодішніх підавстрійських теренах України.

На відміну від Правобережної України, де більшість еліти – польські шляхетські землевласники, на українському Лівобережжі до них належали дворяни – нащадки української козацької старшини, які спорадично «сподівалися відновити автономію Гетьманщини»<fnref n="441" />. Саме на цій хвилі, на думку авторів едукаційного видання, на рубежі XVIII–XIX ст. із цього середовища вийшла «Історія Русів», яка, як стверджено у книжці, була «не просто описом історичних подій, а блискучим політичним памфлетом», у якому подано «картину історичного розвитку так званої Малої Русі зі стародавніх часів до 1769 р. ... особлива увага надається повстанням русів [українців – П. А.] проти польської влади, Берестейської унії 1596 р. ... високо оцінено гетьманство Богдана Хмельницького, Івана Мазепи, висловлено глибокий сум через ліквідацію Гетьманщини»<fnref n="442" />. Зрештою, саме цей твір, як стверджувала С. Лугавцова з колегами, значною мірою вплинув на світогляд й авторів книжок про минувшину «Малої Русі/Малоросії» (тодішня назва України) Дмитра Бантиш-Каменського, Миколи Маркевича та інших представників українських інтелектуалів, які, «збираючи літописи, документи, архівні матеріали, спробували показати значимість українського минулого ... та переконати русифікованих сучасників, що українці мають самостійну мову, а не “наріччя”, яке поступово зникає»<fnref n="443" />. Врешті, подальший розвиток українського національного відродження у цьому регіоні впродовж першої половині ХІХ ст. у виданні пов'язували із діяльністю Харківського та Київського університетів, Ніжинського та Одеського ліцеїв, унаслідок чого тут сформувалася «нова

<footnote n="441">⁴⁴¹ Там само. С. 180.</footnote>

<footnote n="442">⁴⁴² Там само.</footnote>

<footnote n="443">⁴⁴³ Там само. С. 181.</footnote>
соціальна група – демократична інтелігенція», для якої ключовим переконанням вважалося твердження, «що політичні та культурні вимоги повинні спиратися на народ», а тому «молоді ентузіасти-романтики здійснювали мандрівки рідним краєм, знайомилися з народним побутом, збирали народні пісні, легенди, казки, які вважали безцінною скарбницею народного світогляду»<fnref n="444" />. Однак така діяльність протягом багатьох десятиліть залишалася в легальних межах, як приклад, у підручнику вказали на той факт, що, на відміну від Правобережжя, у Лівобережній Україні Листопадове повстання 1830–1831 рр. не знайшло жодної підтримки, і навіть більше – місцеві дворяни українського походження, за дорученням імператора, змогли організувати та озброїти 8 000 добровольців для допомоги у його придуشنінні<fnref n="445" />. Лише з початком діяльності Кирило-Мифодіївського братства у 1840-х роках український національний рух почав політиizuватися (і висловлювати критичні щодо російської влади гасла), та, врешті, навіть діячі громадівського руху, які намагалися залишатися аполітичними та зосереджуватися лише на просвітництві народу, почали переслідуватися, адже на тлі повстання 1863–1864 рр. офіційний Петербург почав вбачати загрози для державності навіть у звичайній «національно-просвітницькій праці», а «бажання носити вишиванку чи виконувати народні пісні почали трактувати як підрив громадських основ»<fnref n="446" />. Із цим, як зазначено у книжці, й була пов'язана поява циркуляру російського міністра внутрішніх справ Петра Валуєва, «який забороняв видавати книги українською мовою, бо такої мови “не було, нема і бути не може”»<fnref n="447" />, умови його стали ще жорсткішими в Емському указі, підписаному імператором Олександром ІІ у травні 1876 р.,

<footnote n="444">⁴⁴⁴ Лугаўцова С. Л., Кахновіч В. А., Цемушаў С. М. Гісторыя Украіны...</footnote>

<footnote n="445">⁴⁴⁵ Там само. С. 180–182.</footnote>

<footnote n="446">⁴⁴⁶ Там само. С. 201.</footnote>

<footnote n="447">⁴⁴⁷ Там само.</footnote>
що, натомість, призвело до зворотнього ефекту – радикалізації української молоді, яка, як відзначала С. Лугавцова із колегами, дедалі частіше приєднувалася спершу до народницького руху, пізніше – соціал-демократичного, а врешті – таємного національно-революційного Братства тарасівців та українських політичних партій, які почали з'являтися на Наддніпрянщині у 1900-х роках (у підручнику помилково зазначено, що перша активна політична партія на Наддніпрянщині – Революційна українська партія – була заснована 1899 р., хоч насправді 1900 р.)<fnref n="448" />. Врешті-решт, українські політичні сили зображено на сторінках книжки активними учасниками революційних подій 1905–1907 рр. (зокрема, у межах українських депутатських фракцій перших двох скликань російської Державної думи)<fnref n="449" />, що, зрештою, відтворено і в інших білоруських навчальних виданнях з історії.

Розглянуто у підручнику й історію Півдня України, який ще з останньої чверті XVIII ст., за результатом чергової російсько-османської війни став частиною імперії Романових (включно з Кримом), однак найбільше цей простір, разом із теренами сучасного Приазов’я, згаданий хіба що в контексті соціально-економічних процесів на тлі промислової революції на українських землях. Зокрема, автори цього навчального видання зазначали, що «у Катеринославській і Херсонській губерніях за останні два десятиліття ХІХ століття виникло 17 великих металургійних заводів, більшість з яких було будовано за гроші іноземних капіталістів: англійські – завод Джона Юза в Юзівці (сучасний Донецьк); бельгійські – Дніпровський завод у селищі Кам’янському; французькі – Гданцівський завод під Кривим Рогом», а також «почали роботу Харківський і Луганський паровозобудівні заводи»<fnref n="450" />. Як на-

<footnote n="448">⁴⁴⁸ Там само. С. 202–204.</footnote>

<footnote n="449">⁴⁴⁹ Там само. С. 204–205.</footnote>

<footnote n="450">⁴⁵⁰ Там само. С. 199.</footnote>
слідок, саме тут, поруч із Києвом, формувалися й політичні,
промислові та освітньо-наукові осередки: «Серед міст України
кінця ХІХ століття виділялися чотири великі центри – Оде-
са (400 тис.), Київ (250 тис.), Харків (175 тис.), Катеринослав
(120 тис.). Швидко розвивалися нові промислові центри –
Кривий Ріг, Костянтинівка, Юзівка, Маріуполь», що призве-
ло й до появи нового значного прошарку – робітництва, чи-
сельність якого в Україні станом на 1897 р. уже наближалася
до 425 тис. осіб, «і майже половина з них була зосереджена у
важкій промисловості Катеринославської губернії»<fnref n="451" />, згодом
зігравши важливу роль під час революційних процесів у Ро-
сії на початку ХХ ст.

Окрему увагу у підручнику також звернено на реформи «осві-
ченого абсолютизму» імператорів Марії Терезії та Йосифа II у
1770–1780-х роках, які проводилися і на західноукраїнських
теренах – Галичині, Буковині, а також, на думку авторів, мали
«адаптувати абсолютну монархію до системи ринкових відно-
син і нових тенденцій суспільного життя» шляхом «посилення
державної централізації та підпорядкуванням усіх сторін життя
держави і суспільства правлячій династії»<fnref n="452" /> за одночасного впо-
рядкування системи обліку та контролю, проведення першого
статистичного перепису землеволодінь і населення, часткових
трансформацій у соціально-економічній сфері. Зокрема, С. Лу-
гавцова з колегами відзначила реформування системи аграрних
відносин, відповідно до якого австрійський імператор Йосиф II
патентом 1782 р. ліквідував особисту залежність селян від по-
міщиків та надав їм елементарні громадянські права: можли-
вість одружуватися без згоди поміщика, змінювати місце про-
живання, передавати майно у спадщину, вибирати професію<fnref n="453" />.

<footnote n="451">⁴⁵¹ Лугаўцова С. Л., Кахновіч В. А., Цемушаў С. М. Гісторыя Украіны... С. 199.</footnote>

<footnote n="452">⁴⁵² Там само. С. 176.</footnote>

<footnote n="453">⁴⁵³ Там само. С. 177.</footnote>
Серед важливих нововведень часу «освіченого абсолютизму», впроваджених на західноукраїнських землях на рубежі XVIII–XIX ст., у підручнику згадали й про церковну реформу, яка передбачала «рівні права католицької, протестантської і греко-католицької церков та надання вірянам усіх віросповідань рівних можливостей до вступу до університетів та державної служби; підпорядкування церкви державі та надання священникам статусу державних чиновників із відповідним утриманням; заборону представникам римо-католицької церкви змушувати греко-католиків приймати латинський обряд»<fnref n="454" />. Окрім того, при відкритому 1784 р. у Львові університеті у 1787–1809 рр. діяв Русський інститут, де на філософському та богословському факультетах навчалися «русини-українці», що загалом «сприяло громадянському прогресу». У результаті, як підсумували у підручнику, хоча значною мірою упродовж наступних десятиліть відбувався «відхід від реформаторського курсу, який тривав ледь не до середини ХІХ ст.», утім «чи не єдиними соціальним інститутом, який зберіг здобутки епохи реформ і навіть зміцнив свої позиції після відкриття у 1808 р. Галицької метрополії, була греко-католицька церква»<fnref n="455" />.

Представники останньої, врешті, як стверджено у виданні, протягом перших десятиліть ХІХ ст. значною мірою докладіся до першої хвилі національного відродження в Галичині у межах діяльності Перемишльського культурно-освітнього гуртка, сформованого унійним (греко-католицьким) духовенством довкола галицького митрополита Михайла Левицького (і це в той час, коли на підросійських теренах України Греко-Католицька Церква потрапила під заборону!). У межах організації члени не лише «різко виступали проти спроб схилити уніатів [греко-католиків – П. А.] перейти в католицизм,

<footnote n="454">⁴⁵⁴ Там само.</footnote>

<footnote n="455">⁴⁵⁵ Там само.</footnote>
і в результаті опинилися на піку боротьби проти латинізації у всіх сферах громадського життя», «виявляючи значне зацікавлення до вітчизняної історії, життя народу, його мови та усної народної творчості» та «немало зробивши для розвитку українських шкіл»<fnref n="456" />.

Як відзначили С. Лугавцова зі співавторами, лише з 1830-х років центр національного руху на підавстрійській території України перенісся з Перемишля до Львова, де у 1833–1837 рр. діяв гурток романтиків «Руська трійця», який очолювали Маркіян Шашкевич, Іван Вагилевич та Яків Головацький, які «глибокого переживали через поділ України, вважали своїм головним завданням “підняти дух народний”, чого можна було досягнути тільки з допомогою друкованого слова, написаного рідною мовою»<fnref n="457" />. Із цим автори підручника пов’язували й вихід у світ 1837 р. збірника літературних праць «Русалка Дністрова», підготовленого членами «Руської трійці», який став «першою народною книгою в Галичині як за формою (жива народна мова, гражданський шрифт), так і за змістом (поетизація подвигу козацтва, возвеличення національно-визвольної боротьби), і хоч був заборонений цензурою, але «отримав широке розповсюдження серед освіченого населення»<fnref n="458" />.

Наступний етап національного відродження у виданні пов’язували з «Весною народів» 1848–1849 рр., коли «центром українського національного руху стала Східна Галичина», що проявилося у заснуванні 2 травня 1848 р. у Львові першої української політичної організації «Головна Руська Рада», «яка взяла на себе роль представника інтересів українського населення перед віденським урядом», хоча помилково у книжці очільником організації названо такого собі «перемишльського

<footnote n="456">456 Лугаўцова С. Л., Кахновіч В. А., Цемушаў С. М. Гісторыя Украіны... С. 183.</footnote>

<footnote n="457">457 Там само.</footnote>

<footnote n="458">458 Там само.</footnote>
єпископа Р. Яхимовича»<fnref n="459" />, тоді як насправді ним був на той момент ще ректор Львівської духовної семінарії Григорій Яхимович. Як відзначили у підручнику, друкований орган організації «Зоря Галицька» був першою газетою, виданою на українських теренах українською мовою, та й інші ініціативи Ради мали виражене національне спрямування: синьо-жовтий стяг та герб зі зображенням золотого лева на синьому тлі у ролі національної символіки та політична вимога з поділу Галичини на дві адміністративні частини: польську й українську. І хоча, як відзначали у книжці, останній аспект у підсумку австрійський уряд відхилив, діяльність Головної Руської Ради на тлі тодішніх революційних подій таки дала свій ефект, оскільки «керівні кола Австрійської імперії погодилися на викладання українською мовою у галицьких початкових школах, як і на введення цієї мови як обов'язкової в гімназіях ... та відкриття кафедри української мови у Львівському університеті»<fnref n="460" />.

Зрештою, «Весна народів» змусила австрійського імператора Фердинанда І створити однопалатний виборний парламент — рейхстаг, що дало змогу й підавстрійським українцям долучитися до парламентаризму — як зазначили автори видання, із 383 депутатів парламенту, який розпочав роботу 10 липня 1848 р., Галичину репрезентувало 96, зокрема 39 українців<fnref n="461" />. Останні вже на рівні австрійської столиці отримали можливість відстоювати ідею поділу галицького краю на дві адміністративні одиниці та зменшення викупних платежів на землю після скасування на тлі революційних процесів панщини. Щоправда, як виснували у підручнику, вже навесні 1849 р. наступник Фердинанда І на імператорському престолі Франц Йосиф І розпустив парламент, після чого «настала епоха неоабсолютизму, яка характеризувалася відновленням

<footnote n="459">⁴⁵⁹ Там само. С. 184.</footnote>

<footnote n="460">⁴⁶⁰ Там само.</footnote>

<footnote n="461">⁴⁶¹ Там само. С. 184–185.</footnote>
необмеженої влади імператора та зменшенням до мінімуму реформаторської діяльності ... були обмежені громадянські права і свободи, відновлена цензура. Навчання національними мовами дозволялося лише в початковій школі ... практично вся адміністрація в Галичині опинилися в руках поляків»<fnref n="462" />.

Наступна фаза реформ в імперії Габсбургів, як відзначали С. Лугавцова з колегами, тривала упродовж 1860-х років, розпочавшись із виходом у світ «так званої Федеральної Конституції» (так у підручнику назвали «Жовтневий диплом») від 20 жовтня 1860 р., яка «передбачала розподіл законодавчої влади між імператором, рейхстагом і провінційними сеймами», а 26 лютого 1861 р. «була доповнена у ліберальному дусі» (йшлося про Лютневий патент), унаслідок чого «Галичина отримала автономію з власним сеймом»<fnref n="463" />. Врешті з прийняттям Конституції 1867 р. Австрійська імперія перетворилася на Австро-Угорську із декларованими в документі громадянськими свободами (недоторканість особи, свобода слова і другу, рівноправність національностей та мов у школах і громадських установах тощо)<fnref n="464" />.

Світоглядно у другій половині ХІХ ст., як констатували автори видання, «старе покоління працівників національного відродження, яке чекало, що австрійський уряд з часом добровільно “зробить для нас все необхідне”» серед української еліти замінили діячі, які первісно поділялися на дві групи: полонофільську, що шукала порозуміння з польською стороною, та русофільську (москвофільську), представники якої «сподівались на допомогу Росії» та «у своїх переконаннях... відрізнялися від чехів та інших слов’ян тим, що заявляли про тотожність українців та росіян» і стверджували, що «ніяких українців не

<footnote n="462">⁴⁶² Лугаўцова С. Л., Кахновіч В. А., Цемушаў С. М. Гісторыя Украіны... С. 185.</footnote>

<footnote n="463">⁴⁶³ Там само. С. 208.</footnote>

<footnote n="464">⁴⁶⁴ Там само. С. 209.</footnote>
Розділ 4. Від національного відродження до Української революції
існує, є один “русский” (“рускі”) народ від Карпат до Камчатки»<fnref n="465" />. Водночас С. Лугавцова та співавтори книжки звернули увагу на появу серед українського національного руху й третього напрямку – народовців-українофілів, чиїм натхненником був Т. Шевченко, чию «орієнтацію на інтереси і потреби народу» у творчості вони поділяли, дотримуючись позиції, що «українці – окремий народ, який проживає від Кавказу до Карпат»<fnref n="466" />. Відповідні оріентири зберігалися за відповідними напрямками й після 1890-х років, коли «національний рух на західноукраїнських землях вступив у нову стадію політичного розвитку», що проявилося у появі перших українських політичних партій європейського типу (починаючи від Русько-української радикальної партії, заснованої 1890 р.)<fnref n="467" />.

До Першої світової війни національний рух тут ще більше активізувався, однак, описуючи дуже загально ключові віхи перебігу глобального військового протистояння на українських теренах – місце, яке, за влучним визначенням авторів підручника, «стало не просто одним з плацдармів кровопролитних боїв, але й локацією, де реалізовувалися стратегічні задуми світового конфлікту, причому за участю українців, які були вимушені стріляли один в одного»<fnref n="468" />, С. Лугавцова зі співавторами повернулися до «традиції» інших своїх колег – розповідати першочергово історію саме теренів Наддніпрянської України, особливо під час реконструкції подій перших місяців Української революції, пов'язаних із діяльністю в Києві УЦР, яка за досить короткий час пройшла шлях від «київської міської організації» до, після проведення Українського національного конгресу, повноцінного репрезентанта всього

<footnote n="465">⁴⁶⁵ Там само.</footnote>

<footnote n="466">⁴⁶⁶ Там само. С. 210.</footnote>

<footnote n="467">⁴⁶⁷ Там само.</footnote>

<footnote n="468">⁴⁶⁸ Там само. С. 214.</footnote>
українства на політичній платформі<fnref n="469" />. Хоча завершили опис тодішніх суспільно-політичних процесів на сторінках підручника автори таки досить «сумбурно» – твердженням про те, що «Жовтневе повстання [насправді більшовицький Жовтневий переворот – П. А.] у Петрограді відкрило нову сторінку в історії російської революції, в тому числі на територій України»<fnref n="470" />. І це при тому, що про подальшу історію УНР, Української Держави Павла Скоропадського чи знову УНР на чолі з Директорією у підручнику вже й не зазначали.

Таким чином, період «довгого ХІХ століття» в історії України у білоруських навчальних виданнях переважно розглядається крізь призму розповідей про тогочасну минувшину білоруських земель, які, поруч із Правобережною Україною, стали частиною Російської імперії за результатом трьох поділів Речі Посполитої, а остаточно – після Наполеонівських війн. Відтак, саме українським теренам Волині, Поділля та Київщини білоруські автори присвятили найбільше уваги – з характеристики введення цих територій політично, економічно, соціально та врешті культурно до простору імперії Романових упродовж усього ХІХ ст., включно зі зображенням опозиційних до такої «інтелграції» рухів: від підтримки частини місцевої еліти французького війська 1812 р. крізь декабристське, Листопадове (1830–1831) та Січневе (1863–1864) повстання, і аж до поширення соціалістичних ідей та врешті двох революцій (1905–1907 та 1917).

Лівобережна Україна за такої конфігурації вже станом на початок «довгого ХІХ століття» постала як більш інтегральна частина Російської імперії (попри те, що формально Гетьманщина була ліквідована лише 1764 р.), з якою у новоприєднаних до Росії земель ще раніше почали формуватися політичні, соціально-економічні (особливо з розгортанням в Україні

<footnote n="469">⁴⁶⁹ Лугаўцова С. Л., Кахновіч В. А., Цемушаў С. М. Гісторыя Украіны... С. 216–217.</footnote>

<footnote n="470">⁴⁷⁰ Там само. С. 218.</footnote>
промислового перевороту та мережі залізниць) та культурні контакти – зрештою, як із Кримом та значною частиною Північного Причорномор’я, які також відійшли до складу Росії наприкінці XVIII ст. після чергової серії російсько-османських війн, але яких теж не оминули революційні перипетії в Росії на початку ХХ ст.

Натомість підавстрійські українські терени (Галичини, Буковини та Закарпаття) здебільшого у білоруських дидактичних виданнях якщо взагалі не фігурують, то перебувають на маргінесі — як ледь не «жертви» правлячої в Австро-Угорщині династії Габсбургів, яка мовляв не допускала політичних свобод, усіляко стримувала прагнення підвладних йі народів до національної незалежності. Щоправда, серед білоруських авторів були й винятки, які простежували розвиток українського національного руху в межах Австро-Угорщини від «кузні» реформ «освіченого абсолютизму» крізь протиборство з іншими національними проєктами (зокрема в Галичині — з польським), «Весну народів», Конституційні реформи 1860-х років та врешті умов польської автономії в Галичині (щоправда, з можливістю обирати та бути обраним до парламенту у Відні та Крайового Сейму у Львові).

Білоруські автори (незалежно від ідейних установок) наголосували на трагізмі ситуації, у якій опинилися у цей період – як через розділеність українських територій поміж двома імперіями у ХІХ ст., так і через той факт, що українці опинилися по обидва боки фронту Першої світової війни. Зрештою революційні процеси 1917 р. (Лютнева революція та Жовтневий переворот більшовиків) і поява впродовж 1917–1918 рр. на сторі колишньої Російської імперії національних держав (як-от УНР чи Української Держави та БНР) на сторінках білоруських навчальних видань варіювалися від твердження, що відбулося логічне після попереднього кількадесятилітнього національного розвитку державотворче втілення національних
рухів, до переконання, що йдеться ледь не про інспіровані за-
хідними державами «масонські змови», покликані послаби-
ти Росію (і така думка траплялася навіть у сучасних видан-
нях 2010-х років).

Отже, Жовтневий більшовицький переворот для всіх про-
аналізованих білоруських авторів однозначно був визначаль-
ною подією, але якщо для частини йшлося про передвісника
знищення щойно створених у регіоні національних держав (зо-
крема української та білоруської) та вимушененого вигнання
на Захід їхніх еліт, то для інших це була спроба вже у нових –
радянських – межах відродити ослабену під час Великої вій-
ни та революцій початку ХХ ст. російську державність, у яку,
зрештою, у 1920-х роках було насильно об'єднано й значну ча-
стину сучасних Білорусі та України, але вже у формі щойно по-
сталих радянських соціалістичних республік як частин СРСР.

Павло Артимишин
РОЗДІЛ 5. ВІД РАДЯНСЬКОЇ ДО НЕЗАЛЕЖНОЇ:
УКРАЇНА ХХ–ХХІ СТОЛІТЬ

Серед етапів української минувшини, зображених у біло-
руських навчальних виданнях з історії, є й радянський період
(який, як і у випадку з Російською імперією, для більшості і
білоруських, і українських земель має спільний часовий про-
міжок перебування в одній державі, хоч і в статусах окремих
радянських республік) та, врешті, перші пострадянські деся-
тиліття, протягом яких відбулося становлення України як са-
мостійної та незалежної держави.

Так, у підручнику з історії Білорусі для білоруських дев’я-
тикласників авторства Сергія Панова, Володимира Сидарцо-
ва та Віталія Фоміна подією, яка своєрідно розпочала «ко-
ротке ХХ століття» для Білорусі та України (як загалом для
західної частини СРСР міжвоєнного зразка), після Жовт-
невого перевороту (чи то пак «революції»), стала поль-
сько-радянська війна 1920 р. із подальшим підписанням за
її результатами Ризького мирного договору від 18 берез-
ня 1921 р. У той час, як, наприклад, в українській історіо-
графії початковий етап військової кампанії 1920 р. пов’я-
зували зі спробами Симона Петлюри за допомогою союзу
з Польщею звільнити від більшовицького війська окупо-
вані ним терени УНР, у згаданому виданні її оцінки (як,
врешті, і пізніших процесів, які розвивалися у СРСР) від-
різнялися. Автори книжки, практично не зазначаючи у
цій ситуації про український контекст, натомість писали
про «польську інтервенцію», підготовану Юзефом Пілсуд-
ським, проти якого готували та проводили рішучу боротьбу
більшовики<fnref n="471" />. За такої конфігурації останні постали на сторінках видання ледь не як захисники простору Білорусі та України від планів польської державної верхівки відновити територію своєї держави у кордонах Речі Посполитої станом на 1772 р., «не звертаючи увагу на національні та релігійні проблеми» місцевого населення<fnref n="472" />. Тому «польський наступ» у військовій кампанії 1920 р. зображено переважно в негативній конотації, а більшовицький контрнаступ – навпаки тріумфально (ледь як не «визвольний»), який, втім, завершився неподалік Варшави, оскільки червоноармійці «зазнали в результаті великих втрат, їм не вистачало боєприпрасів», в той час як «Польща отримала значну допомогу з боку країн, які брали участь у військовій інтервенції проти Радянської Росії»<fnref n="473" /> (щоправда, не уточнювалося, які саме) та зуміла організувати вже свій контрнаступ, нанісши радянській стороні, яка була змушена відступити не тільки з території Польщі, але й Західної Білорусі та Західної України, поразку. Як результат, «політичний розрахунок радянського керівництва на поширення ідеї світової пролетарської революції та її підтримку польським робітничим класом не справдився»<fnref n="474" />.

Проте для самої Білорусі, як стверджував С. Панов із колегами, контекст польсько-радянської війни виявився успішним, адже «звільнення від польських військ Мінська» більшовицьким військом врешті дало змогу прийняти тут 31 липня 1920 р. Декларацію про проголошення незалежності Соціалістичної Радянської Республіки Білорусь – вдруге після її створення

<footnote n="471">⁴⁷¹ Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст.: вучэб. дапам. для 9-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. мовай навучання. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2019. С. 25–26.</footnote>

<footnote n="472">⁴⁷² Там само. С. 25.</footnote>

<footnote n="473">⁴⁷³ Там само. С. 26.</footnote>

<footnote n="474">⁴⁷⁴ Там само.</footnote>
1 січня 1919 р. та об'єднання 27 лютого 1919 р. із радянською Литвою. Водночас і для Білорусі, і для України визначальним став й офіційний підсумок цієї військової кампанії, втілений у форматі Ризького мирного договору 1921 р. між Радянськими Росією та Україною, з одного боку (білоруської делегації окремо на попередні перемовини не допустили, а відстоювання білоруських інтересів у Ризі делегували російським репрезентантам), та Польщею – з іншого. Відповідно до документа, як зазначено у підручнику, «до Польщі відходили величезні території Західної України та Білорусі східніше так званої “лінії Керзона” – умовної назви лінії розмежування білоруських і польських та українських і польських земель, запропонованої міністром зовнішніх справ Великобританії лордом Керзоном ... як лінія перемир'я на Паризькій мирній конференції у січні 1919 р. за висновками Першої світової війни»<fnref n="475" />. У підсумку і білоруський, і український народи «виявилися поділеними кордонами різних держав»<fnref n="476" /> (щоправда, про відхід, за результатами Великої війни, частини українських земель до Чехословаччини та Румунії у виданні не згадано).

Водночас більшість українських та білоруських теренів, уже як радянські республіки, поруч із РСФРР та ЗСФРР (у складі Азербайджану, Вірменії та Грузії) постали у книжці як співтворці СРСР. Автори підручника відзначали, що у процесі пошуку і напрацювання окретних форм об'єднання радянських республік в одну державу Йосиф Сталін виступав з ідеею «автономізації», відповідно до якої усі складові частини майбутнього утворення мали оголосити себе частинами РСФРР та увійти у її склад на правах національно-культурної автономії. Однак у результаті взяла гору пропозиція Володимира Леніна щодо створення СРСР як федерації, у межах якої декілька держав підпорядковувалася би єдиному центру, зберігаючи самостійність у вирішенні

<footnote n="475">⁴⁷⁵ Там само. С. 28.</footnote>

<footnote n="476">⁴⁷⁶ Там само. С. 29.</footnote>
окремих питань внутрішньої політики – з єдиною конституцією, органами влади, громадянством, грошовою одиницею. У підсумку, за визначенням С. Панова та його співавторів, СРСР постав як «єдина держава, у якій добрововільно на вільній та рівноправній основі об’єдналися всі радянські республіки ... зі збереженням за кожною з них права вільного виходу зі Союзу»<fnref n="477" />. З огляду на такі постулати, як відзначено у виданні, 30 грудня 1922 р. відповідні делегації (зокрема й з України) зібралися на І Всесоюзний з’їзд Рад у Москві, під час якого підписали Декларацію і Договір про утворення СРСР та обрали верховний законодавчий орган СРСР – Центральний Виконавчий Комітет СРСР<fnref n="478" />.

Надалі історію підрадянських теренів зображено радше в позитивному, аніж нейтральному чи негативному ключі. Так, як відзначали автори, тут одразу зі становленням радянської влади (навіть ще до створення СРСР) проводилася націоналізація промисловості – передача підприємств із приватної у державну власність, вводився 8-годинний робочий день (що було однією із дотеперішних вимог робітничого прошарку населення), «втілювався в життя Декрет про землю, згідно з яким ліквідовувалися поміщицькі землеволодіння та відбувалося передання колишньої поміщицької землі у розпорядження Рад селянських депутатів як органів державної влади» (на виконання «дореволюційних» вимог селянства) і навіть, мовляв, створювалися умови для «вирішення національного питання» з оголошенням «рівності усіх народів та права кожного з них на самовизначення та створення самостійної держави»<fnref n="479" />.

Врешті, навіть попри тяготи «воєнного комунізму», за якого було введено продрозкладку – «систему підготовки сільськогосподарської продукції, згідно із яким селяни були зобов’язані

<footnote n="477">⁴⁷⁷ Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст. С. 39–40.</footnote>

<footnote n="478">⁴⁷⁸ Там само. С. 40.</footnote>

<footnote n="479">⁴⁷⁹ Там само. С. 10.</footnote>
здавати державі всі надлишки продукції, в першу чергу збіжжя,
для забезпечення Червоної армії та населення міст», як і «згор-
тання товарно-грошових відносин, заборону приватної торгів-
лі ... запровадження карткової системи для забезпечення на-
селення товарами і сільськогосподарською продукцією», саме
в цей час, за визначенням авторів, було закладено підвалини
для «забезпечення умов для переходу від традиційного (аграр-
но-ремісничого) до індустріального суспільства»<fnref n="480" />.

Першим кроком на цьому шляху, як відзначено у книж-
ці, став ініційований більшовицьким керівництвом із В. Ле-
ніним як очільником перехід у березні 1921 р. до нової еконо-
мічної політики (зокрема і в Радянській Україні). Ключовим
моментом у її реалізації стала заміна продрозкладки нату-
ральним продподатком, який «оголошували заздалегідь, напе-
редодні посівної, він був менший за продрозкладку, селянам
була дозволена свобода торгівлі, яка раніше була неможливою
в умовах війни», і, найголовніше, що після його сплати селя-
ни отримували змогу залишати надлишок продукції для себе,
щоб приватно продавати її на ринку, як і здавати чи брати зе-
мельні ділянки в оренду та використовувати найману працю
у сільському господарстві<fnref n="481" />. Водночас у містах відновлювали
зруйновані війнами та будували нові підприємства, до фінан-
сування чого дозволяли залучати іноземний капітал. У під-
сумку, як писали співавтори підручника, «неп дозволив у ко-
роткий термін відновити зруйноване війною господарство ...
причинами цього були врахування економічного потенціалу
товарно-грошових відносин і матеріальна зацікавленість пра-
цівників у результатах своєї праці»<fnref n="482" />.

Але через те, що «основна частина населення – робітники
і селяни, які становили опору радянської влади – залишалася

<footnote n="480">⁴⁸⁰ Там само. С. 10–11.</footnote>

<footnote n="481">⁴⁸¹ Там само. С. 30–32.</footnote>

<footnote n="482">⁴⁸² Там само. С. 33.</footnote>
незадоволеною результатами непу», оскільки «це призвело до
збагачення кількох непманів [як називали тодішніх підприєм-
ців – П. А.]», а тому в другій половині 1920-х років більшовики
її згорнули, натомість оголосивши 1925 р. про початок індустрі-
алізації – «процесу створення великого машинного виробництва
в усіх галузях народного господарства, і перш за все в промис-
ловості», яка «повинна була забезпечити подолання економіч-
ного відставання від європейських держав, зростання кілько-
сті робітничого прошарку (в оригіналі – “класа”) та зміцнення
радянської влади»<fnref n="483" />. Врешті, із 1928 р. її втілення розпочало-
ся зі стартом у радянських республіках (серед них – і в Україн-
ській) першої «п'ятирічки» (п'ятирічного плану розвитку народ-
ного господарства), а з нею – й практики планової економіки<fnref n="484" />.

Водночас С. Панов із колегами звернули увагу й на поча-
ток у цей же час втілення політики колективізації сільського
господарства, у межах якої планувалося об'єднати індивідуаль-
ні сільські господарства в колективні (колгоспи). Таку політи-
ку, як відзначали автори підручника, більшовики пояснювали
«необхідністю забезпечення міста сільськогосподарською си-
ровиною та продуктами в умовах індустріалізації», що, мов-
ляв, не могли виконати дрібні одноосібні сільські господар-
ства, а лише великі, оснащені машинною технікою<fnref n="485" />. Заради
справедливості варто відзначити, що у книжці вказували й на
недоліки такої економічної політики у селах: праця колгосп-
них селян оплачувалася не грішми, а продуктами наприкінці
року відповідно до кількості відпрацьованих днів – трудоднів;
зі середини 1930-х років почали притягувати тих колгоспи-
ків, які не виконували встановлених мінімумів; хоч у 1932 р.
у СРСР централізовано ввели паспортну систему, колгоспні

<footnote n="483">⁴⁸³ Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст. С. 33–34.</footnote>

<footnote n="484">⁴⁸⁴ Там само. С. 34.</footnote>

<footnote n="485">⁴⁸⁵ Там само. С. 37.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ–ХХІ століть селяни паспортів не отримали; тих, хто не бажав записуватися у колгосп, могли віднести до категорії «кулаків», щодо яких у суспільстві створили образ ворогів народу, а їх самих у ході «розкулачування» насильно позбавляли майна і засилали до Сибіру або у північні райони СРСР<fnref n="486" />. Однак ні про Голодомор в Україні, ні принаймні про факти масового голоду в українських селах (як, зрештою, і в інших радянських республіках, зокрема Білорусі) у цей час у книжці не згадано ні слова.

Розглядаючи ж особливості суспільно-політичного життя 1920–1930-х років на підрадянських теренах, автори відзначали, що для цього періоду було характерним: припинення діяльності опозиційних до більшовиків політичних партій; перетворення більшовищкої КПРС на фактичного виконавця функцій органів державної влади, які почали здійсювати повний контроль над усіма сферами суспільного життя; формування резерву для КПРС за допомогою Комсомолу; безальтернативний порядок виборів до органів влади, за якого на відповідну посаду претендувала одна кандидатура, зазвичай узгоджена з місцевим партійним керівництвом — переважно з числа членів КПРС або безпартійних, які відверто підтримували політику цієї партії; панування всезагальної державної марксистсько-ленінської ідеології на тлі масштабної антирелігійної пропаганди<fnref n="487" />.

Водночас у підручнику вказували й на факт поступового формування в СРСР, зокрема в Радянській Україні, режиму особистої влади Й. Сталіна та культу його особи, що супроводжувалося політичними репресіями проти «противників політичного курсу Комуністичної партії», а відтак «зросла роль органів внутрішніх справ, на які покладалося завдання викривати так званих “ворогів народу”» із подальшим якщо не розстрілом

<footnote n="486">⁴⁸⁶ Там само. С. 37–38.</footnote>

<footnote n="487">⁴⁸⁷ Там само. С. 41–42.</footnote>
останніх, то засланням<fnref n="488" />. Зрештою, як підсумовували в цьому контексті співавтори підручника, «суспільно-політичне життя характеризувалося, з одного боку, вірою населення в краще майбутнє Радянського Союзу, а з іншого – викривленнями принципів справедливості та законності у мовах закріплення культу особи та здійснення політичних репресій»<fnref n="489" />.

Попри це, перебування територій Західної Білорусі та Західної України у складі міжвоєнної Польщі зображено драматичніше: як виключно у ролі «східних кресів», тобто «східних окраїн Польщі», які були «аггарним придатком промислових районів Польщі, ринком збуту та джерелом дешевої сировини та робочої сили»<fnref n="490" />. За твердженням співавторів видання, тут більшість населення займалася сільським господарством, причому поміщики, які становили менш ніж 1 % усієї кількості мешканців, володіли понад половиною всіх земель, тим паче в умовах реалізації тут польською владою політики осадництва – поселення на «східних кресах» колоністів, насамперед із числа відставних польських військових, які безкоштовно або за незначну оплату отримували земельні ділянки за кошт державних, селянських та частково поміщицьких земель чи тих, що раніше не використовувалися. Як відзначено у книжці, брак землі серед тамтешніх селян спонукав їх до еміграції до Західної Європи, США, Канади, країн Латинської Америки<fnref n="491" />.

Ще одним чинником, який призводив до виїзду за кордон, на думку С. Панова та його колег, стало встановлення «після державного перевороту 1926 р. у Польщі ... режиму особистої влади Юзефа Пілсудського, який спирався на військову силу», що проявлялося у переслідуванні «польською таємною

<footnote n="488">⁴⁸⁸ Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст. С. 43–44.</footnote>

<footnote n="489">⁴⁸⁹ Там само. С. 44.</footnote>

<footnote n="490">⁴⁹⁰ Там само. С. 52–53.</footnote>

<footnote n="491">⁴⁹¹ Там само. С. 53.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ-ХХІ століть

поліцією, судами та в'язницями» представників національ-
но-визвольного руху, зокрема у Західній Україні. Своєрід-
ним символом цього явища в підручнику вважали відкритий
у 1934 р. «за розпорядженням Пілсудського ... концентрацій-
ний табір у Березі Картузькій ... у якому до 1939 р. [початку
Другої світової війни — П. А.] утримувалися обвинувачені в
“антидержавній діяльності” противники влади»<fnref n="492" />.

Зрештою, тоді як, за твердженням авторів книжки, у підра-
дянській частині України (та й Білорусі) упродовж 1920-х ро-
ків більшовики реалізовували політику «коренізації» у сфері
освіти та культури («українізації» та «білорусизації» у відпо-
відних радянських республіках) із метою «виховання нової
радянської людини та формування національної самосвідо-
мості населення» (що, однак, у 1930-х роках завершилося ма-
совими репресіями проти національної інтелігенції)<fnref n="493" />, в умо-
вах міжвоєнної Польщі одразу з початку 1920-х років влада
розпочала проводити курс на полонізацію. Остання кінцево,
шляхом поширення польської мови та культури за одночас-
ного обмеження використання в публічному просторі інших
національних мов, мала би посприяти асиміляції українців та
білорусів, що викликало очевидний опір проти «польського
гніту» серед населення Західної України та Західної Білорусі.
Щоправда, у книжці автори звертали увагу лише на діяльність
комуністичного підпілля в регіоні<fnref n="494" />.

Зауважимо, що такий же опис суспільно-політичних реа-
лій західноукраїнських земель як складової частини міжвоєн-
ної Польщі є й на сторінках підручника з білоруської історії
2021 р. О. Касовіча, А. Солов’янова та інших співавторів, який
можна звести до декількох тверджень: опір польської адміні-
страції на широку мережу поліцейських дільниць; намагання

<footnote n="492">⁴⁹² Там само. С. 52.</footnote>

<footnote n="493">⁴⁹³ Там само. С. 45–50.</footnote>

<footnote n="494">⁴⁹⁴ Там само. С. 53–54.</footnote>