Ще деструктивнішою видавалась відмова від творчих пошуків. Наслідування стародавнім зразкам не потребувало особливих нових студій, що гальмувало інтелектуальні практики й демонструвало втечу від реальності, яка значно змінилася від часів І. Листвичника.

Натомість гуманістично-ренесансне середовище філософів (Юрій Рогатинець, Лаврентій Зизаній, Мелетій Смотрицький та інші) розвивало уявлення про людину як істоту досконалу, яка здатна насолоджуватися життям і спасіння своєї душі здобуває власними силами. Для цього необхідними були не аскеза й відчуження від світу, а насамперед громадянська активність.

Кирило Транквіліон-Ставровецький звернувся до проблематики висот і безодень людського існування, безнастанних зусиль, спрямованих на те, щоб утриматися від падіння. Його антропологічні погляди, викладені у творах «Зерцало богословії», «Євангеліє учительное» тощо, значно відрізняються від ідеї прихильників споглядальної філософської течії. Зокрема, критикуючи думки Віталія із Дубна, який розглядав важливість втечі від світу як основне вмотивування людського існування, К. Ставровецький використовував ті самі релігійні першоджерела, але доходив протилежних висновків. Його творчість підтвердила барокові перетворення в українській філософській думці першої половини XVII ст., що засвідчували поступовий відхід від аскетичної традиції, пошук шляхів удосконалення людини, пам'ятаючи водночас про Божий задум стосовно людства загалом. Антропологія Ставровецького, що характеризує основну спрямованість його творчості, зумовила головні літературні моделі не тільки цього автора, а й певної загальної картини тогочасної філософської спадщини <fnref n="78" />.

Водночас мислитель у деяких епізодах заочно дискутував також із представниками протестантських течій. Наприклад, він вважав розмірковування над страстями Христовими важливим елементом християнського культу, тоді як Жан Кальвін, наскільки відомо, пропонував відмовитися від хрестів у церквах і храмах, натомість закликав споглядати розпі'ятого Ісуса духовним поглядом, що не потребувало візуалізації <fnref n="79" />. Очевидно, що на переході у добу модерну погляди протестантів на структуру релігійної свідомості знаходили відгук в українському середовищі, і на окремих прикладах можна простежити відмінності у розумінні віри протестантськими пасторами та православним духовенством. Подібний процес так само відбувався у середовищі католицьких мислителів Речі Поспопитої. Тож реакцію на реформаційні ідеї, поруч із подоланням духовно-ідейної кризи тогочасного православ'я, можна вважати відповіддю на реалії часу.

Інший представник гуманістично-ренесансного середовища, провідний діяч Львівського братства Ю. Рогатинець, вів тривалу полеміку з І. Вишенським, на

<footnote n="78">⁷⁸ Криса Б. Антропологія Кирила Транквіліона Староверського. *Українське літерату-рознавство*. 2016. Вип. 81. С. 177.</footnote>

<footnote n="79">⁷⁹ Максимчук О. Амбівалентність хреста: концепт двох любовей у пасійній проповіді Кирила Транквіліона Ставровецького. *Кирило Транквіліон Ставровецький — проповідник Слова Божого* / упоряд. Б. Криса, Д. Сироїд. Львів, 2017. С. 171.</footnote>
провідне місце висуваючи концепт «народної користі», адже громадянин повинен був дбати не так про себе, як про ближнього. Досягти цього без звернення до активної дії було неможливо, тож саме діяльність протиставлялася пасивному спогляданню. Пошук істин у «пустелях», на думку мислителя, можна вважати надзвичайно індивідуалістичною позицією, що межувала з егоїзмом (у сучасному розумінні), тому що користь від споглядання сумнівна, адже чернець насамперед дбає про свою душу, тоді як душі його мирянських братів залишаються недоглянутими, опиняються без духовної опіки<fnref n="80" />. Його ідеї несуть на собі відбиток окремих елементів реформаційної ідеології. Захищаючи православ'я, він усе ж закликав до поміркованості у веденні релігійних дебатів. Безперечно, погляди Ю. Рогатинця були більш прагматичними і практичними. Очевидно, йому як цілком світській особі (заможному реміснику-сідляру, що підтримував приязні контакти з іншими віддими діячами свого часу, наприклад князем К. Острозьким чи київським митрополитом Іпатієм Потієм) такий підхід видався значно продуктивнішим.

Існування кількох світоглядних теорій щодо призначення і долі людини засвідчило поступове поширення європейських уявлень, які проникали у свідомість інтелектуалів і утверджувались у суспільному дискурсі. Поступове переважання прихильників активної дії зумовлювало поширення гуманістично-ренесансних ідеалів і, що важливо, освіти європейського ґатунку. Причому ці здобутки покликані були сприяти також розвитку тогочасного українства, яке не мало загубитися у просторі нової польсько-литовської держави.

Виклики, що їх висувала нова епоха, мали свою відповідь у філософському дискурсі. Очевидно, потреба в освіченості, яка виступала нормою для західнохристиянських країн (що засвідчувалося розгалуженою університетською системою), на XVI—XVII ст. ставала актуальною на сході Європи. Можливо, подальше створення Києво-Могилянської академії, появи професійної філософії та новий виток розвитку науки й освіти виявилися своєрідними відгуками на суспільний запит, що склався, але через певні обставини тривалий час не міг бути задоволений.

Крім філософських пошуків, важливі зрушення відбувались у літературному житті. Його пожвавлення було спричинене кількома факторами, зокрема творчістю польського церковного діяча і письменника Петра Скарги. Його трактат «Про єдність Церкви Божої під одним пастирем і про грецьке відступництво від цієї єдності» (1577) детально розглядав історію взаємин християн двох конфесій і висував програму регулювання їхніх стосунків на основі Флорентійської унії 1439 р., що передбачала підпорядкування православ'я католицькому центру. Публіцистичні здібності автора викликали серйозне занепокоення серед православних діячів. Острозький гурток книжників, який був основним центром бохословської думки та національної культури православних середовищ, передусім спробував надати антикатолицьку інтерпретацію міжцерковних стосунків і догматичних розбіжностей. Наприкінці XVI ст. до полеміки приєднався Герасим

<footnote n="80">⁸⁰ Паславський І. Гисихія і раціо... С. 289—290.</footnote>
Смотрицький, який видав книгу «Ключ Царства Небесного» (1587). Вона містила памфлет «Календар римський новий», а також дві передмови — до князя Олександра Острозького і до руської спільноти.

Образ «Ключа Царства Небесного» містив у собі символічне значення, що грунтувалося на відомому євангельському сюжеті <fnref n="81" />. Цей образ засвідчував концепцію римо-католицької еклезіології і використовувався у гербі папи. Усі ці аспекти вказують на початок барокової поетики, хоча за стилем, тематикою та способом використання джерел книга вписується в традиції Ренесансу та Реформації в європейській публіцистиці. Твір має соціально-догматичну спрямованість, що призводить до перенесення об'єкта полеміки у сферу суспільного існування церкви. Зокрема, розглядалися колізії, пов'язані з календарною реформою папи Григорія XIII, яка стосувалася православних громад Речі Посполитої і була скасована грамотами від 21 січня 1584 р., 18 травня та 8 вересня 1586 р. Смерть Стефана Баторія 12 грудня того ж року і безкоролів'я змушували замислитись над майбутньою релігійною політикою. Отже, Герасим Смотрицький, тлумачачи календарну реформу як насильство над людиною і природою, надавав чіткі образи соціальної реальності.

Наукові аргументи, що стосуються астрономії та богослов'я, автором опускалися. Смотрицький апелює до релігійної свідомості звичайного православного українця, демонструючи універсальний характер міжконфесійних змагань, які можуть зрушити фундаментальні засади звичного ритму життя. Тому широко використовується мовний інструментарій, зокрема народна лексика, навіть діалектні вислови, гумористичні фігури та елементи фольклору. Моделюється протистояння двох культур: традиційної народної і агресивної іноземної, яка несе із собою зло і розбрат.

Після Берестейського собору 1596 р. твори книжників з Острога сфокусувалися на захисті поневажених позицій православ'я. Наприклад, у «Апокрисисі» (1597) Христофора Філалета (під цим псевдонімом деякі впізнають представника князя Костянтина Острозького, протестанта Мартина Броневського), який було написано у відповідь на книгу Петра Скарги «Берестейський синод і його оборона» (1596), детально простежується перебіг обох соборів 1596 р. (унійного і православного) в Бересті, їхня легітимність та вплив на релігійне і суспільно-політичне життя в Київській митрополії. До традиційної антипапської теми додаються нові мотиви критичного опису дій ініціаторів унії — таких як Михайло Рогоза, Кирило Терлецький, Іпатій Потій. У творах активно використовуються сатиричні та саркастичні елементи у змальовуванні опонентів. Водночас охоче захищается собороправність церкви та роль у ній мирян <fnref n="82" />.

Ще одним полемістом, який називав себе Кліриком Острозьким, був анонімний священнослужитель, що використовував епістолярний жанр, зокрема, для

<footnote n="81">⁸¹ Шевчук С.Г. Смотрицький як представник релігійно-культурного руху на українських землях у кінці XVI ст. *Українське релігієзнавство*. 2005. № 33. С. 103—105.</footnote>

<footnote n="82">⁸² Криса Б. Літературна творчість. *Історія української культури...* Т. 2. С. 701—721.</footnote>
відповіді Іпатію Потію. У своїх листах до князя Острозького він спростовував доцільність унії з Римом, а його перше видання «Отпису на лист в Бозі велебного отца Іпатія» (1598) супроводжувалося власною «Історією о лістрікійском, то єсть разбойническом, Ферарском або Флоренском синоді». У цій «Історії...» на основі легендарного сюжету було створено художньо виразну картину собору 1439 р. у Флоренції, що наповнена фантастичними деталями і має риторичні ознаки епічних полотен минулого. У тексті згадуються імена Мелетія Смотрицького, Йова Борецького, Гаврила Дорофеєвича та протопопа Ігнатія, пов'язані з особою Клірика Острозького.

Поза Острогом полемічна публіцистика розгортається переважно в середовищі православних братств. Стефан Зизаній-Тустановський, викладач Львівської, а пізніше Віленської братських шкіл, публікує твір під назвою «Казанье святого Кирила, патріярха Єрусалимського, о антихристі і знакох його» (1596). У цьому творі на основі традиційного вчення про антихриста, запозиченого з праць святого Кирила Єрусалимського (315—386) та інших отців церкви, автор знаходить есхатологічні знаки в актуальних обставинах релігійного життя <fnref n="83" />. Пошук аргументації, напевно, був найважливішою частиною полеміки, оскільки передбачав складну інтелектуальну працю. Водночас привертає увагу намагання не лише подати інформацію, а й використати для цього достойні для сприйняття образи, метафори і цікаві для читача літературні прийоми.

**Протестантизм і протестантські громади у культурно-громадському житті українських земель.** Серед протестантських об'єднань тодішніх українських земель особливо помітними були осередки кальвінізму. В європейських країнах кальвінізм прихильно сприймали насамперед представники міського суспільства, які були зацікавлені у широких суспільних перетвореннях, поступівій заміні монархічної форми правління республіканським устроєм, зменшенні обтяжливих витрат на функціонування церкви і загалом у спрощенні обрядовості і релігійної атрибутики. Однак на теренах центральноєвропейського регіону (насамперед у Речі Посполитій та Угорщині) провідниками ідей Жана Кальвіна виступили представники аристократії.

Шляхта прагнула обмежити владу короля, особливі привілеї і фактично нічим не стримуване духовне панування представників католицької церкви. З цієї причини протестантські шляхетські маніфестації за підкреслення власних прав часто були пов'язані з демонстрацією релігійної позиції, зокрема в аспектах відстоювання владою своїх прерогатив щодо встановлення контролю над церковною єрархією. Найбільші можливості для цього відкривав кальвінізм, апологети якого наголошували на демократизації релігійних інституцій, виборності пастирів, їхній підпорядкованості світському управлінню тощо <fnref n="84" />.

<footnote n="83">⁸³ Там само.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Яроцький П. Релігійний, соціально-політичний, культурно-цивілізаційний вимір Європейської Реформації та особливості її сприйняття в Україні. *Волинський Благовісник*. 2017. № 5. С. 328.</footnote>
Провідну роль у такій реформатській церкві відігравав не стільки король (князь), як в ідеології лютеранства, і не Римська курія, як у світі західного хрис-тиянства, а її засновник або ж фактичний власник населеного пункту (тобто його патрон), де формувалася нова громада кальвіністів. Цікаво, що у XVI ст. рефор-матські синоди у межах Речі Посполитої відбувалися під головуванням двох осіб — духовного і світського патронів, а від 1618 р. функції управління утвер-жено саме за світською владою. Шляхтичів цікавили також кальвіністські уявлен-ня про секуляризацію церковних земель, контроль за діяльністю священства і релігійної адміністрації, запровадження помісної церкви, яка була б незалежною від традиційних центрів управління життям християнської громади, що загалом відповідало ідеям шляхетського самоврядування.

Для середовища українських магнатів і шляхти ретрансляторами нової каль-віністської віри були Угорщина, землі Південної Польщі та Велике князівство Литовське. Зокрема, відчутне враження на сучасників справив перехід у кальві-нізм литовського канцлера Миколая Радзивілла, власника м. Олики на Волині й основного «спонсора» видання уже згадуваної «Берестейської Біблії». Серед кальвіністів були також представники інших відомих українських і польських аристократичних родин — Пузини, Сапеги, Ходкевичі та ін. <fnref n="85" />. Серед відомих центрів кальвінізму визначають Берестечко, Поморяни, Панівці на Поділлі, Гвіз-дець у межаж Руського воєводства. Громади кальвіністів з'являлися також в ін-ших регіонах, особливо у найзахідніших Перемишльській та Холмській землях, Белзькому та Підляському воєводствах. Чимало кальвіністів було також на За-карпатті, що по-своєму «використовували» місцеві трансильванські князі. Крім шляхетських родин, рух кальвіністів підтримували також міські громади. Водно-час найчисленніше селянське середовище мало інтегрувалося до нової релігій-ності своїх власників, що далеко не завжди відбувалося шляхом добровільного вибору <fnref n="86" />. Зазвичай після смерті або відмови від ідей кальвінізму власника на-селеного пункту і округи селяни та міщани знову поверталися до православного, католицького або ж уніатського віросповідання.

Політичний функціоналізм кальвіністів (як і представників православної віри) наштовхувався на активний спротив з боку католицької ієрархії. Тож прот-естанти загалом сподівалися на укладання союзу зі староукраїнською шляхтою, яка зберігала традиції грецької віри, і спільне протистояння всевладдю католи-ків. Відповідно серед кальвіністів було також чимало представників українських аристократичних родин. Після ухвалення Берестейської церковної унії 1596 р. лідери кальвіністів здійснили реальну спробу досягти порозуміння з православ-ними елітами і спільно виступити проти наступу Риму. Так, 1599 р. у Вільні було навіть укладено договір про створення конфедерації кальвіністів і православних,

<footnote n="85">⁸⁵ Нікольченко Ю. Реформація й Україна (до 500-річчя Реформації в Європі). Культу-ра в процесі духовно-морального розвитку глобального суспільства: Матеріали І Міжнар. наук. електрон. конф., 21 лютого 2018 р. Харків, 2018 С. 79.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Любащенко В. Реформаційний рух. Історія української культури... Т. 2. С. 492—493.</footnote>
метою якої визначався захист політичних і релігійних прав шляхти, духовенства та городян, що не сповідували західну гілку християнства. Щоправда, життєздатність цього документа не була тривалою хоча б з тієї причини, що на українських землях Речі Посполитої вплив кальвіністів не утримався надовго. Після періоду інтенсивного розвитку та поширення упродовж 1550—1560-х років кальвінізм поступово перейшов у стан стагнації, яка у першій половині XVII ст. перетворилася на відверту деградацію <fnref n="87" />.

Для культурного життя діяльність кальвіністів мала свій вплив, про що уже частково йшлося в сюжетах про виникнення та функціонування освітніх установ. Водночас кальвіністські інтелектуальні середовища позначилися також на книжній культурі. Зокрема, йдеться про роботи Симона Будного, який приблизно у 1562 р. у Несвіжі написав слов'яно-руською мовою відомий «Катехізис». Не уся спадщина книжника збереглася до нашого часу, проте з його власних приписок відомо, що він користувався насамперед староукраїнською мовою, що для реалій XVI ст. було вкрай важливо. Цінною пам'яткою української Реформації є «Крехівський Апостол», який було створено у другій половині XVI ст. За своєю структурою цей твір є перекладом певних частин із «Берестейської Біблії», причому невідомий укладач користувався мовними конструкціями, які були притаманні тогочасній галицькій староукраїнській мові, наближеній до народних зразків. На думку багатьох дослідників, примітки та пояснення, що містяться у «Крехівському Апостолі», роблять цю книгу досить цікавою і оригінальною хоча б тому, що головним її адресатом були насамперед православні читачі. Вказана тенденція є цілком симптоматичною.

Кальвіністи чи їхні прибічники (на жаль, анонімні) долучилися також до упорядкування низки збережених рукописних Учительних Євангелій. Наприклад, відомою є збірка тлумачно-повчальних слів на Євангельські та Апостольські читання, яку підготували у Галицьких землях упродовж 1560-х років. Аналіз мови цього манускрипту демонструє, що його невідомий укладач однозначно належав до місцевого інтелектуального середовища, а свій твір адресував представникам православного віросповідання. Власне, основним об'єктом для дискутування він обрав саме православну церкву. У тексті пам'ятки згадуються східні патріархи та ігумени, тоді як представники католицької ієрархії та Римська курія загалом опинилися поза межами авторського релігійно-повчального наративу.

Іншим прикладом кальвіністської церковної літератури є «Нягівські повчання на Євангелія», написані у другій половині XVI ст. (назва походить від Нягова у Мараморощині, звідки дійшов єдиний збережений список пам'ятки) <fnref n="88" />. Хоча невідомий автор «Нягівських повчань» демонстративно не критикує постудатів церкви, як, утім, і східного християнського віровчення, проте його тлумачення біблійних текстів, розуміння основних сенсів церковного життя свідчить

<footnote n="87">⁸⁷ Яроцький П. Релігійний, соціально-політичний, культурно-цивілізаційний вимір... С. 328.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Нікольченко Ю. Реформація й Україна... С. 80.</footnote>
про позицію, яка у багатьох аспектах суперечить постулатам традиційного хрис-
тиянства. У «Нягівських повчаннях» не заперечується доцільність церковної
ієрархії, однак укладач відкрито її критикує, особливо акцентуючи увагу на пе-
реліку обов'язків справжнього, на його думку, пастиря. Ці обов'язки, найперше,
мають бути пов'язані з ідеалами морального виховання, духовного наставництва,
учительства, євангельського служіння, які у творі значно важливіші від слідуван-
ня обрядам та церковному священнодійству. Також, що загалом не притаманне
кальвіністам, автор не заперечує проти посту, хоча і вкладає у його зміст не стіль-
ки факт утримання від споживання певних видів їжі, скільки життя, проведене у
допомозі ближнім, милосерді, подоланні гріха <fnref n="89" />.

Свої осідки у західноукраїнських землях мали й антитринітаристи. При-
хильники цього потужного протестантського європейського руху відзначалися
значно радикальнішим світоглядом, ніж кальвіністи, виступали за ширші рефор-
ми у релігійній і світській сферах, подальші трансформації християнських догм у
дусі наповнення їх ренесансно-гуманістичними сенсами. Основними джерелами
поширення цієї релігійної протестантської течії були традиції польсько-литов-
ських єретичних рухів та нові вияви місцевого антитринітаризму, ґрунтованого
на ідеях, близьких до радикальної Реформації, завдяки чому соціальний склад
прихильників цього віровчення був досить строкатим. До них належали пред-
ставники різних соціальних прошарків: деякі городяни, ремісники, торговці,
міські паупери (біднота). Усіх їх об'єднували спільні ідейні елементи, зокрема,
подолання особистої залежності, обмеження влади держави, відмова від силових
методів вирішення суперечок (таких як війни і насильство), спільність майна, за-
гальне братерство і рівність у громаді.

Такі погляди значно наближали представників місцевого варіанта антитри-
нітаризму до анабаптизму («знову хрещених», або «перехрещенців») — досить
радикальної протестантської секти, до якої належали, насамперед, представни-
ки селянського реформаційного руху, що були незадоволені компромісами та
поступливістю лідерів лютеранства і кальвінізму — вихідців з аристократичних
кіл та міської верхівки. Чимало відомих антитринітаріїв у Речі Посполитій по-
чатково пройшли анабаптистський вишкіл, що сформувало їхні основні по-
гляди. Збереглися згадки про функціонування перших громад анабаптистів від
1530-х років (у сучасному Володимирі на Волині), але докладних відомостей
про результати їхньої діяльності не маємо. Водночас у протестантських інтелек-
туальних середовищах фіксуються свідчення про впливи анабаптизму на місце-
ву реформаційну громаду — кальвіністи і лютерани у 1580-х роках створювали
окремі полемічні твори, спрямовані проти поширення світоглядних принципів
«перехрещенців» <fnref n="90" />.

<footnote n="89">⁸⁹ Любащенко В. Реформаційний рух... С. 495—505.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Соколовський О. Витоки і особливості становлення антитринітаризму в Україні. Наука. Релігія. Суспільство. 2010. № 2. С. 250—255.</footnote>
Отже, основними центрами місцевого антитринітаризму на українських теренах тогочасної Речі Посполитої були Волинь, Підляшщя, Галичина, Сяноччина. Водночас на цих самих теренах серед місцевої шляхти сформувалася ще одна антитринітарна течія, ідеологічною платформою якої стали гуманістичні ідеї, раціоналістичні уявлення про політичні реформи, наукові, літературні, педагогічні практики, що разом призвело до декларування поміркованіших соціально-етичних вимог. Радикальність першої хвилі антитринітаризму було приборкано, хоча, на думку дослідників, сама її поява засвідчила важливий поворотний пункт еволюційного розвитку східнослов’янського релігійного вільнодумства — цілковите з’єднання єретичних рухів, які сформувались у православ’ї, з протестантськими течіями. Ця тенденція була характерною також для Закарпаття, де одночасно з італійськими гуманістами проповідницьку діяльність здійснювали польські антитринітаристи та вихідці з Галичини й інших східнохристиянських віддалених країв <fnref n="91" />.

Православні середовища, підготовлені попередніми зустрічами з раціоналістичними філософсько-етичними та релігійними рухами, рішуче заперечили проти поширення нових протестантських теорій, які, маючи у своїй основі відчутну філософську складову, становили значну загрозу для усіх інших релігійних учень. Як наслідок, упродовж 1570—1580-х років було написано і надруковано декілька відомих творів православних ідеологів, що відкрито зайняли в цьому питанні непримиренні позиції. Зокрема, важливий полемічний вектор мала «Книга блаженного Юва Желізо», створена під час настоящего преподобного у Дубенській Воздвиженській монастирській обителі. Збереглися, однак, лише окремі виписки з багатосторінкових текстів, які захищали православну віру від антитринітаристів та анабаптистів. Подібну спрямованість має і твір «О єдиной істинной православной вірі» Василя Суразького, який він написав 1588 р. (за десять років її видали друком в Острозі). Полемікою, зокрема із протестантами, відзначається також передмова до Острозької Біблії, яку упорядкував Г. Смотрицький. Так само окремі православні Учительні Євангелії, створені наприкінці XVI ст. у різних місцевостях українсько-білоруського пограниччя, мають пасажі, спрямовані на захист грецької віри від наступу протестантських рухів <fnref n="92" />.

Типовим явищем на той час було концентрування певних реформаційних течій в окремих регіонах. Зокрема, лютерани у землях Речі Посполитої насамперед мали свої осідки на прибалтійських територіях і частково теренах Великопольщі. Кальвіністи, крім вказаних земель об’єднаної польсько-литовської держави, мали відчутні позиції на Закарпатті, в окремих місцевостях сучасних Білорусі та Литви (у реаліях XVI ст. — у північній і центральній частинах Великого князівства Литовського). Водночас громади социніанів (або аріанів) сконцентрувалися у дещих районах Польщі (Краківському воєводстві, Сандомирщині і Люблінщині), а від 1620-х років почали активно проникати на волинські землі, доходячи поступово до західної частини Київського воєводства.

<footnote n="91">⁹¹ Любащенко В. Реформаційний рух... С. 499—505.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Там само.</footnote>
Перші осідки аріанів підтримали представники староукраїнської шляхетської родини Чапличів: близько 1612 р. Юрій Чаплич-Шпанівський фундував молитовний дім (аріанський збір) у межах Киселина, тоді як його брат Мартин — у сусідньому Березьку. Пізніше за підтримки цієї сім’ї социніани утвердилися у Берестечку та інших більших і менших волинських центрах. Киселин перетворився на надзвичайно важливий протестантський центр, де відбувалися синоди (з’їзи) аріанів з усієї Волині. Після того, як було розгромлено головний краківський осередок у Польщі, саме волинський Киселин став вузловим пунктом социніанів для всієї Речі Посполитої, де упродовж 1638—1640 рр. відбувалися генеральні синоди представників аріанського протестантського руху.

Іншим не менш важливим осердям аріанства стала Гоща. Тут, а також у Сокалі над Случчю приватна ініціатива фундування громади социніанів належала українському магнатові, краківському каштеляну Гаврилу Гойському. Пізніше представники цього протестантського руху отримали нові збори в Тихомлі та інших волинських і галицьких містечках. Збереглися окремі відомості про появу громади социніанів у володіннях найвпливовішого православного магната — князя К. Острозького. Зокрема, центрами поширення нових ідей стали Острог, Остропіль і Старокостянтинів. Князь використовував послуги аріанів у своїй політичній діяльності та для налагодження освітньої роботи, зокрема і в Острозькій академії. Щоправда, після смерті патрона социніанські впливи помітно зменшилися, як і загалом темпи розвитку острозького навчального осередку, однак їхні громади продовжували функціонувати.

Хоча ініціаторами заснування «опорних пунктів» нової віри були переважно аристократи, аріанство підтримували також городяни окремих міст (Берестечка, Полонного, Гощі та ін.). Можливо, навернення до цього руху відбувалося й через примус, про що збереглися певні відомості у джерелах. З цієї причини після смерті світських патронів рух социніанів одразу втрачав у динаміці розвитку <fnref n="93" />.

Для культурного життя українських земель найціннішим внеском социніанів була їхня наукова і перекладацька діяльність. Популярності набув, зокрема, незавершений переклад Євангелія (від Матвія, Марка і початок Євангелія від Луки), здійснений Василем Тяпинським на основі опрацювання уже перекладового польською мовою «Нового Завіту». Пізнішу спробу перекладу староукраїнською книжною мовою здійснив 1589 р. социніанин Валентин Негалевський. Він керувався гуманістично-патріотичними мотивами, характерними для протестантського віровчення, а саме: бажанням переконати місцеве православне населення у важливості самостійного читання Біблії як важливого інструменту пізнання Бога та Божої волі. Поширюваний у рукописній традиції, переклад В. Негалевського знайшов свого читача і був досить популярним у тогочасних наукових колах (що також свідчить про вплив унітаризму на частину православних духовенства та інтелектуалів).

<footnote n="93">⁹³ Нікольченко Ю. Реформація й Україна... С. 82.</footnote>
Подібно до кальвіністів социніани мали на меті адаптувати свої погляди до уже сформованої української культури, православних релігійних традицій тощо. Оригінальним прикладом таких спроб є полемічний твір *Antapologia*, який польською мовою написав Євстахій Гізель у відповідь на «Апологію» Мелетія Смострицького. Попри те, що до фінансування друку цієї полемічної книги (видана у Ракові 1632 р.) були залучені православні, вона отримала негативні оцінки у східнохристиянському середовищі. Позицію автора різко засудили: хоча він присвятив свою роботу Петру Могилі, останній наказав знищити увесь наклад книги <fnref n="94" />.

Водночас наявність социніанських громад вказує на функціонування при них шкільних осередків. Напевно, йдеться про кілька десятків, дослідити діяльність яких надзвичайно складно. Через активну протидію католиків і православних архівних відомостей про роботу та устрій протестантських шкіл (чи інших реформаційних навчальних закладів) майже не збереглося. До того ж на тлі зниження зацікавленості у реформаційних ідеях социніанські школи функціонували порівняно недовго — фактично лише до середини XVII ст. Спираючись на опосередковані дані, можна зазначити, що рівня «тривіум» (зі скороченими курсами навчання поетики й риторики) вони досягали вкрай рідко і винятково за умови наявності необхідних педагогічних кадрів. Гіпотетично такими осередками могли бути кальвіністські школи у Крилові (орієнтовно у період між 1593—1612 рр.) і Берестечку (до початку 1640-х років), а також аріанські школи на теренах Волині — у Бабині (до кінця 1640-х років), Березьку (1638—1644), Киселині (1614—1638) й Гощі (до 1639 р.) <fnref n="95" />.

Загалом через фрагментарність відомостей говорити про відчутний вплив протестантської освіти та думки на культурне життя українських земель досить складно. Свіжі європейські ідеї були актуальними для наслідування та адаптації на місцевому соціально-політичному ґрунті, в інтелектуально-філософській сфери. Однак, попри користь реформаційних запозичень для формування потужних культурних осередків, поширення ідей гуманізму та протестантизму часто не виходило за межі приватного вибору меценатів і згасало після їх відходу від активної діяльності або навіть смерті. Пересторога, з якою католики і православні поставилися до виявів протестантизму, також не сприяла утвердженню нових ідей.

<footnote n="94">⁹⁴ Любащенко В. Реформаційний рух... С. 499—505.</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Там само.</footnote>
ЕТНОГЕНЕЗ
УКРАЇНЦІВ
РОЗДІЛ 31

Пізнавальні практики
та культурні характеристики
етногенезу

•

РОЗДІЛ 32

Формування
етнічної ідентичності
ПІЗНАВАЛЬНІ
ПРАКТИКИ
ТА КУЛЬТУРНІ
ХАРАКТЕРИСТИКИ
ЕТНОГЕНЕЗУ

Підходи до вивчення українського етногенезу. Внесок різних етнічних спільнот і груп у модерне українське націєнтарення є неоднаковим, і етнічним українцям, як найчисленнішій спільноті, випало винести на собі основний тягар цього непростого процесу. Тому, власне, етнічна площина сучасного українського етонаціонального життя є важливим предметом вивчення. Крім того, навіть у домодерний час, коли відбувалося формування українців як етносу, етнічна самосвідомість / ідентичність, хоча і поступалася іншим формам суспільної ідентифікації (станово-соціальній, конфесійній, політичній, регіональній тощо), відігравала в житті спільнот досить вагому роль<fnref n="1" />. У певні періоди української історії цю роль, як побачимо далі, важко переоцінити.

У пошуках відповіді на питання, як і коли сформувався український народ та як відбувалася його подальша етнічна еволюція, важливою категорією виступає етнічність, під якою в етнології, чи соціально-культурній антропології, розуміються етнічні властивості народу, або етносу (етнічної спільnoti), що відрізняють один народ від іншого. А виявляється етнічність насамперед в етнічній самосвідомості, або ідентичності, що в певних ситуативних комбінаціях заявляє про себе достатньо потужно <fnref n="2" />, залишаючись водночас, як правило, поза зовнішньою афектацією. Адже ми у своєму повсякденні не маніфестуємо повсюдно, хто є етнічним українцем, хто кримським та-

<footnote n="1">¹ Pohl W. Political uses of ethnicity in early medieval Europe. *Ethnicity as a Political Resource: Conceptualizations across Disciplines, Regions, and Periods*. Bielefeld, 2015. P. 204.</footnote>

<footnote n="2">² *The Routledge Encyclopedia of Social and Cultural Anthropology*. London: New York, 2002. P. 291—293.</footnote>
тарином, хто євреєм, хто угорцем тощо, нерідко про це чітко пам'ятаємо і голосно заявляємо у відповідних випадках.

Сьогодні в історіографії під етногенезом прийнято розуміти «процес становлення етносу з часу виникнення до його зникнення» <fnref n="3" />. Проте автор цих рядків є прихильником іншого підходу, який передбачає розділення етногенезу та етнічної історії, залишаючи за першим поняттям саме процес формування народу <fnref n="4" />.

Етногенез українців так чи інакше розглядається (або ж принаймні заторкується) у величезній кількості праць, проте, їх вагомий сегмент є політично й ідеологічно заангажованим. Утім, на цьому тлі особливо помітним стає по-справжньому вартісний науковий доробок. Наприклад, таким є великий узагальнювальний опус, присвячений етногенезові та етнічній історії східного слов'янства, К. Івангородського, з якого допитливий читач дістане багато історіографічної інформації і щодо походження українців <fnref n="5" />. Достатньо детальними й такими, що відображують різні світоглядні й методологічні пропозиції, є історіографічні огляди П. Толочка <fnref n="6" />, Я. Ісаєвича і В. Барана <fnref n="7" />. А. Момрик розглядає процес висвітлення етногенезу українців на історіографічному етапі до 60-х років ХІХ ст. <fnref n="8" />, темі ж генези радянської концепції так званої «давньорусської народності» присвячена книга Н. Юсової <fnref n="9" />. Автор цих рядків також якоюсь мірою долучився до розгляду історії вивчення формування українського народу <fnref n="10" />.

Попри велику кількість публікацій, присвячених походженню українців, і, на перший погляд, великий різнобій у концепціях авторів, усіх їх можна об'єднати у дві великі групи. Першу складають праці прихильників існування в минулому однієї східнослов'янської етнічної спільноти (часто не конкретизується, був то «етнос», «народність» чи щось інше), від якої відгалузилися інші східнослов'янські, а то й узагалі всі слов'янські, народи (теорії «старшого брата»). Другу групу утворюють ті, в яких обстоюється незалежне від самого початку формування слов'янських народів.

<footnote n="3">³ Гаврилюк Н.О. Етногенез. Словник-довідник з археології. Київ, 1980. С. 80.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Євтух В.Б. Етнічність: енциклопедичний довідник. Київ, 2012. С. 107.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Івангородський К.В. Етнічна історія східних слов'ян у сучасній історіографії (український, білорусський і російський дискурси). Черкаси, 2018.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Толочко П. Київська Русь. Київ, 1996. С. 232—237; Толочко П. Історики про етнічний розвиток Русі. Етнічна історія давньої України. Київ, 2000. С. 197—205.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Ісаєвич Я. Україна давня і нова: народ, релігія, культура. Львів, 1996. С. 22—43; Баран В. Давні слов'яни. Київ, 1998. С. 55—68, 136—164.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Момрик А. Біблійна генеалогія в етногенетичних концепціях польських та українських хроністів (до постановки проблеми). Mediaevalia Ucrainica: ментальність та історія ідей. Київ, 1998. Т. V.; Момрик А. Етнічна проблематика в старій історіографії. Україна на межі тисячоліть: етнос, нація, культура. Київ, 2000; Момрик А. Етногенетичні концепції в донауковий період слов'янознавства і їх місце в сучасній етнології. Матеріали до української етнології. Київ, 2003. Вип. 3 (6).</footnote>

<footnote n="9">⁹ Юсова Н. «Давньорусська народність»: зародження і становлення концепції в радянській історичній науці (1930-ті — перша половина 1940-х рр.). Київ, 2006.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Балушок В. Етногенез українців: до історії вивчення, питання методології. Проблеми історії країн Центральної і Східної Європи. Кам'янець-Подільський, 2016. Вип. V. С. 239—255.</footnote>
За іншим поділом, у дослідженні проблем етногенезу виділяють три напрями. Перший з них представлений тим пошуковим загалом, що відстоює дуже ранній (іноді від трипільської культури) час появи українського народу; у більшості пононовані ними версії не становлять великої наукової цінності, уводячи читацьку аудиторію на стезю сучасної міфотворчості. Другу групу складають прихильники добре відомої з радянських часів теорії «давньоруської народності» чи подібних до цього концептуалізацій. Третій напрям об'єднує науковців, які, намагаючись відійти від політичної чи ідеологічної кон'юнктури, у пошуках початків українського етногенезу та з'ясування кола ситуативних факторів впливу на цей процес віддають перевагу ретельному опрацюванню фактологічного матеріалу. Зокрема, до такого підходу, доводячи умовність єдності «давньоруської народності» та її структурування з окремих спільнот етнічного типу, наблизилися в Україні К. Гуслистий <fnref n="11" />, а особливо Ф. Шевченко <fnref n="12" /> та М. Брайчевський <fnref n="13" />, в Росії — Г. Хабургаєв <fnref n="14" />, І. Фроянов <fnref n="15" /> та інші вчені.

Почати ж слід з праць Миколи Костомарова «Думки про федеративне начало в давній Русі», «Риси народної південноруської історії» і особливо «Дві східнослов'янські народності» <fnref n="16" />. В них, попри деяку романтичну складову, взагалі властиву його часові, учений фактично першим як етнолог звернув увагу на існування у Давній Русі груп невеликих локальних етносів, як попередників українців і росіян. Він також науково обгрунтував положення про те, що українці є окремим народом, відмінним від російського, з яким його тоді, як правило, отожнювали, зводячи відмінності лише до незначних етнографічних особливостей. Водночас у виклад М. Костомаровим фактичного матеріалу органічно вплітаються деякі важливі теоретичні положення щодо природи етнічного як суто людського механізму адаптації до різних природно-географічних і соціальних умов, які остаточно були сформульовані неоеволюціоністами лише у наш час <fnref n="17" />.

<footnote n="11">¹¹ Гуслистий К.Г. До питання про утворення української нації. Київ, 1967. С. 9, 12—13.</footnote>

<footnote n="12">¹² Шевченко Ф.П. Про деякі питання історії України. Шевченко Федір Павлович (1914—1995). Історичні студії (До 100-річчя від дня народження). Київ, 2014. С. 370.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Брайчевський М.Ю. Походження Русі. Київ, 1968. С. 17—19.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Хабургаєв Г.А. Этнонимия «Повести временных лет» в связи с задачами реконструкции восточнославянского глоттогенеза. Москва, 1979. С. 171, 213, 215.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Фроянов И.Я. Киевская Русь. Очерки социально-политической истории. Ленинград, 1980. С. 233—234.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Костомаров Н.И. Две русские народности. Собрание сочинений: Исторические монографии и исследования. Санкт-Петербург, 1903. Кн. 1. Т. І. С. 33. Ця робота у перекладі українською мовою, на нашу думку, повинна мати саме таку назву, оскільки в ній ідеться про етногенез та етнічні особливості двох східнослов'янських народів — українців і росіян. Аналогічним прикладом перекладу назви є книга Дмитра Зеленіна «Восточнославянская этнография» (Москва, 1990), яка в оригіналі німецькою мовою звесьется «Russische (ostslawische) Volkskunde», тобто дослівно «Російська (східнослов'янська) етнографія».</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Див.: Sahlins M.D. Evolution: specific and general. *Anthropological Theory: A Sourcebook*. New Brunswick and Lindon, 2009. P. 229—241; Арутюнов С.А. Адаптивное значение культурного полиморфизма. *Этнографическое обозрение*. 1993. № 4.</footnote>
На зламі ХХ—ХХІ ст. пережила свою активну фазу концепція «давньо-
руської народності» і протилежна йї теорія нового — українського — «стар-
шого брата». Так, до слова, Л. Залізняк удавнює сам цей процес (за прикладом
більшості європейських народів) до середини І тис. н. е., локалізуючи як його
осердя Волинь. Більше того, на думку автора, «праукраїнським», по суті, є саме
«праслов'янське генетичне дерево», з якого відбулось «виокремлення слов'ян-
ських народів» <fnref n="18" />. Подібну версію походження українців відстоював і Я. Даш-
кевич, що порівняв процес етногенезу східнослов'янських народів з розпадом
атомного ядра, яким є саме українці або ж їхні предки <fnref n="19" />. Останнім же часом ця
концепція в українському науковому дискурсі помітно поступилася на користь
орієнтованості на відстоювання ідеї незалежного — від самих початків — етно-
генезу українців.

На відміну від українського історіографічного простору означений вище концептуальний конструкт, з його потужним зарядом російського «націоналізму», надаючи «історичне обґрунтування існуванню радянської імперії на чолі з російським народом» <fnref n="20" />, і сьогодні ще знаходить достатньо прихильників серед зарубіжних науковців або ж впливає на їхні погляди. В Росії та Білорусі він, іноді в модифікованому вигляді, фактично залишається панівним. Там дещо подібну версію відстоюють навіть учені, що позиціонують себе як об'єктивних дослідників. Серед таких, наприклад, можна назвати Б. Флорю та близьке до нього коло. Вони, зокрема, вважають, що українці й білоруси до XVI–XVII ст. становили один народ і лише події, пов'язані з Люблінською унією та козацький чинник (особливо Хмельниччина) розділили їх <fnref n="21" />. Ця чи подібна позиція, принаймні до останнього часу, мала прихильників також у Польщі <fnref n="22" />. У дечому подібні думки висловлюють і окремі німецькі науковці (І. Штекль, З. Любер), які пов'язують утворення українського етносу з козаччиною, козацькими повстаннями та з по-явою самоназви «українці» <fnref n="23" />.

<footnote n="18">¹⁸ Залізняк Л. *Походження українців: між науковою та ідеологією*. Київ, 2008. С. 43. Аналогічні погляди автор висловлює і в інших своїх публікаціях.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Дашкевич Я. Перегук віків: три погляди на минуле і сучасне України. *Україна. Наука і культура*. Київ, 1993. Вип. 26—27. С. 48—52; Дашкевич Я. Українські землі в часи галицько-волинської державності (кінець Х — середина XIV ст.). *Пам'ять століть*. 2002. № 4. С. 7—8.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Шнирельман В.А. Злоключения одной науки: этногенетические исследования и ста-
линская национальная политика. *Этнографическое обозрение*. 1993. № 3. С. 63—64.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Восточные славяне в XVI—XVII веках: этническое развитие и культурное взаимо-
действие: Материалы «Круглого стола». Славяноведение. 2002. № 2. С. 30 та ін.</footnote>

<footnote n="22">²² Див. Pawluczuk W. Powiklane łosy Ukrainy. *Pogranicze. Studia Społeczne*. Białymstok, 2016. T. XXVII. Cz. 1. S. 181; Літвін Г. З народу руського. Шляхта Київщини, Волини та Брацлавщини (1569—1648) / пер. з польськ. Л. Лисенко. Київ, 2016. С. 21, 23 та ін.</footnote>

<footnote n="23">²³ Luber S. *Die Herkunft von Zaporoger Kosaken des 17. Jahrhunderts nach Personennamen.* Wiesbaden, 1983. S. 13, 20, 124; Stökl G. *Russische Geschichte. Von den Anfängen bis zur Gegenwart*. Stuttgart, 1973. S. 314).</footnote>
**Методологія, методика, джерельна база.** Якщо вести мову про загальне методологічне підґрунтя цієї студії, то оптимальним видається поєднання по-міркованих примордіалістської та конструктивістської парадигм. Примордіа-лізм (від лат. *Primordialis* — первинний), що виводить етнічні характеристики спільнот зі сталих, глибоко закорінених у традиції місцевого населення й місцеве геосередовище давніх культурних особливостей, і конструктивізм, який вважає етнос результатом конструювання інтелектуалів, здаються, на перший погляд, цілком контроверсійними. Проте, як зазначає прихильник поєднання цих тео-ретичних напрямів британський націолог і етнолог Е. Сміт, «як і інші соціальні феномени колективної ідентичності (клас, рід, територія), етнічна належність поєднує в собі як сталість, так і плинність, виявляючи те або те, залежно від цілей спостерігача на відстані, яка відділяє його від спостережуваного феномену»<fnref n="24" />.

До речі, ще М. Грушевський, міркування та висновки якого щодо етнічного життя є дуже цікавими, незважаючи на нерозробленість у його часи етнологічної теорії, у своїх працях також фактично поєднував два означені підходи. На перший погляд може здатися, що він був дуже близький до автохтоністів-при-мордіалістів. Проте насправді зауваження вченого у питаннях культурогенезу, етногенезу й етнічної історії є набагато глибшими. Адже він, пишучи про етнічну еволюцію спільнот, «виходить не тільки з мотивів етнографічніх» та «з мотивів діялектологічних», а й звертає увагу на обов'язковість «ясної волі до національної окремішности», яка тільки і дає народові можливість «виявити так яскраво своєї етнічної фізіономії». Тобто М. Грушевський вважає обов'язковим наявність у народу не лише етнокультурної своєрідності, а й чітко сформованого етнічного самоусвідомлення, яке складається в процесі свідомого «противставлення своєї народности в цілості ... як чогось окремішнього»<fnref n="25" />.

Віддаючи належне примордіальній законіченості культурних особливостей місцевої людності в грунт певного геосередовища та зрослих на ньому, сформо-ваних багатьма автохтонними громадами традицій, слід визнати, що утворення мовно-культурної підстави для виникнення етнічної спільноти далеко не зав-жди автоматично зумовлює її появу, особливо якщо в місцевого населення не відбувається формування єдиної ідентичності. І тим більше дуже часто далеко не всі територіальні підрозділи виниклого протоетнічного мовно-культурного масиву автоматично беруть участь у створенні етнічної спільnotи. Як приклад, можна назвати корсиканців, що не ввійшли до складу близьких їм культурно і мовно італійців, чи жителів Нормандських островів з протоки Ла-Манш та вал-лонів Бельгії, які так і не стали французами. Варто пам'ятати вказівку В. Петро-

<footnote n="24">²⁴ Сміт Е.Д. Національна ідентичність / пер. з англ. П. Таращук. Київ, 1994. С. 34; про примордіалізм і конструктивізм див.: *The Routledge Encyclopedia of Social and Cultural Anthropology*... P. 291—293.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Грушевський М. Східнєслов'янські народності та їх дослідження [рел.]. Russishe (ost-slavische) Volkskunde von Dmitrij Zelenin. *Первісне громадянство та його пережитки на Укра-їні*. 1929. Вип. 3. С. 7—8.</footnote>
ва, що «треба виразно відокремлювати лінію культурно-історичних традицій і етнічних зв'язків»<fnref n="26" />.

Крім того, не можна ставити знак рівності між примордіалістським підходом у вивченні етнічного життя і ним же в націєлогії (що іноді трапляється). Адже етнос і нація, спільноти етнічна і національна аж ніяк не тотожні. Нації не існують не лише, так би мовити, одвіку, що відстоюють примордіалісти-націологи. Модерні нації<fnref n="27" /> створюються в ході реалізації відповідних національних проєктів, саме на етапі модерну, хоча роль етнічних чинників у цьому випадку буває вельми значною, а інколи, як у більшості країн Європи, і визначальною. До речі, усі етнічні спільноти також не існують одвіку, а виникають на певних етапах у ході відповідних етногенетичних процесів, які ніколи не бувають такими керованими, як процеси націєтвірні.

Водночас потрібно мати на увазі особливості формування етнічних ідентичностей у народів у домодерні часи, коли діяльність політичних еліт, як правило, не була в цьому плані цілеспрямовано активною, а інтелектуали (в особі книжників, служителів культу тощо) часто взагалі проявляли себе досить слабко. Якщо ж їхні зусилля і виявлялись якось помітно, то все одно не настільки і не в такому вигляді, як у модерну добу. До того ж не завжди все це чітко фіксувалося в джерелах.

Також зазначимо, що для вивчення процесу формування у спільноти етнічної ідентичності (самосвідомості) дуже важливою є інформаційна концепція етонаціональних спільнот. Адже будь-яка спільнота, і не лише етнічна, може виникнути тоді, коли її члени усвідомлять свою єдність, а це можливо, якщо є хоча б примітивні засоби інформаційної комунікації, якими між членами спільноти передається значуща інформація. У нашому випадку слід говорити про творення мережі інформаційних комунікацій для передання — і в синхронії, і в діахронії — етнокультурної та етнічної інформації<fnref n="28" />.

Головною етновизначальною ознакою спільноти вважається наявність у її членів чітко усвідомлюваної ідентичності. А найважливішим маркером, який свідчить, що остання вже з'явилася в процесі становлення народу, є загальноприйнята етнічна самоназва (ендоетнонім)<fnref n="29" />. У наш час, під впливом тенденції до нівелювання культурних відмінностей етнічних спільнот, багато хто із загідних творців концепцій етнічності взагалі схильний абсолютизувати етнічну

<footnote n="26">²⁶ Петров В. *Походження українського народу*. Київ, 1992. С. 33.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Про так звані «домодерні нації», наприклад, про «шляхетську націю» Речі Посполитої тощо, цього разу не йдеться.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Арутюнов С.А. *Народы и культуры: развитие и взаимодействие*. Москва, 1989. С. 20—40; Szynkiewicz S. Silva ethnicum. *Konflikty etniczne. Żrodła — туру — sposoby rozstrzygania*. Warszawa, 1996. S. 320.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Крюков М.В. Эволюция этнического самосознания и проблема этногенеза. *Расы и народы*. Москва, 1976. Вып. 6. С. 42—63; Сміт Е.Д. Національна ідентичність... С. 30; Woodman P. *The Nature of the Endonym. United Nations Group of Experts on Geographical Name: 25 Session Nairobi*. 5—12 May. Working Paper 1. 2009. P. 11—18.</footnote>
самоідентифікацію (самосвідомість), відриваючи її від культури і вважаючи практично єдиною суттєвою етновизначальною ознакою <fnref n="30" />.

Для дослідження формування ідентичності багато додають також напрацювання вчених із вивчення етоцентричних уявлень, які особливо характерні для етнічної самосвідомості домодерних спільнот. Дослідження етоцентризму, започатковані книгою американського соціолога В.Г. Самнера «Народні звичаї» (1906), нині проводяться науковцями на матеріалах багатьох культур і народів (можна назвати праці німця Ю. Штагля, згадуваного британця Е. Сміта, українця О. Толочка та ін. <fnref n="31" />). Допомагають зрозуміти суть проблеми також публікації французького медієвіста Ф. Контаміна, американсько-канадського історика українського походження Ф. Сисина, з українських учених — С. Леп'явка й Н. Яковенко на тему поведінки «людей війни» середньовічно-ранньомодерних часів <fnref n="32" />. Безпосередньо особливостям домодерної етнічності присвячені дослідження вихідця з України М. Колесницького, російського етнолога С. Арутюнова, білорусів І. Чаквіна й П. Терешковича, того ж Е. Сміта, австрійського історика-медієвіста В. Поля та ін. <fnref n="33" />

Простежити формування української етнічної спільноти, як і інших народів, неможливо без залучення науково-методологічного доробку різних наук. Відповідно до розроблених на сьогодні методологій і методик етногенетичних досліджень, вони мають проводитися на базі комплексності джерел і передбачають синтез останніх. Оскільки етнічна спільнота є дуже складною багатокомпонентною системою, що охоплює етнічну самосвідомість, усю величезну багатоманітність матеріальної, нормативної, святково-обрядової культури, мову, фольклор, мистецтво, демографічні та антропологічні (в плані фізичної антропології) складові тощо, для виявлення шляхів формування усього цього у процесі етногенезу

<footnote n="30">³⁰ Див.: Posern-Zieliński A. Koncepcje etniczności w amerykańskich studiach etnicznych. *Lud: Rocznik Polskiego Towarzystwa Ludoznawchego*. 1979. T. LXIII. S. 3—23.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Stagl J. Kulturantropologie und Eurozentrismus. *Wiener völkerkundliche Mitteilungen*. 1986. No. 28. S. 33—66; Сміт Е.Д. Національна ідентичність... С. 37, 45—46; Толочка О. Образ «чужинця» в картині світу домонгольської Русі. *Mediaevalia Ucrainica*. 1992. T. I. С. 28—38.</footnote>

<footnote n="32">³² Контамин Ф. *Война в Средние века* / пер. с фр. Ю.П. Малинина и ар. Санкт-Петербург, 2001; Sysyn F.E. War der Chmel'nyčkyj-Aufsand eine Revolution? Eine Charakteristik der «grosen ukrainischen Revolte» und der Bildung des kosakischen Het'manstaates. *Jahrbücher für Geschichte Osteuropas*. 1995. Bd. 43. S. 1—18; Леп'явко С. Формування світоглядних засад українського козацтва (поняття «козацького хліба» в останній третині XVI ст.). Україна в Центрально-Східній Європі (з найдавніших часів до кінця XVIII ст.). Вип. 1. Київ, 2000. С. 143—158; Яковенко Н. Паралельний світ. Дослідження з історії уявлень та ідей в Україні XVI—XVII ст. Київ, 2002. С. 189—228.</footnote>

<footnote n="33">³³ Колесницкий Н.Ф. Донациональные этнические общности (по материалам средневековой Германии). Расы и народы. Москва, 1978. Вып. 8. С. 21—46; Арутюнов С.А. *Народы и культуры: развитие и взаимодействие*; Чаквин И.В., Терешкович П.В. Из истории становления национального самосознания белорусов (XIV — начало ХХ в.). Советская этнография. 1990. № 6. С. 51—52 (прим. 9); Сміт Е.Д. Національна ідентичність...; Pohl W. Political uses of ethnicity in early medieval Europe... P. 201—208.</footnote>
потрібні дослідження в царині історії, археології, фізичної і соціальної чи культурної антропології (етнографії), лінгвістики, фольклористики, мистецтвознавства, демографії, географії, а інколи й інших наук. Саме такий підхід простежується вже у М. Грушевського, зокрема в першому томі «Історії України-Руси» <fnref n="34" />. А пізніше В. Петров і М. Брайчевський підвели під нього наукове обґрунтування <fnref n="35" />. Так, останній зазначає: «Етногенез — проблема, так би мовити, міждисциплінарна, вона є прерогативою і історії, і археології, і етнографії, і мовознавства, і антропології. Нехтування хоча б одним якимось видом джерел може привести до дуже небажаних і прикрих наслідків» <fnref n="36" />.

Проте жоден науковець не може бути універсалом, здатним самотужки проводити історичні, археологічні, лінгвістичні, антропологічні (в плані фізичної антропології), етнографічні, фольклористичні, мистецтвознавчі, географічні і демографічні дослідження тієї чи іншої етнічної спільноти у процесі її формування. Тому, власне, етногенетичному синтезові обов'язково мають передувати вузькогалузеві студії істориків, археологів, лінгвістів, антропологів і культурантропологів, фольклористів, мистецтвознавців, географів, демографів та інших фахівців. І лише коли ці дослідження проведено, а зібрані факти пройшли попередню обробку й узагальнення в рамках своїх вузьких наукових галузей, можна здійснювати етногенетичний синтез <fnref n="37" />. Водночас, за словами одного зі спеціалістів з етногенезу, «залежно від епохи, яка вивчається, типу досліджуваного суспільства і конкретної історичної ситуації якийсь вид джерел — історичних, мовних, археологічних, етнографічних — може мати більш чи менш суттєве значення для вирішення проблеми етногенезу даного народу, але ні один з них не може претендувати на принципово провідну роль чи вважатися безумовно релевантним по відношенню до етногенезу. Кожен з них потребує перевірки даними інших джерел, і кожен з них у якомусь конкретному випадку може виявитися позбавленим реального етногенетичного змісту» <fnref n="38" />.

Отже, за сучасною методикою етногенетичного синтезу, ми дотримуємось комплексного підходу, а саме: використовуємо археологічні, лінгвістичні, історичні, фольклорно-етнографічні, антропологічні, мистецтвознавчі, географічні

<footnote n="34">³⁴ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 1. Київ, 1991. С. 244.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Петров В. *Походження українського народу...*; Брайчевський М.Ю. *Походження Русі...* С. 18—19.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Брайчевський М.Ю. *Походження Русі...* С. 18—19.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Про методологію й методику сучасних етногенетичних досліджень див. у працях представників зовсім різних наукових шкіл: Петров В. *Походження українського народу...* С. 9, 11; Брайчевський М. *Походження Русі...* С. 18—19; Клейн Л.С. *Стратегия синтеза в исследованиях по этногенезу (интеграция наук и синтез источников в решении проблем этногенеза)*. *Советская этнография*. 1988. № 4; Арутюнов С.А. *Народы и культуры: развитие и взаимодействие...* С. 10—13; Moore J.H. *Putting Anthropology Back Together Again: The Ethnogenetic Critique of Cladistic Theory*. *American Anthropologist*, 1994. V. 96. No. 4. P. 370—396; Hornborg A., Hill J.D. *Introduction: Ethnicity in Ancient Amazonia. Ethnicity in Ancient Amazonia. Reconstructing Past Identities from Archaeology, Linguistics, and Ethnohistory*. University Press of Colorado, 2011. P. 7—14.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Арутюнов С.А. *Народы и культуры: развитие и взаимодействие...* С. 13.</footnote>
джерела, доповнюючи і перевіряючи кожен з названих їх видів іншими. Ці джерела на сьогодні є дуже численними і репрезентативними. Адже (особливо після відновлення державної незалежності нашої країни) не стримувані радянськими заборонами українські вчені провели численні дослідження в усіх згаданих наукових галузях і досягли значних результатів, розширивши джерельну базу етногенетичних студій. Частина історичних (зокрема літописних) та фольклорно-етнографічних джерел використані нами, так би мовити, в первинному вигляді, без попередньої наукової обробки, оскільки автор за вузькою спеціалізацією є етнологом, а за освітою — істориком.

Із перелічених вище видів джерел, зокрема, для висвітлення культурної і частково етнічної ситуації на слов'янських землях України в часи, що передували утворенню Київської Русі, та в давньоруську епоху, найбільше прислужилися праці археологів. Археологи, особливо українські, зібрали за кілька останніх десятиліть величезний за обсягом матеріал, що стосується культурної історії України, починаючи з глибокої давнини і по добу середньовіччя й навіть раннього модерну включно. Особливо значними, з контексту дослідження етногенезу українців, є їхні напрацювання, що вивчають давніх слов'ян та давньоруську добу. Великими є доробки мовознавців, які стосуються цієї теми. Ці матеріали послугували для написання пасажів, присвячених формуванню культурної і частково навіть власне етнічної складових української спільноти. Використано нами й роботи українських етнологів (етнографів), фольклористів, антропологів (соматичних) та мистецтвознавців. До речі, фольклорно-етнографічні матеріали більшість дослідників українського етногенезу раніше залучали незначною мірою. Особливо цікавими, а саме для аналізу культурної ситуації, зокрема у Давній Русі, виявилися результати картографування комплексів традиційної культури українців.

Для висвітлення етнічної ситуації в часи утворення та існування Давньої Русі й визначення етапів українського етногенезу ми користувалися роботами істориків — як написаними раніше, так і тими, що з'явилися зовсім недавно. Деякі з праць істориків прямо стосуються проблеми етногенезу українців не тільки наведеними матеріалами, а і своїми висновками та основними положеннями. Інші містять важливий фактичний матеріал, необхідний для наших висновків. Конкретно про використані роботи і матеріали, що послугували джерелами, читач може дізнатися з посилань у виносках до тексту.

**Культурна складова етногенезу.** Дослідження показали, що традиційна (традиційно-побутова) культура й етнос повністю не збігаються, зокрема територіально. І все ж так чи інакше між ними існує певний зв'язок. Так, ті чи інші реалії культури в уявленні людей стереотипізуються і прив'язуються до певних етнічних спільнот <fnref n="39" />. Наприклад, борщ — в українців та «щи» у росіян; шаровари — в українців та інші, вужчі типи штанів у сусідніх народів; українська побілена хата-мазанка й рублені небілені житла в росіян. Однак потрібно пам'ятати, що абсолютизувати такі особливості культури не слід, адже той самий борщ при-

<footnote n="39">³⁹ Там само.</footnote>
таманний кухням і інших народів; вузькі штани побутували здавна й на українському Поліссі та в Карпатах; там же житла не були мазанками і часто не білилися. Традиційне житло південних росіян мало низку подібностей до українського. А традиційно-побутова культура усього населення карпато-балканського регіону (включно з тамтешніми українцями) має багато подібних ознак, яких немає поза межами цієї історико-культурної області.

Та все ж багато елементів традиційної культури народів, особливо зазнавши стереотипізації, в очах і самого народу, і сусідніми етнічними спільнотами починають пов'язуватися саме з певним етносом. Тому під час вивчення етногенезу, не забуваючи, що головною ознакою етнічної спільноти є самосвідомість, чи ідентичність, необхідно досліджувати і її культуру, особливо коли йдеться про домодерні часи. Адже, як зазначає С. Арутюнов, членові етнічної спільноти середньовічних та ранньомодерних часів у повсякденному житті «не доводилося замислюватися над проблемою своєї етнічної приналежності: вона була ніби винесена назовні його, в його одяг, його житло»<fnref n="40" /> і, додамо від себе, в інші елементи культури — матеріальної, духовної, нормативної тощо. Тим самим ці елементи культури, покладені в основу відповідних стереотипів, усвідомлювалися як такі, що мають етнодиференційне значення, і перетворювалися з просто культурних на етнокультурні. При цьому повсякчас треба пам'ятати про баланс між об'єктивним станом народної культури і стереотипами, а також про зв'язок між культурою народу і його самоусвідомленням. Отже, розглянемо коротко особливості культурогенезу українців.

Під час вивчення формування будь-якого етносу, як правило, так чи інакше враховують геосередовище і довкілля, які тією чи іншою мірою зумовлюють особливості культури народу. Це важливо навіть сьогодні, а для середньовічних і ранньомодерних часів має бути аксіомою. Географічні та природно-кліматичні особливості України за середньовічної доби та на етапі ранньої модерності, коли формувався український народ, загалом були сприятливими для проживання тут людини та ведення нею різних галузей відтворювального господарства. Родючі грунти, розвинута річкова система, помірний клімат, достатня кількість сонячних днів, тривала тепла пора року, оптимальна кількість опадів, поєднання лісових і степових біогеоценозів — усе сприяло залюдненості країни та розвиткові різних галузей господарства. А головною природною зоною виступав лісостеп з його рослинним і тваринним багатством та сприятливими умовами для землеробства й інших господарських систем. Усі ці обставини та природно-географічне середовище території, де відбувався етногенез українців, уже достатньо ставали предметом уваги дослідників, що позбавляє нас від необхідності їх спеціального розгляду. Тож відсилаємо читача до цих праць<fnref n="41" />.

<footnote n="40">⁴⁰ Там само. С. 94.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Рудницький С. Чому ми хочемо самостійної України? Львів, 1994. С. 78, 123 та ін.; Енциклопедія українознавства. Загальна частина. Перевид. в Україні. Київ, 1994. С. 118—124; Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 1...</footnote>
Традиційна культура українців із самого початку свого формування, як це бувало й буває в таких випадках практично завжди, також демонструє поєднання автохтонності із запозиченнями. Ще В. Петров підкреслював: «Україна не становила... якоїсь замкненої в собі, ізольованої од цілого культурного світу країни» <fnref n="42" />. Причому слід враховувати, що всі запозичувані реалії неодмінно адаптувалися до місцевих умов. Як зазначають Ф. Боас, А. Кребер та інші вчені, найширші запозичення в різних сферах повсякчас характерні для всіх культур. Однак запозичувані реалії обов'язково адаптуються до нового культурного ландшафту й органічно вплітаються в місцеву конфігурацію культури, стиль («почерк») якої завжди є унікальним <fnref n="43" />.

Як відомо, в етногенезі кожного народу, що формується з кількох етнічних компонентів, велику роль відіграє етнічний субстрат, який значною мірою зумовлює культурні особливості протоєтнічного мовно-культурного масиву, що йому належить перетворитися на етнічну спільноту (або ж цього може і не відбутися). М. Брайчевський підкреслює, що етногенез не є простою диференціацією первинної етнічної спільноти на ряд інших, як це нерідко вважають, ототожнюючи його з глотогенезом. Як правило, процес утворення етносу зводиться не до диференціації, а до об'єднання та консолідації суперстрату із субстратом, тобто до їх інтеграції. Адже «переселенці знаходили на нових землях тубільне населення, що, само собою зрозуміло, теж належало до якогось етнічного масиву і мало свою мову, і змушені були так чи інакше вступати з ними у безпосередні і тісні стосунки» <fnref n="44" />.

Кожен із нинішніх слов'янських народів мав власний такий субстрат: росіяни — переважно фіно-угрів, болгари — в основному фракійців, білоруси — балтів тощо. Українці у своєму етногенезі також мали своєрідний етнічний субстрат, що успадкував місцеву культурну традицію попереднього населення. Тут передусім потрібно назвати іранців — пізніх скіфів і особливо сарматів. У VI—VII ст., у ході широкого розселення слов'ян у лісостеповій і частково степовій зонах України, тутешнє сарматське і пізньоскіфське населення, що залишилося на місцях після інвазії гунів і руху утвореного ними політичного об'єднання на захід, було асімільовано слов'янами. Зокрема, дуже численний іранський компонент ввело до свого складу антське етнополітичне об'єднання <fnref n="45" />, а також відомі з літопису племена <fnref n="46" /> тиверців, уличів, хорватів, сіверян <fnref n="47" />. Пізніше взаємодія слов'ян з іранця-

<footnote n="42">⁴² Петров В. Походження українського народу... С. 19.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Boas F. *Primitive Art*. Oslo, 1927. P. 4—7; Kroeber A.L. *The Nature of Culture*. Chicago, 1952.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Брайчевський М.Ю. Походження Русі... С. 27, а також с. 21—22, 28.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Бубенок О.Б. Анти: слов'яни чи іранці? Східний світ. 2005. № 2. С. 29.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Насправді великі об'єднання племінного типу, про які йдеться далі.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Попов А.И. Названия народов СССР. Введение в этнонимику. Москва, 1973. С. 42; Седов В.В. Происхождение и ранняя история славян. Москва, 1979. С. 97—100; Трубачев О.Н. Этногенез и культура древнейших славян. Лингвистические исследования. Москва, 1991. С. 47; Стрижак О.С. Етнонімія Птолемеевої Сарматії. У пошуках Русі. Київ, 1991. С. 167—193; Сміленко А.Т. Слов'яни Подніпров'я в арсалі черняхівської культури. Старожитності Русі-</footnote>
ми на території України тривала. Як показали останні дослідження, значні за чи-
сельністю групи іранського населення (алани, яси та ін.) займали великі території
у басейні Сіверського Дінця, в Криму, пониззі Прута і Дністра та інших районах
аж до монгольського завоювання ⁴⁸.

У західних і південно-західних районах України слов'яни в процесі велико-
го розселення VI—VII ст. асимілювали численне фракійське населення ⁴⁹. Фік-
сується перебування на теренах України в давнину і навіть у ранньому середньо-
віччі якихось іллірійських, а особливо кельтських груп, які відокремилися від
своїх основних етнічних масивів ⁵⁰. Досить помітним на формування культурної
складової української спільноти був вплив германців, контакти з якими на заході
України, очевидно, почалися задовго до Різдва Христового. В зарубинецьку епо-
ху, ймовірно, деякі германські групи носіїв пшеворської та ясторфської культур
проникають аж до Подніпров'я (можливо, бастарни, етнічна належність яких
спірна — германська чи кельтська) ⁵¹. У II ст. н. е. з Повіслення на територію
Волині й далі на південь мігрували племена готської групи, під впливом яких
до приходу гунів, очевидно, перебувала більшість земель майбутньої України.
Готські поселення зосереджувалися переважно на Волині й Поділлі, частково на
півдні та в інших районах. З приходом гунів готи, за винятком невеликих груп,
наприклад, у Криму, були в основному витіснені за межі України. Частину гот-
ського населення на Волині й Поділлі асимілювали слов'яни ⁵². Водночас такої

України: Зб. наук. праць. Київ, 1994. С. 70—71; Козак Д.Н. Етнічні процеси в Україні напри-
кінці І тис. до н. е. — у І тис. н. е. Етнічна історія давньої України. Київ, 2000. С. 138, 140;
Сегеда С.П. Антропологічний склад українського народу: етногенетичний аспект. Київ, 2001.
С. 115, 124, 125, 187.

⁴⁸ Бубенок О.Б. Ясы и бродники в степях Восточной Европы (VI — начало XIII вв.). Киев, 1997.

⁴⁹ Этнокультурная карта территории Украинской ССР в І тыс. н. э. Киев, 1985. С. 40, 41, 68; Козак Д.Н. Особливості культурогенсзу на території Північно-Західної України у першій половині І тис. н. е. (за матеріалами пам'яток липицького типу). Археологія. 1990. № 4. С. 48—55; Козак Д.Н. Етнічні процеси в Україні наприкінці І тис. до н. е. — у І тис. н. е. С. 144, 150.

⁵⁰ Трубачев О.Н. Названия рек Правобережной Украины: Словообразование. Этимология. Этническая интерпретация. Москва, 1968. С. 278—285, 287; Трубачев О.Н. Этногенез и культура древнейших славян. С. 41—45; Железняк І.М. Рось і етнолінгвістичні процеси середньонаддніпрянского Правобережжя. Київ, 1987. С. 109—110, 113, 127, 132; Давня історія України: в 3 т. Т. 1: Первісне суспільство. Київ, 1997; Пачкова С.П. Участь прийшлого компоненту у формуванні зарубинецької культури. Археологія. 1999. № 4. С. 33—35; Тищенко К. Етномовна історія прадавньої України. Київ, 2008.

⁵¹ Максимов Є.В. Зарубинецька доба в історії східних слов'ян. Старожитності Русі-України: Зб. наук. праць. Київ, 1994; Максимов Є.В. Європейські впливи в зарубинецькій культурі. Археологія. 1999. № 4. С. 43—45; Козак Д.Н. Формування давньослов'янських пам'яток на території Волині і Північної Галичини в першій чверті І тис. Археологія. 1996. № 2. С. 59—63; Пачкова С.П. Поховальний обряд зарубинецької культури на Середньому Подніпров'ї. Археологія. 2002. № 3. С. 38.

⁵² Пиоро И.С. Крымская Готия. Киев, 1990; Козак Д.Н. Взаємодія слов'ян і германців на території України в першій половині І тис. н. е. Археологія. 1993. № 2; Козак Д.Н. Етнічні про-
широкомасштабної асиміляції слов'янами германців, як у випадку з іранцями, дослідження все ж не засвідчують.

Частково субстратний, але більше адстратний, тобто свого роду «додатковий», чи «бічний» (дія якого виявилася вже переважно після того, як український етнос у головних рисах сформувався) характер мала в І — на початку ІІ тис. н. е. взаємодія слов'ян-протоукраїнців, а згодом власне українців з тюрками (булгарами, печенігами, торками, половцями, ногайцями та ін.). Її результатом, як і у випадку з іранцями, було подальше формування у протоукраїнців механізму культурної адаптації до умов степу <fnref n="53" />. На правобережному й лівобережному Поліссе слов'яни асимілювали деяку кількість балтського населення, яке потрапляло на терени України й пізніше, у часи Великого князівства Литовського <fnref n="54" />.

Починаючи з епохи неоліту-енеоліту, давня Україна розвивалася під сильним впливом близькосхідно-середземноморської цивілізації, який спочатку опосередковано, а потім і прямо позначився на формуванні культурних традицій слов'ян-протоукраїнців. Перші такі впливи досягли території України приблизно у V тис. до н. е. із заходу, в обхід Карпат, та через Балкани й нижню Наддунайщину (культури лінійно-стрічкової кераміки, буго-дністровська, трипільська тощо). Саме з таким впливом пов'язана появя на українських землях відтворювальних форм господарства — землеробства, скотарства, а також металургії й житлобудування з традиційною для України технікою будівництва з використанням глини <fnref n="55" />.

Ще одним напрямом близькосхідно-середземноморських цивілізаційних впливів виступав Кавказ, зокрема, великою була його роль у поширенні на українських землях скотарства й металургії <fnref n="56" />. Від епохи неоліту-енеоліту по території України в Європі проходить північний кордон так званої зони ранньоземлеробських культур, що простягалася від Китаю до європейських Балкан і водночас на українських теренах була відгалуженням близькосхідно-середземноморської

<footnote>цеси в Україні наприкінці І тис. до н. е. — у І тис. н. е... С. 151; Козак Д.Н. Велььбарська культура: готи чи гепіди? *Археологія*. № 3. 2002. С. 14, 15; Баран В. *Давні слов'яни*. Київ, 1998. С. 165—192.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ Житецкий И. Смена народностей в Южной России (Историко-этнографические заметки). Киевская старина. 1894. № 11. С. 371—418; Халимоненко Г. Інститут козацтва, тюркського і українського. Східний світ. 1993. № 1. С. 108—111; Балушок В. Ще раз до проблеми генези образу тополі у фольклорі та віруваннях українців (у контексті українськотюркських взаємин). Матеріали до української етнології. 2015. Вип. 14. С. 6—13.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ Козак Д.Н. Етнічні процеси в Україні наприкінці І тис. до н. е. — у І тис. н. е... С. 151; Тищенко К. Литва на Сіверщині. Пам'ятки України. 2001. № 1—2 (130—131). С. 104.</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Давня історія України: У 3 т. Київ, 1997—2000. Т. 1. С. 163, 232—236; Мерперт Н.Я. Этнокультурные изменения на Балканах на рубеже энеолита и раннего бронзового века. Этногенез народов Балкан и Северного Причерноморья. Москва, 1984. С. 234; Потехіна І.Д., Телегін Д.Я. Деякі спірні питання з історії населення Південного Подніпров'я в ІХ—IV тис. до н. е. Археологія. 1997. № 2; Відейко М. Трипільська археологична культура в Україні. Народна творчість та етнографія. 2005. № 3.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ Черных Е.Н. Металл — человек — время. Москва, 1972. С. 103; Потехіна І.Д., Телегін Д.Я. Деякі спірні питання... С. 121, 122; Давня історія України. Т. 1. С. 293—327, 406—409, 534 та ін.</footnote>
цивілізації <fnref n="57" />. На північ і північний схід від цього регіону в V—III тис. до н. е. панували примітивніші мисливсько-рибальські культури <fnref n="58" />. З часом і на сході та південному сході України, під впливом правобережних сусідів і цивілізаційних хвиль через Кавказ, а також завдяки місцевим природно-географічним умовам і традиціям тамтешнього населення, формується низка культур, в основному скотарського спрямування (середньостовітська, нижньомихайлівсько-кеміобинська, ямна культурні спільноти), які започатковують майбутній етнокультурний комплекс степовиків (проте ще не номадів) <fnref n="59" />. Ці культури мали постійні, більш чи менш тісні зв'язки з азійсько-близькосхідним регіоном, зокрема через Кавказ. До періоду міді-бронзи у межах історичного українського ареалу відносять перші культурні контакти лісостепового населення зі степовим <fnref n="60" />, які, то затухаючи, то пожвавлюючись, відтоді не припинялися аж до початку модерних часів. Північний схід України ще досить довго залишався більш відсталою культурною периферією. Тут жили, як припускають, фіно-угорські племена (зокрема творці культури ямково-гребінцевої кераміки) <fnref n="61" />.

Починаючи з VII ст. до н. е. у Північному Надчорномор'ї виникають численні грецькі колонії, культурний вплив яких поширюється на сусідніх скіфів, пізніше сарматів, а також на віддаленіших фракійців і досягає області зарубинецьких племен, які (чи частину з яких) на сьогодні визнають за слов'янські. А з приєднанням Дакії та причорноморських грецьких колоній і держав до Римської імперії на землі України шириться вплив провінційно-римської культури. Саме тоді тут формується поліетнічна черняхівська археологічна культура, серед творців якої були германці готського угруповання, сармати, пізні скіфи, фракійці, а також слов'яни (на верхньому й середньому Дністрі, у Подніпров'ї, можливо, і в інших місцевостях) <fnref n="62" />. Черняхівську культуру визначають як культуру провінційно-римських впливів. Ці впливи поширювалися через торгово-ремісничі фракторії, засновані вихідцями з наддунайських провінцій імперії та з надчорноморських грецьких поселень <fnref n="63" />. Таких впливів інші території Східної Європи, включно з

<footnote n="57">⁵⁷ Черных Е.Н. На пороге несостоявшейся цивилизации. *Природа*. 1976. № 2. С. 78—93.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Телегін Д.Я. Основні періоди історичного розвитку населення на території України у V — першій половині IV тис. до н. е. *Археологія*. 1992. № 4. С. 3—10.</footnote>

<footnote n="59">⁵⁹ Телегін Д.Я. Основні періоди історичного розвитку населення на території України у V — першій половині IV тис. до н. е. *Археологія*. 1993. № 1; Давня історія України... Т. 1. С. 273.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ Давня історія України... Т. 1. С. 248, 292, 293, 294, 299; Мовша Т. Трипільсько-кукутенська спільність — феномен у стародавній історії Східної Європи (до проблеми виділення культур). Записки Наукового товариства імені Шевченка (далі — ЗНТШ). Т. ССХХV: Праці історично-філософської секції. Львів, 1993. С. 43—44, 45, 46.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ Панченко Ю.В. До етнічної належності неолітичного населення Північно-Східної України. *Археологія*. 2002. № 4. С. 9.</footnote>

<footnote n="62">⁶² Козак Д.Н. Вельбарська культура... С. 14—15; Терпиловський Р.В. До проблеми контактів між київською та черняхівською культурами на ранньому етапі їх розвитку. *Археологія*. 2002. № 3.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Рикман Э. Этническая история населения Поднестровья и прилегающего Подунавья в первых веках новой эры. Москва, 1975. С. 205—214, 251; Баран В.Д. Черняхівська культура. За матеріалами Верхнього Дністра і Західного Бугу. Київ, 1981. С. 106.</footnote>
майбутніми Росією і Білоруссю, не зазнавали. Дещо подібним хіба що було становище в Польщі, а особливо в Чехії та Словаччині, хоча туди культурні впливи надходили переважно із західніших областей Середземномор'я.

З причорноморських грецьких колоній та наддунайських провінцій Римської імперії, спочатку серед фракійського, скіфо-сарматського (насамперед осілого) і готського населення півдня й південного заходу України, а далі й серед слов'ян набувають поширення передові прийоми агротехніки, нові землеробські культури та знаряддя, зокрема плужного типу із залізним наральником, ротаційні жорна, сокира з горизонтальним обухом, напилок тощо<fnref n="64" />. Фракійці, а також кельти, групи яких досягли українських територій, мали й свої давні високі культурні традиції з землеробстві та ремеслах<fnref n="65" />. Чорна металургія на території України також має давню місцеву традицію, закладену ще дослов'янським населенням і сформовану під впливом середземноморської цивілізації<fnref n="66" />. Традиції ремісничих виробництв, що стали надбанням українського народу, значною мірою складися під впливом неслов'янського населення та цивілізацій Середземномор'я і Близького Сходу (гончарство, поява ткацького й токарного верстатів, технології в металургії, ювелірні ремесла тощо).

Численні етнокультурні паралелі між українцями й іранцями причорноморського регіону, а також генетичні зв'язки низки реалій традиційної культури українців з культурою іранців свідчать про використання слов'янами досвіду життєдіяльності цих своїх попередників. Зокрема, можна назвати каркасно-турлучну конструкцію житла, а саме хату-мазанку; димар для відведення диму; плетену з лози кошницю для зберігання зерна, аналогічну північнокавказькій «сапетці» (в українців *сапет* — великий плетений кошик <fnref n="67" />); предмети хатнього інтер'єру (низенький круглий столик, килими та орнаментальні мотиви); хутряні шапки різних форм, аналоги в крої свити, кожуха й жупана, постолів; шкіряні пояси тощо<fnref n="68" />. Мовний матеріал та етнографічні факти свідчать про іранський спадок

<footnote n="64">⁶⁴ Баран В.Д. *Черняхівська культура...* С. 53, 61, 103, 106, 125; Баран В.Д. *Давні слов'яни...* С. 227—228; *Славяне Юго-Восточной Европы в предгосударственный период*. Київ, 1990. С. 72—74, 162—163, 363; Козак Д.Н. *Етнічні процеси в Україні наприкінці І тис. до н. е.* — у І тис. н е... С. 151—152.</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ Lupu N. *Die dakische Zivilization und ihre Bezihungen zur römischen Welt im 1. Jahrhundert v. u. Z. und 1. Jahrhundert u. Z.* *Forschungen zur Volks- und Landeskunde*. 1977. Bd. 20. No. 1; Lupu N. *Der Dakische Staat zur Zeit Burbistas.* *Forschungen zur Volks- und Landeskunde*. 1980. Bd. 23. No. 1.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Паньков С.В. *Стародавня чорна металургія на території південного заходу Східної Європи* (до концепції розвитку). *Археологія*. 1994. № 4.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Грінченко Б. *Словарь української мови, зібрала редакція журнала «Кіевская старина».* Київ, 1909. Т. IV. С. 102.</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ Бубенок О.Б. Ясы и бродники в степях Восточной Европы... С. 156—159; Бубенок О.Б. Аланы-асы в Золотой Орде (XIII—XV вв.). Киев, 2004. С. 277—288; Вовк Хв. *Студії з української етнографії та антропології*. Київ, 1995. С. 117; Бломквист Е.Э. Крестьянские постройки русских, украинцев и белорусов (поселения, жилища и хозяйственные построения). *Восточнославянский этнографический сборник: Очерки народной материаль-</footnote>
у культурі рільництва (важкий колісний плуг, слова «збіжжя» і «борщ», як і пов'язані з ними реалії культури)<fnref n="69" />. А реконструкції одягу скіфів, здійснені на основі археологічних знахідок, засвідчують побутування у них жіночої сорочки з цільними рукавами і поясного одягу типу української плахти чи обгортки<fnref n="70" />, що вказує на ймовірний генетичний зв'язок між цими (а можливо, й іншими) елементами костюма українців і надчорноморських іранців. Деякий слід залишили в культурі українців і германці. Зокрема, з готською мовою пов'язане походження слів «котел», «хлів», «дошка», «блюдо», «виноград», «скло», «шеляг», «лихва», що свідчить про імовірні запозичення самих реалій культури<fnref n="71" />.

Значним був вплив дослов'янського населення на мову й духовну культуру українців. Зокрема, в українській мові він проявився у появлі під впливом іранців фрикативного *h* замість проривного *у*, в анлауті слів із графічним *ф-*(хv-), найбільшій кількості іранізмів серед інших слов'янських мов та інших явищах<fnref n="72" />. У релігію й міфологію увійшов ряд персонажів іранського, а можливо, й іншого етнічного походження. Так, на сьогодні вважається доведеним іранське походження Хорса і Семаргла; проглядає іранський вплив в образах Стрибога і Дажбога<fnref n="73" />. Недавні ж дослідження показують, що відомий давньоруський язичницький пантеон Володимира був пантеоном саме південноруських земель, населення яких асимілювало велику кількість іранців<fnref n="74" />. Вій, більшість фольклорних пара-

<footnote>ной культуры русских, украинцев и белорусов в ХІХ — начале ХХ в. Москва, 1956. С. 86—87, 421—422; Косміна Т. Генетична природа української хати (до проблеми ірано-кавказьких впливів). Україна на межі тисячоліть: етнос, нація, культура. Кн. 1—2. Київ, 2000. С. 360—365.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Бубенок О.В. Ясы и бродники в степях Восточной Европы... С. 156—159; Тищенко К. Мовні дарунки давніх сусідів: від скіфів до хозарів. Урок української. 2004. № 5—6. С. 7.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Прилипко Я.П., Болтрик Ю.В. Опыт реконструкции скифского костюма на материалах погребения скифянки из Вишневой Могилы. *Курганы Степной Скифии*. Киев, 1991. С. 27, 30, 32.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Топоров В.Н. Древние германцы в Причерноморье: результаты и перспективы. *Балто-славянские исследования 1982*. Москва, 1983. С. 227—263; Етимологічний словник української мови: в 7 т. / ред. кол. О.С. Мельничук та ін. Київ, 1982. Т. 1. С. 286; 377—378; Етимологічний словник української мови: в 7 т. Київ, 1989. Т. 3. С. 57, 260; Магомедов Б.В. Готи в Східній Європі. *Археологія*. 1999. № 4. С. 61; Тищенко К. Мовні дарунки давніх сусідів... С. 20.</footnote>

<footnote n="72">⁷² Абаев В.И. О происхождении фонемы у (h) в славянском языке. *Проблемы индоевропейского языкознания*. Этюды по сравнительно-исторической грамматике индоевропейских языков. Москва, 1964; Тищенко К. Іранські ізоглоси слов'янських мов. Східний світ. 1994. № 1—2; Тищенко К. Мовні дарунки давніх сусідів... С. 3—11.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Топоров В.Н. Святость и святые в русской духовной культуре. Т. 1: Первый век христианства на Руси. Москва, 1995. С. 508—575; Тищенко К. Іранські ізоглоси слов'янських мов; Васильев М.А. «Хорс жидовин»: древнерусское языческое божество в контексте проблем Khazaro-Slavica. *Славяноведение*. 1995. № 2.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Васильев М.А. Язычество восточных славян накануне крещения Руси: *Религиозно-мифологическое взаимодействие с иранским миром*. Язычекая реформа князя Владимира. Москва, 1999. С. 201—248.</footnote>
лелей якого фіксується саме на території України, етимологічно й семантично пов'язаний з іранським Ваю, можливо, з кельтською міфологією <fnref n="75" />.

Обрядовість українців також має багато елементів, які генетично пов'язані з дослов'янським населенням: сліди культу бика; обрядові рядження і ритуальні ігри при мерці, які знаходять паралелі у народів карпато-балканського регіону; аналогії українського Великодня з іранським Ноурузом, можливо, обрядових ігор «Писар», «Калета» і гри, в якій імітується процес ткання килима; сакральні функції згадуваного збіжжя; використання килима в поховальній обрядовості; солярна атрибутика калети та ін. <fnref n="76" /> Те саме потрібно сказати стосовно художніх ремесел та народного мистецтва, зокрема декоративно-прикладного й образовтворчого, а також народної музики, які виявляють давні місцеві корені, генетично пов'язані з балкансько-середземноморським та іранським світами <fnref n="77" />. Значним є дослов'янський спадок і у фольклорі українців: низка мотивів, пов'язаних з образом коня, паралелі в українських та перських казках і текстах інших фольклорних жанрів. Особливо примітним є сюжет «дівчина-воїн», пов'язаний з успадкованим від субстратного іраномовного населення високим статусом жінки в традиційній українській нормативній культурі <fnref n="78" />.

Порівнюючи території побутування комплексів традиційної культури українців, виявлених за допомогою картографування, з археологічними культурами на теренах України, починаючи з неоліту-енеоліту (з IV тис. до н. е.), відзначаємо цікаву тенденцію до більшого чи меншого збігу їхніх ареалів. Зокрема, це досить чітко видно в разі зіставлення карт ареалів низки явищ обрядово-міфологічної (родильна обрядовість, фольклорно-міфологічні тексти про «походження дітей», новорічні обряди «Коза» і «Маланка») та матеріальної (житло, одяг,

<footnote n="75">⁷⁵ Абаев В.И. Образ Вия в повести Н.В. Гоголя. Русский фольклор. Москва; Ленинград, 1958. Т. III; Тищенко К. Мовні дарунки давніх сусідів... С. 15.</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ Тищенко К. Іранські ізоглоси слов'янських мов... С. 130; Бубенок О.Б. Ясы и бродники в ступях Восточной Европы... С. 154; Чебанюк О.Ю. Деякі східні ремінісценції й паралелі в українському фольклорі (До питання світоглядних концептів). Буковинський історико-етнографічний вісник. Чернівці, 2001. Вип. 3. С. 106—108.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Грушевський М. Ковтки т. зв. «київського типа» у сучасних Кавказців. ЗНТШ. Львів, 1900. Т. XXXVII. С. 3—4; Зеленин Д.К. Восточнославянская этнография. Москва, 1991. С. 201—202; Вовк Хв. Студії з української етнографії та антропології... С. 149; Кульчицька А. Орнамент трипільської культури і українська вишивка ХХ ст. Львів, 1995; Романець Т.А. Стародавні витоки мистецтва української народної кераміки. Київ, 1996; Грица С. Українські думи в міжетнічному діалозі. Родовід. 1995. № 2 (11). С. 75—79; Грица С. Музичний фольклор з погляду етногенезу. Матеріали до української етнології. Київ, 2002. Вип. 2 (5). С. 364, 365.</footnote>

<footnote n="78">⁷⁸ Москаленко М. Фольклорний алфавіт давньоруського космосу. Золотослов. Поетичний космос Давньої Русі. Київ, 1988. С. 17; Гамада Р. Перська народна література в Україні й проблеми адаптації. ЗНТШ. Т. ССХХХІХ: Праці Філологічної секції. Львів, 2000. С. 466—478; Рахно К.Ю. Східні ремінісценції в українському фольклорі. Мовні та літературні зв'язки України з країнами Сходу. Київ, 2010. С. 58—97; Ребрик О. Перські народні казки у контексті українських фольклористичних досліджень. Народознавчі зашити. 2013. № 5 (113). С. 819—826.</footnote>
знаряддя) культур українців з картами розміщення археологічних культур. Так, південний, поліський, правобережно-центральний, лівобережно-східний історико-етнографічні регіони (основу територій двох останніх, найбільших за площею, становить лісостепова зона — основна для України) тяжіють до відповідних археологічних культур. На заході країни часто існували зовсім інші археологічні культури. І в ХІХ—ХХ ст. там також знаходяться самостійні етнографічні й субетнічні групи українців (гуцули, бойки, лемки, закарпатці тощо) з чітко вираженими особливостями традиційно-побутової культури.

Упродовж тисячоліть траплялися тривалі періоди означеної кореляції ареалів археологічних культур з пізнішими ареалами комплексів традиційної культури українців, які переривались кількаразовими періодами змішання кордонів культур і поширенням культурних проявів за їхні межі (найчастіше південних — у центральну зону), що згодом знову змінюються тривалими періодами тенденції до збігу зазначених ареалів <fnref n="79" />. Тенденція до територіальних збігів у розміщенні ареалів комплексів української традиційної культури та археологічних культур достатньо чітко корелює також і з картою говорів української мови <fnref n="80" />. Усе це, га даємо, відображує кількатисячолітній процес формування тієї культурної основи, на якій пізніше виросла традиційна етнокультура українців з її основними регіональними варіантами (на жаль, картографування багатьох етнографічних реалій ще не проведено).

На час утворення Київської Русі у слов'ян на теренах майбутньої України сформувалася культура, що, з одного боку, мала досить істотні ознаки подібності між її локальними варіантами, які, як вказує М. Грушевський, з'явилися в результаті масштабних міграцій протоукраїнської людності, спричинених наступом степовиків. «Таку етнографічну подібність при такій великій території і

<footnote n="79">⁷⁹ Результати картографування етнографічних реалій див.: Гаврилюк Н.К. Картографирование явлений духовной культуры (по материалам родильной обрядности украинцев). Киев, 1981. С. 201—222; Гаврилюк Н.К. Київськополіський варіант традиційної сімейної обрядовості на фоні суміжних територій. Полісся: етнолінгвістичне дослідження. Київ, 1989. С. 24—35; Гаврилюк Н.К. Міфологічні формули на тему «походження» дітей (досвід систематизації українських текстів та інослов'янські паралелі). Мистецтво, фольклор та етнографія слов'янських народів: ХІ Міжнар. з'язд славістів. Київ, 1993. С. 182—192; Гаврилюк Н.К. Формули-міфи про народження дітей (До ареальної характеристики на українському Поліссі і суміжних територіях). Проблеми сучасної ареалогії. Київ, 1994. С. 333—337; Курочкін О. Українські новорічні обряди «Коза» і «Маланка». Опішне, 1995. С. 337, 239—242; Курочкін О. Два типи новорічних обходів з масками на Україні (за матеріалами етнокартографічного дослідження). Матеріали до української етнології. Київ, 1995. Вип. 1 (4); Косміна Т. До проблеми виділення етнографічних ареалів традиційно-побутової культури українців. Політологія. Етнологія. Соціологія: Доповіді та повідомлення ІІІ Міжнар. конгресу україністів. Харків, 1996. С. 61; Пономар Л. Назви одягу Західного Полісся. Київ, 1997; Пономар Л. Народний одяг Правобережного Полісся середини ХІХ — середини ХХ століть (Історико-етнографічний атлас. Словник). Київ, 2014; Карти археологічних культур див.: Археология Украинской ССР: в 3 т. Т. 1. Киев, 1982. С. 204, 224, 282, 362, 422, 474, 500; Т. 2. Киев, 1986. С. 62; Этнокультурная карта территории Украинской ССР в I тыс. н. э. Киев, 1985.</footnote>

<footnote n="80">⁸⁰ Карту говорів української мови див.: Українська мова: Енциклопедія. Київ, 2000.</footnote>
великій чисельности також не часто можна стрінути»<fnref n="81" />, — зазначає вчений. А з іншого боку — ця культура мала певні особливості, які відрізняли її від культури населення на теренах сусідніх країн, де також ішов процес формування інших слов'янських народів. Саме у VIII—IX ст. практично всю територію України, заселену слов'янами, за винятком сіверян, займає археологічна культура лука-райковецька, для якої в усіх регіонах характерні однотипні житла, кераміка, поховальні споруди та інші фіксовані археологічно культурні реалії.

На територіях майбутніх Білорусі та Росії в цей період поширені зовсім інші археологічні культури (тушемлинська, банцерівська, мощинська та ін.). Про них, зокрема про ті, що займали майбутні російські землі, В. Баран пише: «Матеріальна культура північно-східних племінних союзів, що утворились у взаємодії слов'ян із угро-фінськими племінними субстратами, характеризується у VIII—IX ст. своїми відмінними рисами, причому не тільки стосовно до південної групи (слов'ян на теренах України. — Авт.) у цілому, а й усередині своєї групи (довгі кургани, сопки, жіночі прикраси і т. п.), залежно від того, територію яких фінно-угторських субстратних груп вони займали»<fnref n="82" />. До речі, на відміну від України, у регіонах етногенезу росіян і білорусів розселення слов'ян та асиміляція ними субстратного населення (балтів і фіно-угрів) тривали навіть у ХІ—ХІІІ ст., а часом і довше. Це, звичайно, позначалося й на етногенезі.

Зі слов'янських племінних груп, які жили на території України, лише сіверяни, що залишили пам'ятки волинцівської та роменської археологічних культур, в етнокультурному плані відрізнялися від правобережних слов'ян. Однак фіксовані археологічно відмінності між сіверянами та іншими протоукраїнськими племенами не варто перебільшувати, оскільки, за даними тієї самої археології, у формуванні лівобережного слов'янського населення взяли участь великі групи слов'ян із Правобережжя. «Маючи в значній мірі спільні корені, Райковецька і Роменська культури дуже близькі за характером жител, похоронного обряду і реччового матеріалу»<fnref n="83" />, — зазначає В. Баран.

Різниця між слов'янським населенням майбутніх України, з одного боку, а також Росії та Білорусі — з іншого, найперше виявлялася в господарстві, зокрема в системах землеробства, які відповідали місцевим природно-географічним умовам і склалися історично. На теренах України на час утворення Київської Русі переліг у більшості районів змінюється дво- і трипільною системами. І лише на окраїнах (переважно північне Полісся) досить широко практикується підсіка<fnref n="84" />. А щодо ХІ—ХІІ ст. дослідники здебільшого говорять про «існування елемен-

<footnote n="81">⁸¹ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 1... С. 14.</footnote>

<footnote n="82">⁸² Баран В.Д. Давні слов'яни... С. 147; див. також: Седов В.В. Восточные славяне в VI—XIII вв. Москва, 1982.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Баран В. Давні слов'яни... С. 147, див. також с. 107, 109, 212.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Довженок В.Й. Землеробство древньої Русі до середини ХІІІ ст. Київ, 1961. С. 104—105, 113, 123; Звіздецький Б.А., Готун І.А. Будівлаі селища Гульськ та їх значення для вивчення соціально-економічного феномену поліського села кін. І тис. Археологія. 1997. № 2.</footnote>
тів вогне-зрубного землеробства і ... лісового перелогу»<fnref n="85" />. На землях майбутніх Росії та Білорусі була поширена і перелогова система, особливо на нечисленних ділянках лісостепу та на лісових вирубках, попри те, що саме підсічно-вогневе землеробство продовжувало відігравати дуже важливу, а то й провідну роль. А дво- і трипільна системи, і навіть переліг, з одного боку, і підсіка — з другого, виступали зовсім різними типами агрокультури, на чому наголошує В. Петров. Підсічне землеробство велося без застосування орних знарядь і тяглової худоби, воно диктувало досить рухливий спосіб життя і значний розвиток лісових промислів. При підсічно-вогневому землеробстві «селянин лише частково був землеробом і землеробство не виступало його прямим і скільки-небудь єдиним заняттям. Одночасно він був мисливцем та рибалкою, добував кору, луб і бересту, поташ, вугіля, смолу, живицю, займався бортним бджільництвом та цілим рядом інших промислів, що утворювали в сукупності одну складну, навдивовиж струнку систему господарства, яка базувалася на експлуатації лісу й лісових багатств»<fnref n="86" />. П. Третьяков теж зазначав: «Землеробське господарство північних слов'янських племен мало специфічний “лісовий” характер»<fnref n="87" />. Дво- й трипілля практикувалося у них лише на староораних землях<fnref n="88" />.

Відповідною була відмінність і у знаряддях та вирощуваних сільськогосподарських культурах. Так, на півдні основними орними знаряддями були присто-совані до місцевих умов плуг, рало з широколопатевим наральником, тутешні різновиди сохи. Усі вони походили від місцевих знарядь плужного типу ще до-слов'янського населення. У північній, в основному лісовій, зоні користувалися переважно сохою, набагато менше плугом, а також місцевими різновидами рала з безлопатевими наральниками, що походили із Середньої Європи<fnref n="89" />. За підсічного ж землеробства орні знаряддя не застосовували: «Знаряддями підсічного землеробства були насамперед залізна сокира та залізна мотика, яка слугувала для викорчовування коренів і рихлення землі в тих місцях, де вона не зовсім вигоріла»<fnref n="90" />. Зерно загортали в землю бороною-сукуваткою та граблями. Із землеробських культур на півдні в основному була поширена озима пшениця, на півночі переважала яра. У північній зоні снопи сушили за допомогою пристроїв

<footnote n="85">⁸⁵ Томашевський А.П. Природно-господарський аспект заселення басейну р. Тетерів у середньовічні часи. Археологія. 1992. № 3. С. 55.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Петров В.П. Подсечное земледелие. Киев, 1968. С. 33.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ История культуры Древней Руси: в 2 т. Т. І: Домонгольский период. Материальная культура. Москва; Ленинград, 1948. С. 51.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Довженок В.Й. Землеробство древньої Русі... С. 61, 83, 105, 114, 123; Шмидт Е.А. О земледелии в верховьях Днепра во второй половине I тыс. н. э. Древние славяне и Киевская Русь: Сб. науч. трудов. Киев, 1989. С. 70, 72—73.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ Довженок В.Й. Землеробство древньої Русі... С. 66, 70, 83, 88—90; Седов В.В. Восточные славяне в VI—XIII вв... С. 236; Зеленин Д.К. Восточнославянская этнография... С. 38, 42, 48; Этнаграфія беларусаў: гістарыяграфія, этногенэз, этнічная гісторыя. Мінск, 1985. С. 54.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ История культуры Древней Руси. Москва; Ленинград, 1951. С. 53. Див. також: Петров В.П. Подсечное земледелие...</footnote>
типу «овин», «шиш», з використанням вогню, а на півдні, де сонячних днів більше, — на сонці. Зерно зберігали на півночі зазвичай у спеціальних наземних будівлях, на півдні, як правило, — у зернових ямах, відомих ще з енеоліту. Останні частково побутували і в предків білорусів та південних росіян, проте найпосиширенішими були серед праукраїнців. Причиною виступала різниця в ґрунтах, каіматі і традиціях землеробства <fnref n="91" />. Мала віддача землі на півночі, на відміну від півдня, спричиняла значний розвиток промислів.

Матеріальна культура північної Русі була загалом близькою до західнослов'янського, балтського й фіно-угорського світів. Не випадково етнокультурна відмінність слов'ян півдня та півночі Русі виявлялася також у ремеслах. Для них на майбутніх українських землях характерні більш рання поява токарного та горизонтального ткацького верстатів, давні місцеві традиції в керамічному виробництві та ковальстві, балкансько-візантійські і кавказькі впливи в ювелірній справі <fnref n="92" />. Своєрідність металургії на півночі Русі полягала в «широкому освоєнні зварних конструкцій із заліза й сталі і значній частці серед них тришарового пакета», а в ковальському ремеслі південноруських земель переважали «прості технологічні рішення: відковування виробів цілком із заліза і сталі, збереження давньої технологічної традиції цементації виробу й заготовки» <fnref n="93" />. У деревообробних ремеслах на півдні набагато ширше використовували деревину листяних порід, а на північних землях — хвойних, які там поширеніші та стійкіші до вологогого клімату (а в той час, як відомо, у побуті взагалі застосовували багато предметів із дерева) <fnref n="94" />. Сировиною для ткацького ремесла на землях України здавна слугував не тільки льон, а й конопля, роль якої тут із часом зростає. У Росії ж та Білорусі виготовляли більше лляного волокна, що й природно, зважаючи на зростання частки посівів льону і зменшення коноплі з півдня на північ <fnref n="95" />. У галузі керамічного виробництва для всіх племен лука-райковецької археологічної культури та їхніх нащадків простежується спільність прийомів виготовлення посуду, його асортименту, орнаментації і спадкоємність із керамікою більш

<footnote n="91">⁹¹ Довженок В.Й. Землеробство древньої Русі... С. 132, 154; Седов В.В. Восточные славяне в VI—XIII вв... С. 237—238; Этнаграфія беларуса... С. 34; Беляєва С.О., Пашкевич Г.О. Зернове господарство Середнього Подніпров'я Х—XIV ст. Археологія. 1990. № 3. С. 45; Зеленин Д.К. Восточнославянская этнография... С. 74—76, 82, 83.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Седов В.В. Восточные славяне в VI—XIII вв... С. 240; Романець Т.А. Стародавні витоки мистецтва української народної кераміки...</footnote>

<footnote n="93">⁹³ Вознесенская Г.А. Технология кузнечного производства на южнорусских сельских поселениях. Археологія. 1999. № 2. С. 117. Див. також: Вознесенська Г.О. Технологія виробництва жниварських знарядь із стародавнього Ізяславля. Археологія. 1989. № 3; Вознесенская Г.А. О сложении производственных традиций в древнерусской металлообработке. Археологія. 1995. № 3.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Колчин Б.А. Новгородские древности. Деревянные изделия. Москва, 1968. (Свод археологических источников. Вып. Е1-32). С. 13; Сергеєва М.С. Дерев'яний посуд із давньоруських міст Середнього Подніпров'я. Археологія. 1998. № 1.</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Боряк О. Ткацтво в обрядах та віруваннях українців (середина ХІХ — початок ХХ ст.). Київ, 1997. С. 20—23.</footnote>
ранньої празько-корчацької культури, водночас є деяка відмінність від кераміки слов'янського населення інших регіонів Східної Європи <fnref n="96" />. Основним видом наземного транспорту на півдні у теплу пору року був віз, на півночі ж, у лісових районах, увесь рік переважали сани, там віз був мало поширений. Наприклад, під час розкопок у Новгороді знайдено кілька сотень деталей від саней і лише одну деталь (колесо) від воза <fnref n="97" />.

Спільність етнокультурного характеру, що охоплювала на час утворення, а далі й існування Київської Русі протоукраїнське населення, спостерігається і в інших сферах матеріальної культури: житлобудуванні, формах поселень, побутовій культурі. Зокрема, для північних земель характерна малодвірність поселень, включно з однодвірними, однією з причин чого виступала підсічна форма землеробства, що зумовлювала рухливіший спосіб життя. На теренах же України проявлялася тенденція до багатодвірності <fnref n="98" />. На півдні Русі, на відміну від північних районів, де житлом слугували наземні зубні без обмазки будівлі з дощатою підлогою й підклітом, переважала заглиблена в землю дерев'яна каркасно-стовпова чи зубна будівля з обмазаними глиною, зокрема всередині, а часто й побіленими, стінами. Дослідники відзначають широке використання ґрунту під час будівництва на півдні Русі — заглибленість у землю, земляна долівка, влаштування господарських ям у долівці, різних ніш, земляних лежанок тощо <fnref n="99" />.

Уже у давньоруський період у конструкції житла виявляються елементи, які, еволюціонуючи, надалі сприяли перетворенню його на традиційну українську хату. Це, наприклад, призьба, сіни, чотири-або трисхилий солом'яний дах, піч місцевої конструкції, долівка, що є функціонально доцільною саме в тутешніх умовах. Тут, щоправда, зафіксовано побутування й інших типів житла — наземного, з підклітом та інших, зокрема на Поліссі, у Києві на Подолі, з його повенями тощо, проте вони далеко не переважали <fnref n="100" />.

На півночі Русі, в умовах холоднішого клімату в поєднанні з вологим лісовим ґрунтом, ані долівка, ані заглиблення помещкання в землю не доцільні, тому тут слов'янські переселенці з півдня рано чи пізно переходили до будівництва вироблених місцевою субстратною традицією наземних жител <fnref n="101" />. У містах май-

<footnote n="96">⁹⁶ Седов В.В. Восточные славяне в VI—XIII вв... С. 90, 136, 148, 168, 170.</footnote>

<footnote n="97">⁹⁷ Колчин Б.А. Новгородские древности... С. 51, 56.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ Петров В.П. Подсечное земледелие... С. 13—17; История культуры Древней Руси... С. 51; Бломквист Е.Э. Крестьянские постройки русских, украинцев и белорусов. С. 33—38.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ Сергеєва М. Формування інтер'єру середньовічного міського житла. Українці: у 2 кн. Опішне, 1999. Кн. 2. С. 65—74.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ Раппопорт П.А. Древнерусское жилище. Ленинград, 1975. (Свод археологических источников. Вып. Е1-32); Козюба В.К. Південноруське сільське житло (матеріали до реконструкції заклибленого житла ХІ—ХІІІ ст.). Археологія. 1998. № 1; Толочко П. Київська Русь... С. 321; Седов В.В. Восточные славяне в VI—XIII вв...</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Раппопорт П.А. Развитие типов древнерусского жилища на территории Белоруссии. Этногенез белорусов: Тезисы докладов на науч. конф. по проблеме «Этногенез белорусов». Минск, 1973. С. 176.</footnote>
бутньої України існувала пов'язана з Південною Європою традиція кам'яного мурування<fnref n="102" />.

Для всіх слов'янських племен на теренах майбутньої України в VIII—IX ст., за винятком сіверян, був характерний одяг зі скромним однотипним набором прикрас, жіночі скроневі кільця у півтора оберта і однотипні персні. Слов'яни на територіях Росії та Білорусі мали значно багатший набір прикрас (що визначалося традиціями субстратного населення), до того ж ці прикраси, зокрема скроневі кільця, які є важливою етнодиференційною ознакою, були різними у різних племінних груп<fnref n="103" />.

Встановлена в ході фольклорно-етнографічних досліджень різниця в демонології українців ХІХ—ХХ ст., з одного боку, і росіян та білорусів — з другого, ретроспективно засвідчує значні відмінності між давньоруськими півднем і північчю в обрядово-міфологічній сфері. Про різницю між ними в язичницькому пантеоні йшлося вище. Крім того, вірування фіно-угорського населення на території майбутньої Росії навіть після прийняття християнства підживлювали язичництво і тамтешніх слов'ян, вносячи до нього доповнення й зміни, як порівняти з язичництвом південноноруського населення<fnref n="104" />.

Мовознавці — О. Шахматов, П. Житецький, А. Кримський, Ю. Шевельов (Шерех), Г. Півторак, О. Ткаченко та інші — стверджують, що вже з VI—IX ст. у слов'янського населення майбутньої України складаються стійкі мовні особливості, які відмежовували його від слов'янського населення майбутніх Росії та Білорусі, проте й об'єднували в мовну спільність, що охоплювала діалекти більшості південних племінних груп, а потім їхніх нащадків, виступаючи показником формування єдиної мови на цій території<fnref n="105" />. А на ХІ—ХІІІ ст. мовознавці (дехто навіть на раніший час, що менш імовірно) відносять завершення формування української мови, основним показником чого вважається занепад редукованих їх, ї поява його фонетичних наслідків<fnref n="106" />. До речі, як видається, на ХІ—ХІІІ ст. взагалі припадає розпад загальнослов'янської мовної єдності<fnref n="107" />. Утворення єди-

<footnote n="102">¹⁰² Могирич І.В., Могирич Р.І. Особливості техніки мурування і архітектурних форм Галицько-Волинського зодчества (Х—ХIV ст.). Археологія. 1990. № 4.</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³ Седов В.В. Восточные славяне в VI—XIII вв... С. 179.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Ратобильская А.В. Летописный рассказ о «движении волхвов» и религиозные представления финно-угров. Славяноведение. 1996. № 5.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ Шахматов А.А. Краткий очерк истории малорусского (украинского) языка. Украинский народ в его прошлом и настоящем. Петроград, 1916. Т. II. С. 681; Житецький П.І. Вибрані праці. Філологія. Київ, 1987. С. 289—294; Кримський А. Українська мова, звідки вона взялася і як розвивалася. Історія української мови: Хрестоматія / упоряд. С.Я. Єрмоленко, А.К. Мойсієнко. Київ, 1996. С. 23, 31, 34; Шевельов Ю. Чому общерусский язык, а не вібчоруська мова? З проблем східнослов'янської глотогонії. Там само. С. 198—205; Півторак Г. Українці: звідки ми і наша мова. Київ, 1993; Ткаченко О.Б. Українська фонетика на історикотипологічному тлі. Мовознавство. 1998. № 2—3.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Півторак Г. Українці: звідки ми і наша мова... С. 8—15.</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ Развитие этического самосознания славянских народов в эпоху зрелого феодализма. Москва, 1989. С. 5.</footnote>
ної (української) мови на території України в зазначений час підтверджує, на-
приклад, аналіз текстів києворуського періоду (Х—ХІІ ст.), зроблений С. Ви-
соцьким, який виявив у них цілу низку ознак, властивих «протоукраїнській, а
подекуди сучасній українській мові»<fnref n="108" />.

Якщо говорити про українську мову і культуру взагалі, то на їх формування
мали великий вплив зовнішні умови, в яких відбувався глотогенез і культурогенез
українців. Під їх дією постають, як підмітив М. Грушевський, надзвичайно «од-
ностайніші форми», які рідко в якого народу трапляються. Це був наслідок кіль-
кох хвиль широкомасштабних міграцій слов'ян на теренах майбутньої України (із
півночі й заходу на південний схід, а також у зворотному напрямку) під тиском
степових народів, що «вимішували» цю людність <fnref n="109" />.

Слов'яни на теренах України на час утворення Київської Русі мали власний досвід державотворення, відмінний від досвіду слов'янського населення в Росії, Білорусі, Польщі, Чехії. Не вдаючись у розбір більш чи менш дискусійного питання про дійсно засвідчену в джерелах роль варягів у формуванні держави Русь, не можна не визнати впливу державно-політичної традиції, пов'язаної з грецькими містами-колоніями та скіфами, продовженої сарматами, готами, гунами, хозара-ми. Тож справедливими видаються слова В. Барана: «Південно-східні слов'яни пройшли готську, гунську, аварську, хозарську “школи” поки були готові до ство-рення своєї Київської держави, хоч і не без допомоги варязьких князів»<fnref n="110" />.

<footnote n="108">¹⁰⁸ Висоцький С.О. Київська писемна школа Х—ХІІ ст. (До історії української писемнос-ті). Київ; Львів; Нью-Йорк, 1998. С. 185—189.</footnote>

<footnote n="109">¹⁰⁹ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 1... С. 14.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Баран В. Давні слов'яни... С. 158.</footnote>
ФОРМУВАННЯ
ЕТНІЧНОЇ
ІДЕНТИЧНОСТІ

Земельні етнічні спільноти. Головною ознакою завершення формування будь-якого народу вважається поява етнічної ідентичності, фіксованої в загальноприйнятій членами спільноти самоназві. Однак для того, щоб у слов'янського населення Русі-України з'явилася єдина самосвідомість, чи ідентичність, йому необхідно було пройти доволі тривалу еволюцію, а також мала проявитися дія певних чинників.

Досить поширеним навіть серед науковців є твердження,
що етнічність у різні історичні епохи та періоди виявляється
однотипово. Власне, йдеться про те, що її характерні особли-
вості практично залишаються поза часовою та цивілізаційною
кореляцією. Тож етнічність, якщо і має відмінності від епохи
до епохи, то не принципові, так само характеристики етнічних
спільнот (етносів) за своїми проявами загалом також однакові
чи близькі — що в первістості, що в середньовіччі, що в модер-
ні часи. Тому нерідко про прояви етнічності у більш чи менш
віддалені історичні епохи судять на основі спостережень за су-
часними народами.

Однак насправді етнічний поділ, існуючи, очевидно, ще від появи людства, мав у попередні історичні часи та епохи, зокрема у середньовіччі, помітно інші форми й прояви, ніж нині <fnref n="111" />. Самі етнічні спільноти тоді концентрувалися на переважно невеликих обширах, а етнічність, як зазначають фахівці з проблем домодерної етнічної історії, «часто значною мірою перекривалася політичними, релігійними, територіальними, військовими чи іншими типами ідентифікації» <fnref n="112" />. Для середньовіччя і, принаймні частково, раннього модерну часто взагалі характер-

<footnote n="111">¹¹¹ У цьому разі ми не зачіпаємо проблеми специфіки етнічності у номадів, для якої, зокрема, характерна етнічна плинність.</footnote>

<footnote n="112">¹¹² Pohl W. Political uses of ethnicity in early medieval Europe... P. 204.</footnote>
на відсутність чіткого усвідомлення етнічної ідентичності, яка нерідко була вкрай невиразною, навіть примітивною і слабко вловлюваною. Йдеться про свого роду зародкові, первинні форми етнічного поділу, які лише мали слугувати базою для утворення в подальшому розвинених етнічних спільнот із чіткою ідентичністю. Водночас відчуття, що крім «своїх» навколо є ще й «чужі», завжди існувало і було виразним.

Однією з найважливіших причин такої ситуації в домодерні часи була нероз-
виненість засобів і мереж інформаційних комунікацій, якими між членами спіль-
ноти передається етнічно значуща інформація <fnref n="113" />. Звужений ареал комунікацій-
них можливостей у середньовіччі зумовлював превалювання переважно усного
способу передання культурної інформації, включно з етнічною, — як у синхронії,
так і між поколіннями, а також ставив просторову межу її розповсюдженню. Пи-
семність же тоді перебувала на маргінесах культурно-інформаційної трансмісії.
Така ситуація накладалася на натурально-господарську замкнутість та слабку
територіальну мобільність переважної більшості населення, яке, до всього, було
досить нечисленним. У результаті великі за територією розселення етнічні спіль-
ноти просто не могли утворюватися. Усе це становило типову ознаку тогочас-
ся. Тому, наприклад, стосовно підтримуваної низкою дослідників теорії щодо
існування загальної давньоруської ідентичності («давньоруської народності»)
Н. Яковенко влучно зауважує, що «відсутність єдиного інформаційного поля (ба
простіше — шляхів сполучення) на такій величезній, розчленованій непрохід-
ними лісами й болотами території, якою була княжа Русь, виключає можливість
формування свідомості такого типу» <fnref n="114" />.

Ще один чинник, що впливав на етнічне життя середньоовіччя, — політич-
ний партикуляризм. Він хоч і сприяв формуванню доволі чітких етнічних іден-
тичностей завдяки актуалізації поділу на «своїх» та «чужих», особливо під час
воєнних конфліктів, проте консервував існування маленьких етнічних спільнот,
заважаючи їх об'єднанню в більші конгломерації, попри навіть наявність мовної
та культурної спорідненості. Усе це прямо стосується слов'янського населення
майбутньої України, яке в таких умовах також не могло виробити єдиної етніч-
ної ідентичності на час перед утворенням Київської Русі та в перші століття її
існування.

Тому розглянемо форми етнічної ідентичності й етнічності, притаманні
слов'янській людності Південної Русі на початку її історії. У той час цю тери-
торію, як відомо, заселяло кілька слов'янських племінних груп або союзів пле-
мен (інші назви — союзи союзів, метаплемена, великі племена, співплемінності
тощо). На теренах України це були поляни, деревляни, волиняни, хорвати, уличі,
тиверці, сіверяни, можливо, також бужани та дуліби, якщо це не попередники чи

<footnote n="113">¹¹³ Арутюнов С.А. *Народы и культуры: развитие и взаимодействие...* С. 20—40; Szynkiewicz S. Silva *ethnicum...* S. 320.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ Яковенко Н. *Нарис історії середньовічної та ранньомодерної України*. 3-те вид., перероб. та розш. Київ, 2006. С. 84.</footnote>
інші назви волинян. У районі Прип'яті в історичний обшир сучасної України, можливо, вклинювалася територія дреговичів, а межі сіверянської території виходили за нинішній східноукраїнський кордон.

Для племінних спільнот головною характерною ознакою є більш чи менш виражена кланово-родова структура, за якої, кажучи дещо спрощено, усі члени племені вважаються родичами. Зокрема, родичами вважаються люди в рамках кланів-родів, з яких складається плем'я, а клани-роди всередині племені поєднуються між собою системою шлюбних зв'язків, варіантів яких може бути декілька. Навіть чужаки, що їх, буває, й індивідуально, і цілими групами зараховують до тих чи інших кланів і племен, пройшовши спеціальні обряди адопції, починають вважатися родичами <fnref n="115" />. Саме ці групи (союзи) племен, зазнаючи неминучих трансформацій, пов'язаних зі становленням ранньодержавного організму, і виступали в епоху фінальної первістості та зародження державності окремими етносами. Так було у кельтів, германців, фракійців та інших сусідів слов'ян. Такий підхід загалом не заперечує і більшість науковців <fnref n="116" />. Слов'янські племінні групи мали власні виразні відмінності в культурі. Про це недвозначно свідчать слова літописця: «Им'яхуть бо обычая своя, и законы отець своихъ и предложения кождо своя норовъ» <fnref n="117" />. У цьому його зауваженні бачимо і вказівку на власні етнічні ідентичності «племен». Водночас, на нашу думку, цей протоукраїнський етноплемінний світ змальований надто статичним.

Насправді ж згадані племінні етноси мали свою, не виключено, складну внутрішню структуру, що могла різнитися в різних «племенах», які мали не однакові рівні сконсолідованості, а також об'єднувалися протодержавною владою, відомості про що в літописі прочитуємо в згадках про племінні княжіння. Усе це добре вивчено на матеріалах позаєвропейських культур, дещо вдалося дізнастися і з європейських джерел <fnref n="118" />, але щодо внутрішньої структури слов'янських «племен» Східноєвропейської рівнини, на жаль, можемо поки що лише гадати.

В умовах великого слов'янського розселення І тисячоліття, безумовно, відфрагментовані частини таких «племен» відокремлювалися від основних племінних масивів, що розривало між ними регулярні шлюбні та політичні, а відповідно й інформаційні зв'язки. Це призводило до утворення нових етнічних спільнот, а також значно ускладнювало племінні структури. Тим більше, що в етнополітичному відношенні такі відокремлені нечисленні групи, які відселялися на значну відстань, з метою виживання в «чужому» оточенні, як правило, вливалися до складу іншого, навіть неспорідненого, племінного об'єднання.

<footnote n="115">¹¹⁵ *The Routledge Encyclopedia of Social and Cultural Anthropology*... P. 8, 54—56, 62—63, 110—111.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Арутюнов С.А. Народы и культуры: развитие и взаимодействие... С. 25; Ісаєвич Я. Україна давня і нова: народ, релігія, культура... С. 33—34.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ Ипатьевская летопись. Полное собрание русских летописей (далі — ПСРЛ). Т. 2. Санкт-Петербург, 1908. Стб. 10.</footnote>

<footnote n="118">¹¹⁸ Див.: Колесницкий Н.Ф. Донациональные этнические общности... С. 21—46.</footnote>
Підтвердженням цьому слугуює немало етнографічних паралелей. Наприклад, у колоніальний період до складу доволі численного індіанського народу натчезів з нижньої Міссісіпі входило два мовно та генетично зовсім неспоріднені підрозділи — тіоу і грігра, відгалуження від групи племен туніка. Однак серед туніка проживали таенса й авоєл, що відокремилися від натчезів і сприймали їх як ворогів<fnref n="119" />.

Про аналогічні випадки серед слов'ян свідчать (на жаль, не підкріплені писемними джерелами) археологічні матеріали. Прикладом є атрибутовані як слов'янські археологічні пам'ятки типу Етулії III—IV ст., виявлені на півдні нинішньої Одеської області, у Буджаку — місцевості, дуже віддаленій від основного в той час регіону розселення слов'ян у районі Прип'яті, Середнього Подніпров'я та в сусідній Польщі <fnref n="120" />. Інший випадок — пам'ятки лука-райковецької культури VIII—X ст. на р. Вороніж, принесені переселенцями з далекого українського Правобережжя <fnref n="121" />. Етнографічно такі процеси засвідчують на позаєвропейських матеріалах навіть сьогодні. Так, у північній Канаді в наші дні від індіанського племені догріб відокремилася група, відома раніше як єлоунайфи (за назвою річки), і домоглася визнання на адміністративному рівні як окреме плем'я акайчо (від імені вождя, який був помічником дослідника ХІХ ст. Дж. Франкліна). Водночас і догріби, і єлоунайфи-акайчо є відгалуженнями доволі численного народу чіпевіан <fnref n="122" />. Без сумніву, подібних аналогій на теренах України у І тис. мало спостерігатися багато. Тому етнічне життя тутешніх слов'янських племен навряд чи було таким статичним, як це спрощено змальовує скупими словами літописець, — воно, без сумніву, проходило достатньо динамічно й характеризувалося складністю. Це непрямо можуть підтвердити й інші позаєвропейські приклади, а також дуже мозаїчні карти розселення сучасних народів племінного типу в країнах Африки, Південної Азії та Америки.

У повідомленнях літописця про племінні групи, що проживали на теренах Південної Русі, простежується погляд на них як на близькі між собою спільності. М. Костомаров також зазначав, що «поляни, уличі, тиверці, хорвати, величняни були гілками, дуже близькими між собою» <fnref n="123" />. Подібної думки тримався й М. Брайчевський, підкріплюючи літописні повідомлення даними археології <fnref n="124" />. Назви цих племінних союзів у більшості, за винятком сіверян, теж зникають зі

<footnote n="119">¹¹⁹ Swanton J. The *Indians of the southeastern United States*. Washington, 1946. P. 10—11, 132, 195, 239, 655.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ Баран В.Д. Давні слов'яни... С. 187—188.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ Винников А.З. Славянские поселения на р. Воронеже. *Древности славян и Руси*. Москва, 1988. С. 26—30.</footnote>

<footnote n="122">¹²² Helm J., Gillespie B.C. Akaitcho. *Open Journal Systems*. 1983. V. 36. No. 2. P. 208—209. URL: https://journalhosting.ucalgary.ca/index.php/arctic/article/view/65318/49232</footnote>

<footnote n="123">¹²³ Костомаров Н. Мысли о федеративном начале древней Руси. *Основа: Южно-русский литературно-ученный вестник*. 1861. № 1. С. 134—135.</footnote>

<footnote n="124">¹²⁴ Брайчевський М.Ю. Походження Русі... С. 135—148.</footnote>
сторінок джерел раніше за згадки про північні «племена» <fnref n="125" />. І все ж, гадаємо, є чіткі ознаки того, що етносами в часи формування Київської Русі слід вважати саме вказані племінні групи. Підтвердженням цього слугують не лише наведені слова літописця та кельто-германсько-фракійські тощо паралелі, а й ворожість між ними, і навіть війни. Адже «свої» зі «своїми» не воюють і «своїх», при- наймні за винятком громадянських війн, які виникають нечасто і є порушенням звичного плину життя, не вбивають, не грабують. А з джерел знаємо про міграцію уличів, які спочатку мешкали південніше полян над Дніпром, на Південний Буг під тиском як печенігів, так і війни з Києвом. Облога головного міста уличів Пе- ресіченя київським військом тривала три роки <fnref n="126" />. Про одвічну ворожнечу полян з деревянами та іншими «племенами» свідчить літописний запис, що поляни в минулому «быша обидими Деревляны и ин'єми околными» <fnref n="127" />. З усього видно, що навіть якщо тутешні слов'янські союзи племен становили окрему групу, члени цих «племен» не сприймали одне одного як «своїх». У крайньому разі вони бачили одні в одних не більш як недалеких сусідів.

З утворенням держави Русь порядки, базовані на родоплемінній основі, зо- крема в етнічній сфері, які на той час уже неминуче зазнали трансформацій під тиском нових обставин, почали відступати ще швидше. Тому етноніми «пле- мен» у літописах зникають, поступаючись новим, що виводяться від назв зе- мель-князівств. До речі, на півдні це відбувається раніше, ніж на північноруських теренах, що відображало довше існування там племінних етносів. Цей процес відбивав появу замість колишніх племінних етнічних спільнот нових етнічних утворень, пов'язаних з існуванням «земель», що відповідало етапові політичної роздробленості, характерної для середньовічної Європи.

Проте етнічність, яка прийшла на зміну родоплемінній, також істотно від- різнялася від модерної. Як показує аналіз джерел, у домодерні часи велике по- ширення мала ідентичність, яку, наприклад, білоруські етнологи І. Чаквін і П. Терешкович свого часу назвали самосвідомістю «тутейших» («тутешніх»), виявивши її наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст. серед населення Полісся та Білоруси. Етнічно «своїми» в рамках цього самоусвідомлення визнаються фак- тично лише мешканці власного населеного пункту чи кількох сусідніх. Це, так би мовити, база, на якій має утворюватися ідентичність вищого порядку, адже солідарність у таких первинних групах не є випадковою чи епізодичною, оскіль- ки сприймається самими носіями, кажучи словами австрійського історика-меді- віста В. Поля, «як вираз внутрішньої природи, пов'язаної зі спорідненістю та спільним походженням» <fnref n="128" />.

<footnote n="125">¹²⁵ Див.: Черепнин Л.В. Исторические условия формирования русской народности до XV в. Вопросы формирования русской народности и нации. Москва; Ленинград, 1958. С. 58–59; Брайчевський М.Ю. Походження Русі... С. 109, 110.</footnote>

<footnote n="126">¹²⁶ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 1... С. 204–205.</footnote>

<footnote n="127">¹²⁷ Густинская летопись. ПСРЛ. Т. 2. Санкт-Петербург, 1843. Стб. 12.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ Pohl W. Political uses of ethnicity in early medieval Europe... P. 207.</footnote>
Проте річ у тім, що у «тутешніх» ідентичність вищого рівня якщо і утворюється, то далеко не завжди, і навіть у такому разі вона є вельми специфічною, особливо за відсутності цілеспрямованого впливу інтелектуалів, який має сприяти формуванню (конструюванню) чіткої етнічної самосвідомості. «Тутешні», чи «тубільці», протиставляють себе всім іншим — «чужоволостцям», які сприймаються як «чужі» <fnref n="129" />. Для самоусвідомлення «тутейших» буває характерним принцип концентричності: «тутешні» власного села — волості — повіту. Водночас відчуття «чужинності» в міру віддалення від власного населеного пункту наростає. Сукупності «тутешніх» слід зараховувати до утворень, які Е. Сміт відносить не до «етнічних спільнот», а до «етнічних категорій». Їхні члени мають «вкрай нерозвинену самосвідомість, лише дуже неясно розуміючи, що вони становлять окрему групу». Характеризуючи самоусвідомлення жителів Туреччини до 1900 р., Е. Сміт вказує, що «місцеві ідентичності родового клану, села, регіону часто мали куди більшу вагу», ніж турецька <fnref n="130" />. Ці слова повністю відповідають визначенню самосвідомості «тутешніх». Усвідомити свою окремішність вони можуть, тільки визначивши «чужих» навколо себе. Прояви такої, вельми поширеної в домодерні часи, етнічної ідентичності спостерігаються в деяких регіонах ще й сьогодні, причому не лише в далеких афро-азійсько-новогівнейських краях. Зокрема, у деяких місцевостях Білорусі, наприклад, її фіксують і нині <fnref n="131" />.

Ідентичність «тутешніх», скоріше за все, якраз і була дуже поширена чи навіть переважала в Європі у середні віки, а почасти і в ранньому модерні. Наприклад, дослідники виявляють у середньовічній Франції спочатку лише «почуття патріотизму “земельного” рівня», тобто ситуацію, коли єдина ідентичність охоплювала населення невеликої округи, і лише з ХІІ—ХІІІ ст. вони починають простежувати зародження «колективної самосвідомості вищого рівня, яка була спільною для мешканців набагато більших територій» <fnref n="132" />.

Значне поширення мала ідентичність «тутешніх» і в Давній Русі. Можна припустити, що якоюсь мірою до спільнот «тутешніх», але з охопленням дещо більшої округи, слід віднести, наприклад, літописних болохівців. З літопису досить чітко випливає протиставлення ними себе решті очолюваного Данилом Романовичем князівства, що, очевидно, посприяло швидкому порозумінню їх з монголами. А можливі, як припускають, субстратні — неслов’янські (тюркські <fnref n="133" />

<footnote n="129">¹²⁹ Чаквин И.В., Терешкович П.В. Из истории становления национального самосознания белорусов (ХІIV — начало ХХ в.). Советская этнография. 1990. № 6. С. 51—52 (прим. 9).</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ Сміт Е.Д. Національна ідентичність... С. 29—30.</footnote>

<footnote n="131">¹³¹ Див.: Engelking A. Kołchoźnicy. Antropologiczne studium tożsamości wsi białoruskiej przetłoty XX i XXI wieku. Toruń, 2012.</footnote>

<footnote n="132">¹³² Ададуров В. Історія Франції. Королівська держава та створення нації (від початків до кінця ХVІІІ століття). Львів, 2002. С. 79, 120—121.</footnote>

<footnote n="133">¹³³ Головко О. «Чорні клобуки» на південному кордоні Русі (кінець ХІ — середина ХІІІ ст.). Наук. праці Кам’янець-Подільського нац. ун-ту ім. Івана Огієнка: Іст. науки. Т. 30. Кам’янець-Подільський, 2020. С. 23.</footnote>
чи кельтські <fnref n="134" />) етнокультурні корені цього анклаву або ж покладання монголами на них спеціальних функцій у рамках «інфраструктурного проєкту» <fnref n="135" /> (ці два чинники, на нашу думку, не суперечать один одному) могли лише прискорити виявлення ними осібного самоусвідомлення.

Саме на основі ідентичностей «тутешніх» виникали теж локальні, проте такі, що заселяли вже дещо більші за первинну «тубільну» територію, спільно-ти, пов'язані з існуванням окремих князівств. У їх формуванні головну роль віді-гравав політичний чинник, адже будь-яка влада вибудовує на підлеглих теренах мережу інформаційних комунікацій для власних потреб. І навіть у середньовічні часи, з їхньою нерозвиненістю транспортних та спеціалізованих комунікаційних засобів (наприклад, писемність, книги), княжа адміністрація мала для цього пев-ні можливості.

Однак ідентичність «тутешніх» усе ж не була властива представникам кня-жої верхівки — фактично єдиної для всієї Русі, а також наближним до неї групам соціальної еліти. І ті, і інші, на відміну від широких мас давньоруського населен-ня, становили, кажучи словами Е. Сміта, латеральну (бічну) етнічну спільноту. Такі латеральні спільноти в середньовіччі й справді мали єдину ідентичність у межах великої та поліетнічної, часто імперського типу, держави. Нерідко таким групам була властива певною мірою навіть космополітичність, що надавало їхній етнічності додаткових характеристик <fnref n="136" />. У Давній Русі вони мали в етнічному плані достатньо відмінностей від переважної більшості підвладного населення, особливо простолюду.

З часом серед різних гілок Рюриковичів почала виявлятися тенденція до вко-рінення в тих чи інших князівствах. Так з'явилися династії чернігово-сіверських Ольговичів, галицько-волинських Романовичів, смоленських Ростиславичів тощо. Це сприяло формуванню тут у подальшому справжніх «вертикальних» (за Е. Смі-том) етнічних спільнот, з повною етносоціальною структурою, що охоплювала різ-ні соціальні групи. Саме факт невкорінення в підвладну землю княжої династії, що не була сприйнята земельною спільнотою як своя, відобразився у безпрецедентній події, яка сталася 1211 р., — страті в Галичі князів Ігоревичів, прибульців із Черні-гівської землі. Характеризуючи ставлення галичан до цих князів, що розгорнули репресії проти місцевих бояр, О. Майоров показує конфлікт між перемишлянами як частиною галичан і князем-тираном Святославом Ігоревичем, як між «своїми» та «чужим» для них князем. Адже жителі Давньої Русі взагалі «відчували ... по-чуття малої батьківщини, місцевого патріотизму, пов'язаного з окремою землею, волостю, містом, місцевою громадянською общиною» <fnref n="137" />.

<footnote n="134">¹³⁴ Тищенко К. *Етномовна історія прадавньої України*. Київ, 2008. С. 12, 246—247, 254—258, 266, 268.</footnote>

<footnote n="135">¹³⁵ Ричка В., Толочко О. «Князи Болоховьсции». *Ruthenica: Щорічик середньовічної історії та археології Східної Європи*. Т. XIII. Київ, 2016. С. 83—107.</footnote>

<footnote n="136">¹³⁶ Сміт Е.Д. Національна ідентичність... С. 61—62.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ Майоров А.В. *Галицко-Волынская Русь*. Очерки социально-политических отношений в домонгольский период. Князь, бояре и городская община. Санкт-Петербург, 2001. С. 429.</footnote>
Зрештою, навіть почергове, проте постійне перебування князів на княжих столах великих та удільних князівств зумовлювало формування місцевих адміністрацій, значна частина посадовців яких не лише мала тутешнє походження, а й залишалася на місці в разі зміни князя. Ці княжі адміністрації, підпорядковуючи своїй владі території князівств, за принципом концентричності сприяли виникненню над самосвідомостями «тутешніх» ідентичностей земельного рівня. Цьому мала сприяти і діяльність книжників, що вели в князівствах місцеві літописання. Тож етнічність «тутешніх», підсилену політичним чинником, можна вважати такою, що взагалі була підґрунтям формування цих локальних етнічних спільнот, характерних для періоду удільної роздробленості. Поява їх у Київській Русі була зумовлена виникненням замість колишніх «племен» та їхніх княжінь нових суспільно-історичних організмів — «земель», тотожних, як зазначають медіевісти, сучасному поняттю «країни». Вживання терміна «земля» відносно окремих частин Давньої Русі простежується з другої чверті XII ст.: «Очевидно, термін, що позначав суверенні держави, був перенесений на руські князівства в міру того, як вони почали розглядатися сучасниками як фактично незалежні»<fnref n="138" />.

Із земель Південної Русі в удільний період дослідники називають Руську, Галицьку, Володимирську (Волинську), Чернігівську та Турівську (південні райони)<fnref n="139" />. Землі слід відрізняти від князівств, однак останні — як форма державності земель — відігравали важливу роль у їхньому самостійному існуванні. У деяких землях паралельно з великим князівством існували й удільні, як, наприклад, у Володимирській чи Чернігівській упродовж переважної частини їхньої історії. Деякі землі виразно тяжіли до існування одного князівства, без поділу на удільні, як, скажімо, Галицька. А до Руської землі (Русь у вузькому значенні)<fnref n="140" /> протягом тривалого часу входило два великі князівства: Київське і Переяславське. Головне ж — кількість князівств та їхні межі змінювалися, земля натомість виступала стабільною одиницею<fnref n="141" />.

Із земельних етнічних спільнот у Південній Русі літописи фіксують середньовнаддніпрянську «русь» (хоча нерідко називають також «киян» і «переяславців»), «галичан», «володимирців» («волинців»), «турівців», «чернігівців». На північних та північно-західних теренах Русі, де ситуація була аналогічною, у Суздальській (Ростовській), Рязанській, Новгородській, Псковській, Смolenській, Полоцькій землях проживали «суздальці» («ростовці»), рязанці, «новгородці», «псковитяни», чи «псковичі» («пльсковци»), «смольняни»,

<footnote n="138">¹³⁸ Горский А. О древнерусских «землях». *Ruthenica: Щорічик середньовічної історії та археології Східної Європи*. Т. І. Київ, 2002. С. 63.</footnote>

<footnote n="139">¹³⁹ Там само. С. 57—62.</footnote>

<footnote n="140">¹⁴⁰ Про Руську землю у вузькому й широкому розумінні див.: Насонов А.Н. «Русская земля» и образование территории Древнерусского государства. Москва, 1951.</footnote>

<footnote n="141">¹⁴¹ Див. стосовно Волинської й Галицької «земель»: Головко О.Б. Корона Данила Галицького: Волинь і Галичина в державно-політичному розвитку Центрально-Східної Європи раннього та класичного середньовіччя. Київ, 2006.</footnote>
«полочани» <fnref n="142" />. Щоправда, стосовно Псковської землі з джерел не зовсім зрозуміло, чи виокремлювалася вона в ХІІ—ХІІІ ст. зі складу Новгородської <fnref n="143" />. Проте відомостей про псковичів у джерелах вистачає. Аналогічною була ситуація і в країнах Європи. Там, за спостереженням М. Колесницького, в епоху середньовіччя, а часом і довше, кожну з відомих сьогодні країн заселяла низка локальних («обласних») етнічних спільнот. Наприклад, у Франції мешкали гасконці, нормандці, лангедокці, бургундці, пікардійці, овернці та ін., у Германії — саксонці, гессенці, вюртендержці, шваби, мекленбуржці, тюринги та ін. <fnref n="144" />, в Італії — тосканці, романці, калабрійці, п'ємонтці, ломбардці, венеційці тощо. <fnref n="145" />

На наявність у Київській Русі територіально невеликих, локальних спільнот, які передували формуванню українців, росіян та білорусів, крім М. Костомарова, також вказували М. Владимирський-Буданов, О. Єфіменко, М. Грушевський, які звертали увагу на різний «етнографічний підклад» населення окремих давньоруських князівств-земель <fnref n="146" />. У радянську добу деякі дослідники писали про існування в Давній Русі етнічних спільнот локально-земельного типу, хоча цю тезу вони, зі зрозумілих причин, не розвинули. Це, зокрема, В. Мавродін, І. Фроянов, Г. Хабургаєв <fnref n="147" />. А в наш час український медієвіст О. Головко, який з автором цих рядків у питанні етногенезу українців практично одночасно дійшов аналогічних висновків, акцентує на зв'язку між політичними й етнічними утвореннями. За його словами, «формування певної політичної форми — племінних княжінь, згодом князівств-намісництв доби існування держави Русь з центром у Києві і, нарешті, земель-князівств відбувалося на підставі етнічної, а точніше етнополітичної, основи» <fnref n="148" />.

Свого часу ми запропонували називати ці локальні етнічні спільноти на Русі «земельними» <fnref n="149" />. М. Колесницький стосовно Західної Європи вживає термін

<footnote n="142">¹⁴² Лаврентьевская и Суздальская летопись по Академическому списку. ПСРЛ. Т. І. Изд. 2. Вып. 1—3. Ленинград, 1926—1928. Стб. 303; Радзивилловская летопись. ПСРЛ. Т. 38. Москва, 1989. С. 108; Костомаров Н.И. Мысли о федеративном начале в древней Руси... С. 152—153; Костомаров Н.И. Две русские народности. Основа: Южно-русский литературно-ученный вестник. 1861. № 3. С. 44.</footnote>

<footnote n="143">¹⁴³ Горский А. О древнерусских «землях»... С. 62.</footnote>

<footnote n="144">¹⁴⁴ Колесницкий Н.Ф. Донациональные этнические общности...</footnote>

<footnote n="145">¹⁴⁵ Токарев С.А. К постановке проблем этногенеза. Советская этнография. 1949. № 3. С. 18.</footnote>

<footnote n="146">¹⁴⁶ Владимирский-Буданов М. Обзор истории русского права. Санкт-Петербург; Киев, 1909. С. 14; Ефименко А.Я. История украинского народа. Киев, 1990. С. 43; Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 2. Київ, 1992. С. 255.</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ Мавродин В.В. Основные этапы этнического развития русского народа. Вопросы истории. 1950. № 4. С. 63; Фроянов И.Я. Киевская Русь. Очерки социально-политической истории. Ленинград, 1980. С. 233—234; Хабургаев Г.А. Этнонимия «Повести временных лет» в связи с задачами реконструкции восточнославянского глоттогенеза. Москва, 1979. С. 171, 213, 215.</footnote>

<footnote n="148">¹⁴⁸ Головко О. Формування державних утворень у Східній Європі в ІХ — першій половині ХІІІ ст. Україна в Центрально-Східній Європі (з найдавніших часів до кінця XVIII ст.). Київ, 2004. Вип. 4. С. 85.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ Балушок В. Українська етнічна спільнота: етногенез, історія, етнонімія. Біла Церква, 2008. С. 143—165.</footnote>
«обласні етноси» <fnref n="150" />, радянський етнограф С. Токарев послуговувався означенням «обласні феодальні групи» <fnref n="151" />. В. Мавродін писав про «етнічні утворення ...національних областей» періоду удільної роздробленості Русі <fnref n="152" />. Крім назвних у давньоруську добу, очевидно, існували й інші, дрібніші, локальні етнічні спільноти зі своїми назвами. На периферії ж земель, куди влада княжих адміністрацій дотягувалася слабко, гадаємо, ідентичність «тутешніх» мала набагато більшу вагу, ніж земельне самоусвідомлення. А останнє найсильніше виявлялося у мешканців стольних міст князівств. Загальноруська ж ідентичність більшістю жителів усвідомлювалася набагато слабше за земельну. Тому «руським» усе населення Давньої Русі звалося зазвичай лише при спілкуванні з іноземцями. Всередині ж Русі вживалися земельні назви, а всередині останніх — назви «тутешніх» («вишгородці», «лучани», «угровчани» тощо).

Отже, в іерархії етнічних ідентичностей давньоруських часів простежується зазначена Е. Смітом концентричність: самоусвідомлення «тутешніх» — земельна самосвідомість — загальноруська ідентичність. Якщо підходити з мірками таксономії, розробленої в рамках теорії етносу радянських часів (субетнос — етнос — метаетнічна спільнота <fnref n="153" />), то виникає запитання: що тут є субетносом (тобто частиною етносу), що власне етносом, а що метаетнічною (тобто надетнічною) спільнотою? Вважаємо, якщо на початку давньоруської історії панували ідентичності «тутешніх», над якими виростали самоусвідомлення «племен», що вже відмирали, то для періоду удільної роздробленості головною (власне етнічною) слід визначити земельну ідентичність, а загальноруську — як метаетнічну (тобто таку, що вивершується над власне етнічною, охоплюючи ряд земельних етносів). Віднесення ж самосвідомостей «тутешніх» до субетнічних є дуже сумнівним, скоріше за все, це взагалі зародкова форма етнічності — дещо близьке до згадуваної етнічної «категорії» (за Е. Смітом), а не спільнота. Як уже зазначалось вище, для значної частини населення саме вона була головною формою ідентичності.

Свідченням того, що «своїми» для членів локальних спільнот виступали лише ті, хто проживав на їхній території, а всі решта з-поза тих теренів вважалися «чужими», були ворожнеча та війни між спільнотами всередині Русі. Випадків таких війн, у яких брали участь не лише княжі дружинники, а й численні опolючenці, і які нерідко виливалися в тривалі усобиці, літописи наводять достатньо (між ростово-суздальцями й новгородцями, смольнянами і новгородцями, а в Південній Русі між галичанами та киянами-руссю тощо). Адже невід'ємною складовою середньовічних війн, включно з феодальними усобицями, виступало здобичництво <fnref n="154" />, що створювало один із головних стимулів для участі в них зе-

<footnote n="150">150 Колесницкий Н.Ф. Донациональные этнические общности... С. 21—46.</footnote>

<footnote n="151">151 Токарев С.А. К постановке проблем этногенеза... С. 18.</footnote>

<footnote n="152">152 Мавродин В.В. Основные этапы этнического развития русского народа... С. 63.</footnote>

<footnote n="153">¹⁵³ Брук С.И., Чебоксаров Н.Я. Метаэтнические общности. Расы и народы. Москва, 1976. Вып. 6. С. 28—39.</footnote>

<footnote n="154">¹⁵⁴ Контамин Ф. **Война в Средние века** / пер. с фр. Ю.П. Малинина и др. Санкт-Петербург, 2001; Фроянов И.Я. **Киевская Русь**... С. 123.</footnote>
мельних ополчень. Тоді регулярно грабувати, захоплювати в полон, а в разі спротиву і вбивати «не своїх» у рамках етноцентричних стереотипів, на яких грунтувалася домодерна етнічна самосвідомість, вважалося цілком допустимим. Як відомо, етноцентризм усе позитивне пов'язує зі своєю спільнотою, а «чужих» наділяє негативними й навіть деструктивними рисами: лише «свої» є «людьми» чи «справжніми людьми», усі ж інші — «недолюди». Навіть у наш час етноцентризм у взаєминах між народами виявляється вельми відчутно. У домодерних же етнічних спільнотах він виступав головною підставою поділу на «своїх» (якими й були «тутешні») та «чужих» («чужоволостців») і зумовлював відповідну поведінку в їхніх взаєминах<fnref n="155" />.

Літописці, описуючи війни удільного періоду, часто називають не князів та їхні дружини, що воюють, а відповідні спільноти. У таких війнах літописець зве воїнів своєї землі «нашими», наприклад: «...и многы избиша от наши(х), си же видѣвше полкъ наш отступиша...»<fnref n="156" />. Він радіє з поразок чужих земельних спільнот у міжземельних війнах. Так, новгородський літописець, описуючи втрати у битві з давніми та запеклими ворогами — суздальцями, під 1134 р. зазначає: «В то же лѣто, на зиму, иде Всѣволод на Суждаль ратью, и вься Новгородьская область, ...и убиша посадника новгородьскаго Иванка ...и много добрыхъ муж, а суждальць боле»<fnref n="157" />. Під 1149 р. він про втрати у бою із задоволенням констатує: «И много леже обоихъ, нъ суждальць бещисла»<fnref n="158" />, а під 1169 р. пише: «И беше (у битві. — *Авт.* ) новгородьць 400, а суждальць 7000; и пособи богъ новгородцем, и паде ихъ (суздальців. — *Авт.* ) 300 і 1000, а новгородьць 15 муж»<fnref n="159" />.

Новгородський літописець наводить інформацію про міжземельні війни і в Південній Русі: «Том же лѣтѣ ходиша вся Русска земля на Галиць і много попустиша (попустошили. — Авт.) область ихъ, а города не възяша ни одного»<fnref n="160" />. Трапляється інформація в літописах про розбої, грабунки та захоплення полону і в інших землях: «Въ то же лѣто ходиша новгородьци съ пльсковици къ Полотьску і пожьгъше волость» (1168); «Тому же лѣту исходящю, на весну ходи Романъ съ новгородьци къ Торопьцю, і пожьгоша домы ихъ, і головъ множьство полониша» (1168)<fnref n="161" />.

Дії «своїх» воїв і князів відносно «чужих» із сусідніх земель літописці немінно прославляють і виправдовують, якими б розбійницькими та кривавими вони не були. Наприклад, описуючи чергову війну між Ростово-Суздальською і Новгородською землями-князівствами, під 1169 р. літописець у Радзивіллівському літописі (подає володимирське літописання) зазначає, що ростово-суздальці

<footnote n="155">¹⁵⁵ Див.: Stagl J. Kulturantropologie und Eurozentrismus... S. 33—35.</footnote>

<footnote n="156">¹⁵⁶ ПСРА. Т. 1... Стб. 361, 432.</footnote>

<footnote n="157">¹⁵⁷ Новгородская первая летопись старшего и младшего производов / под ред. и с предисл. А.Н. Насонова. Москва; Ленинград, 1950. С. 23.</footnote>

<footnote n="158">¹⁵⁸ Там само. С. 28.</footnote>

<footnote n="159">¹⁵⁹ Там само. С. 33.</footnote>

<footnote n="160">¹⁶⁰ Там само. С. 27.</footnote>

<footnote n="161">¹⁶¹ Там само. С. 33.</footnote>
у Новгородській землі «села вся взяша и пожгоша, а люд(и) по селом иссеко-
ша, а жены, и дѣти, и имѣния, и скоты поимаша...», і пояснює, що це Бог «за
грехи навелъ и наказаль по д(о)стоянию рукою бл(а)говѣрнаго кн(я)зя Андрѣя
(Юрійовича Боголюбського. — *Авт.*.)»<fnref n="162" />. Водночас аналогічні дії в його зем-
лі «чужих» із сусідніх земель він вважає за несправедливість і засуджує напад-
ників. Наприклад, той самий літописець пише з осудом про рязанського князя
Гліба Ростиславича, який зі своїм військом 1177 р. в Ростово-Суздальській зем-
лі «много зла сотвори». Причому тут уже «Глѣб б(о)га прогневи и с(вя)тую
Б(огоро)д(и)цю»<fnref n="163" />.

До таких дій слід віднести і винищення військом київського князя Ізяслава Мстиславича галичан, підступом узятих у полон в битві під Теребовлею 1154 р., за винятком тих, що були «лутшии», за котрих мали отримати викуп. Реакцією на ці дії киян-русі «бы(с) плачь великъ по всеи земли Галичьстѣи»<fnref n="164" />. А коли князь Ізяслав наприкінці цього ж року помер, київський літописець записав, що був він «ч(ес)тныи, б(ог)овѣрныи и х(рист)олюбивыи»<fnref n="165" />. До речі, відомі погро-ми та розграбування Києва в 1169 і 1203 рр. коаліціями військ кількох князівств також, скоріше за все, слід пояснювати пануванням у різних землях Давньої Русі місцевих ідентичностей із самосвідомістю «тутешніх», які киян за «своїх» не вважали.

Переборення самосвідомості «тутешніх», як і зникнення територіально невеликих локальних етнічних спільнот — таких як земельні, що виникли на базі цієї примітивної форми ідентичності, — відбулося в країнах Європи в ході об'єднавчих процесів, спрямованих на ліквідацію політичної роздробленості, по-чинаючи переважно з часів зрілого чи пізнього середньовіччя. Саме на той час припадають, як зазначає Я. Ісаєвич, «початки сучасної державності низки народів Європи. З цими були пов'язані і процеси етногенезу, а згодом націогенезу»<fnref n="166" />. Щоправда, в деяких країнах чи їхніх регіонах етнічність «тутешніх» зазнала сво-го роду консервації через певні історичні умови (низка районів Білорусі, литов-сько-білоруське порубіжжя, Полісся).

Завершення формування південноруської ідентичності. Умови для формування єдиної етнічної спільnotи в Південній Русі виникають наприкінці ХІІ — на початку ХІІІ ст. Специфікою Русі-України є те, що тут спрацював не лише політичний чинник переборення роздробленості, а й широкомасштабні міграції. Обидва фактори, ламаючи земельну замкнутість, тим самим надали регіональній етнотворчості помітного прискорення. Саме тому формування єдиного етносу в Південній Русі входить у свою завершальну стадію вельми рано, що стає

<footnote n="162">¹⁶² ПСРЛ. Т. 38. С. 134—135. Див. також: Т. 1. Стб. 362.</footnote>

<footnote n="163">¹⁶³ ПСРЛ. Т. 38. С. 145.</footnote>

<footnote n="164">¹⁶⁴ ПСРЛ. Т. 2. Стб. 467—468.</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ Там само. Стб. 469.</footnote>

<footnote n="166">¹⁶⁶ Ісаєвич Я. Княжа доба і середні віки: наскільки співпадають ці визначення. Княжа доба: історія і культура. Вип. 1. Львів, 2007. С. 3—12.</footnote>
зрозумілим, коли порівняти час завершення українського етногенезу з іншими народами Європи. Так, прийнято вважати, що англійці з'являються на XIV ст., іспанці як єдиний народ — наприкінці XV ст., росіяни — в XV–XVI ст., французи — у XVII–XVIII ст., італійці та німці — аж упродовж ХІХ ст. <fnref n="167" /> У Південній Русі єдина етнічна спільнота, як побачимо, завершує формуватися дещо раніше за більшість із названих народів.

М. Грушевський відзначив величезну вагу масштабних міграційних хвиль у межах української території та їхню непересічну роль в утворенні українського народу. Він зазначає, що ці міграції призвели до «вимішання української людности, яке рідко де у якого народа мало місце в таких величезних розмірах», і зауважує, що вони «мали великий вплив на українську етніку» <fnref n="168" />. Згадані міграційні рухи, зокрема з Середнього Подніпров'я на Волинь, Галичину й Полісся, відбувалися внаслідок періодичних наступів степовиків. У періоди, коли войовничих кочовиків удавалося відтіснити в глиб степів, починалися зворотні міграційні рухи — з Волині, Галичини й Полісся на Середнє Подніпров'я і далі на південь та схід.

О. Пресняков, В. Пашуто, Ф. Шевченко, М. Брайчевський, скоріше, схильні пов'язувати завершення формування українського народу передусім з політичним чинником. Так, В. Пашуто, солідаризуючись зі своїм попередником О. Пресняковим (праця якого, що вийшла 1918 р., для нас, на жаль, залишилася недоступною), в 1950 р., цитуючи цього дослідника, зазначає, що, за ним, «українська народність склалася у найглибших основах своєї національно-культурної індивідуальності за часів блискучого, хоча й короткого розквіту самостійного політичного життя Галицько-Волинської Русі Романа Мстиславича — “самодержця всія Русі” та його знаменитого сина “короля Галицького” Данила...”» <fnref n="169" />.

Характерними є й слова Ф. Шевченка, сформульовані приблизно тоді ж, коли писав В. Пашуто: «...постає питання про державність українського народу в давнину. Такими державними організмами до певної міри можна вважати згадані південно-руські князівства, а також Галицько-Волинське, яке проіснувало до середини XIV ст., коли українська народність, без сумніву, уже сформувалася». Статтю написано в 1950—1951 рр. (вона містить посилання на публікації 1950 р.), однак її друк був заборонений радянською цензурою, і вона вийшла лише у наш час <fnref n="170" />.

М. Брайчевський називає політичний механізм, дія якого призвела до завершення формування «української народності»: «На території Південної Русі

<footnote n="167">¹⁶⁷ Брук С.І. Население мира: Этнодемографический справочник. Москва, 1981. С. 277, 286, 301, 306; Ададуров В. Історія Франції...; Зеленчук В.С. Проблемы внутренней структуры этноса (румыны—молдаване). Музей. Традиции. Этничность. ХХ—ХХІ вв.: Материалы междунар. науч. конф., посвященной 100-летию Рос. этногр. музея. Санкт-Петербург; Кишинев, 2002.</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ Грушевський М. Історія України—Руси. Т. 1... С. 14.</footnote>

<footnote n="169">¹⁶⁹ Пашуто В.Т. Очерки по истории Галицко-Волынской Руси. Москва, 1950. С. 11—12.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ Шевченко Ф.П. Про деякі питання історії України... С. 370.</footnote>
виразно намітилася політична колізія, яка у найбільш яскравому вигляді промовляла про себе напередодні монгольської навали: виявлення в межах майбутньої України двох політичних інтеграційних центрів — західного (Галичина і Волинь) і східного (Чернігів). Ці два епіцентри впродовж кінця ХІІ — першої половини ХІІІ ст. вели між собою наполегливу боротьбу за те, щоб очолити об'єднувальні тенденції у межах всієї Південної Русі і де активно відбувався процес формування української народності. Головними речниками цих тенденцій виступали волинська і чернігівська династії князів — Романовичі і Ольговичі, що являли собою найбільш серйозних претендентів на честь фундаторів української держави»<fnref n="171" />.

Водночас цей політичний фактор, що об'єднував терени Південної Русі і виступав, поряд з міграціями, чинником формування єдиної етнічної самосвідомості у місцевого населення, зберіг свою актуальність і після монгольського завоювання. Ольговичі та Романовичі й далі конкурували у боротьбі за Київ, об'єднуючи Південну Русь різного роду зв'язками і комунікаціями, включно з інформаційними. В ході цього своєрідного змагання між Ольговичами та Романовичами не лише Галичина й Волинь, а і Чернігово-Сіверщина все більше втягувалася у загальнопівденноруські інтеграційні процеси, що охоплювали також і сферу етнічну. Та лише нащадки сіверян, які саме перетворювалися на севрюків (про них ітиметься далі), у цей етноінтеграційний південноруський процес були втягнуті недостатньо. Можливо, це сталося через їхні досить значні мовно-культурні особливості, порівняно з рештою протоукраїнців.

Як би там не було, але в другій половині ХІІІ — першій половині XIV ст. у Південній Русі зберігається відзначена М. Брайчевським колізія боротьби за Київ між, умовно кажучи, західноукраїнськими та східноукраїнськими князями. Зокрема, у цьому контексті бачимо володіння Києвом у другій половині ХІІІ ст. чернігово-сіверськими Ольговичами, які правили через своїх посадників, про що пише Я. Книш <fnref n="172" />, а також правління в Києві після 1300 р. князів з путильської династії, що доводить О. Русина <fnref n="173" />. Щоправда, Я. Книш наводить факти належності Києва «перших двох десятиліть (XIV ст. — *Авт.*.) до Руського королівства короля Юрія Львовича»<fnref n="174" />. Проте він же називає і деталі боротьби галицько-волинських Романовичів з чернігово-сіверськими Ольговичами за Київ у цей час.

Виникнення єдиної етнічної самосвідомості в населення Південної Русі значною мірою було наслідком того, що князі Галицько-Волинської і Чернігівської земель усвідомили себе продовжувачами справи колишніх могутніх київських князів. А інтелектуали в особі наближених до княжого двору книжників

<footnote n="171">¹⁷¹ Брайчевський М.Ю. *Походження Русі...* С. 192.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² Книш Я. Невідомий київський князь першої чверті XIV століття. *Княжа доба: історія і культура*. 36. наук. праць. Вип. 6. Львів, 2012. С. 262.</footnote>

<footnote n="173">¹⁷³ Русина О.В. *Україна під татарами і Литвою*. Київ, 1998. С. 10.</footnote>

<footnote n="174">¹⁷⁴ Книш Я. Невідомий київський князь першої чверті XIV століття... С. 268.</footnote>
формували і в князів, і у їхнього оточення, і в рядового населення князівств за-
значені погляди на південнорусські землі як на єдину країну, що добре видно з
Галицько-Волинського літопису. Як стверджує Я. Ісаєвич, укладачі останнього
«вважали, що Галич був “другим Києвом” — спадкоємцем традицій першої Ки-
ївської держави»<fnref n="175" />. Чернігівські літописи того часу до нас, на жаль, не дійшли.
Проте, без сумніву, боротьба за Київ і володіння не тільки ним, а навіть у певний
час і далеким Галичем мали пробудити усвідомлення чернігівськими князями та
їхнім оточенням своєї причетності до долі всієї Південної Русі. Етнічні еліти, що
виникають у країнах у разі їх об'єднання, складаються як з політичних еліт (тепер
уже закорінених у свою землю), так і з етнічної протоінтелігенції, що обслуговує
потреби перших. У Південній Русі це, зокрема, виразно демонструють уклада-
чі Галицько-Волинського літопису, які починяють усіляко підкреслювати свою
«руськість».

Свідчення етнонімії. Як наслідок згаданих процесів, джерела фіксують зміни в місцевій топоніміці й етноніміці. І це не випадково, адже етнічна іден- тичність, як правило, відображується в загальноприйнятій самоназві. А. Ген- сьорський детально аналізує процес поширення назви «Русь» на різні території та населення Давньої Русі, а також фіксує відображення його у джерелах <fnref n="176" />. Він показує, як з кінця ХІІ ст. назву «Русь» як топонім і етнонім, та похідні від неї починяють вживати стосовно території сусідньої з Київською Чернігівської зем- лі (очевидно, не випадково, оскільки Чернігів з округою в недалекому минулому також належав до Русі у вузькому розумінні). Зокрема, про це є відомості в Іпаті- ївському та Новгородському першому літописі найстарішої редакції під 1180 р. і в Іпатіївському літописі під 1237 р. <fnref n="177" /> А з початком ХІІІ ст. топонім «Русь» і етнонім «русь» (збірна форма множини) та «русин» (в однині) починяють вживати і стосовно Галичини та Волині, хоча укладачі Галицько-Волинського лі- топису ще й на початку ХІІІ ст. іноді протиставляють Чернігів Русі у вузькому значенні (наприклад, під 1213 р. <fnref n="178" />). Це, можливо, пояснюється протистоянням чернігівських і галицько-волинських князів у боротьбі за Київ та незавершеністю об'єднавчого процесу.

Водночас на Чернігово-Сіверщині, що поступово починає називатися в дже-
релах просто Сіверщиною, усе ж етнонім, похідний від «Русі», в означений час
так і не утвердився. Натомість джерела повідомляють про жителів Сіверської
землі як про «севрюків», яких більшість дослідників нині вважає нашадками
літописних сіверян. На сторінки джерел вони потрапляють із самого початку

<footnote n="175">¹⁷⁵ Ісаєвич Я. Україна давня і нова: народ, релігія, культура... С. 23.</footnote>

<footnote n="176">¹⁷⁶ Генсьорський А.І. Термін «Русь» (та похідні) в Древній Русі в період формування східнослов'янських народностей і націй. Дослідження і матеріали з української мови. Т. 5. Київ, 1962; Генсьорський А.І. Галицько-Волинський літопис (процес складання; редакції і редактори). Київ, 1958. С. 86—90.</footnote>

<footnote n="177">¹⁷⁷ Генсьорський А.І. Термін «Русь» (та похідні)... С. 18, 20, 21.</footnote>

<footnote n="178">¹⁷⁸ Там само. С. 21.</footnote>
ХV ст., хоча, судячи з усього, їх існування можна констатувати вже в XIV ст.<fnref n="179" /> Спочатку західна межа території севрюків, очевидно, пролягала дещо східніше Дніпра, але незабаром до севрюцьких теренів увійшло практично все українське Лівобережжя (без крайніх південних районів), аж до нинішнього м. Дніпро і Сіверського Дінця, а також прилеглі території сучасної Росії, до верхньої Оки й р. Хопер на лівобережжі середнього Дону<fnref n="180" />.

Частина дослідників (росіяни В. Сухоруков, О. Шенніков, І. Власова, українці Д. Багалій, А. Слюсарський, німець Г. Штекль) вважають, що севрюки були козаками або ж близьким до них військово-служилим населенням, хоча свідчень існування у них відповідних суспільно-політичних структур та способу життя не доведено. Стосовно етнічної природи севрюків також немає одностайності: російські автори В. Бузін, С. Єгоров, І. Власова відносять їх до субетносів, або етнографічних груп росіян; український же етнолог А. Пономарьов вважає субетносом українців. Є російські дослідники, які вбачають у севрюках ще один східнослов'янський народ (А. Ракітін) або ж відстоюють близьку позицію («особливова група давнього східнослов'янського населення», за Н. Багновською).

Аналіз взаємин севрюків з українцями, росіянами й білорусами свідчить, що це й справді, скоріш за все, була окрема етнічна спільнота на кшталт розглянутих вище земельних, яка збереглася з давніх часів, будучи віддаленою від центрів консолідації трьох відомих східнослов'янських народів. Севрюки мали осібну самовідомість, сприймали українців («русинів», «черкас»), а також росіян («русских людей») та білорусів як «не своїх», «інших», «чужих», був у них і свій етнонім. До того ж свідчень самих севрюків про власну самоназву ми не маємо. Тому лише можемо припустити, що серед них, як нащадкі літописних сіверян, не поширилася самоназва, похідна від політоніма-топоніма «Русь», як це відбулося в українців — «русь» / «русин», росіян — «русские», частково білорусів — «русини» (забігаючи наперед, зазначимо, що білоруси в XIV—XVII ст. не мали єдиного ендоетноніма).

Слід наголосити, що останній виявлений нами випадок уживання етноніма «русь» / «русин» стосовно населення Сіверщини зафіксовано північними літописами — Лаврентіївським, Першим Воскресенським і Никонівським — у зв'язку з подіями навколо так званих Ахматових слобід і кривавого конфлікту між татарським баскаком Ахматом та місцевими князями під 1283—1284 рр.<fnref n="181" /> (насправді події відбувалися в 1287—1291 рр. <fnref n="182" />).

<footnote n="179">¹⁷⁹ Детальніше див.: Балушок В. Севрюки XIV—XVII ст.: спроба етнічної атрибуції. Укр. іст. журн. 2016. № 3. С. 50—51.</footnote>

<footnote n="180">¹⁸⁰ Балушок В. Загадкові севрюки: 5. Проблема назви. Територія і стан її заселеності Сіверянський літопис. 2016. № 6 (132).</footnote>

<footnote n="181">¹⁸¹ ПСРЛ. Т. 1. Стб. 481—482; Летопись по Воскресенскому списку. ПСРЛ. Т. 7. Санкт-Петербург, 1856. С. 178; Летописный сборник, именуемый Патриаршею или Никоновскою летописью. ПСРЛ. Т. 10. Санкт-Петербург, 1885. С. 164.</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² Див.: Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 3. Київ, 1993. С. 153—154, 183—185.</footnote>
Разом з тим, етнокультурно севрюки були близькими до українців-русинів, з якими до початку XVI ст. перебували у складі єдиних державних організмів (періодичне правління в Києві з кінця XII ст. чернігівських князів, наступна належність до Великого князівства Литовського) та інтенсивно взаємодіяли в господарській, культурній, політичній сферах, залучені до загальноукраїнських суспільних і етнічних процесів <fnref n="183" />. У результаті відбувалося перетворення севрюків на субетнос українців.

«Соціально-економічний розвиток Наддніпрянщини (куди, в широкому сенсі цього поняття, входила Сіверська земля) визначив напрямок етнічних процесів у ній», — відзначають дослідники <fnref n="184" />. Цей процес перервало завоювання у 1500—1503 рр. Сіверщини Московією, що севрюки загалом сприйняли негативно. І хоча частина їх входила до складу військово-служилого стану та задіяна Московою в сторожовій службі на прикордонні з Диким Полем, у часи Смути на зламі XVI—XVII ст. вони підтримали повстання Івана Болотникова, обох Лжедмитріїв, інших самозванців і заколотників, виявивши своєрідний сепаратизм. У відповідь московський уряд організував проти севрюків низку каральних акцій, від яких, а також від воєнних дій упродовж XVI — початку XVII ст. вони дуже постраждали. Ситуацію ще погіршили масовані переселення московським урядом на Сіверщину служилого населення і селян різних категорій, яких усіх наділяли землею за рахунок автохтонів. Тож наприкінці XVII — на початку XVIII ст. севрюки зникають зі сторінок джерел, оскільки рештки їх були асимільовані цими переселенцями <fnref n="185" />. На заході Сіверщини, де численне севрюцьке населення, через близькість Дикого Поля, зосереджувалося лише в районах НовгородаСіверського, Путивля та у верхів'ях лівобережних рік, воно було асимільоване переселенцями з українського Правобережжя, що масово з'явилися тут у ході Хмельниччини й Руїни.

Усвідомлення книжниками південноруського заходу своєї належності до Русі бачимо вже в тому, як під 1201 р. галицький літописець записав, що князь Роман Мстиславич був одночасно князем галицьким і «самодержцем всея Роуси» <fnref n="186" /> (а володів він тоді й власне середньонаддніпрянською Руською, і Галицькою та Волинською землями). І далі літописець весь час підкреслює «руськість» — як свою, так і своєї землі, що відзначив свого часу М. Грушевський <fnref n="187" />. Тоді ж етнонім «русь» / «русин» утверджується і на Закарпатті, що свідчить про усвідомлення його мешканцями етнічної єдності з населенням решти південноруських земель. Зокрема, угорські джерела ХІ—ХІІІ ст. називають «руського» (Ruizarum) князь.

<footnote n="183">¹⁸³ Балушок В. Севрюки XIV—XVII ст.: спроба етнічної атрибуції...</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ Багновская Н.М. Этнодинамика населения Северской земли. *Ярославский педагогический вестник*. № 2. Т. І: (Гуманитарные науки). 2012. С. 9.</footnote>

<footnote n="185">¹⁸⁵ Див.: Балушок В. Куди поділися севрюки? *Наук. праці Кам'янець-Подільського нац. ун-ту ім. І. Огієнка. Іст. науки*. Т. 27. Кам'янець-Подільський, 2017.</footnote>

<footnote n="186">¹⁸⁶ ПСРЛ. 2. Стб. 715.</footnote>

<footnote n="187">¹⁸⁷ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 2. Київ, 1992. С. 483—484.</footnote>
зя, «Руську», чи «Русинську» (Ruthenorum), марку, людей, до імен яких додають слово «русин» (Ruthenaus)<fnref n="188" />.

Поширення назви «Русь» на Закарпаття із Середнього Подніпров'я пояснюють по-різному: і входженням його до складу Руської держави (зокрема Галицького князівства <fnref n="189" />), і як наслідок міграцій, до того ж достатньо ранніх, з території Русі у вузькому значенні. Так, цікавою є гіпотеза про появу на Закарпатті самоназви «русь» / «русин» ще до поширення її на галицько-волинських теренах — як результату міграції частини руського населення із Середнього Подніпров'я спільно з мадярами <fnref n="190" />. Отже, чинник приєднання Закарпаття до складу Давньої Русі, гадаємо, відіграв суттєву роль.

Саме цим зарубіжні дослідники пояснюють називання закарпатських слов'ян «русинами» в Угорській державі самими угорцями. Адже словаки зберегли давній спільнослов'янський ендоетнонім «словени» саме тому, що вони, спочатку єдині з усіх слов'ян, опинилися під владою мадяр. І, в усякому разі в часи, коли формувалася словацька етнічна спільнота, у цій державі ані самі предки словаців, ані мадяри не проживали разом з іншими слов'янами <fnref n="191" />. Мадяри називали їх тюркським терміном *tót*, закарпатських же слов'ян вони почали іменувати «русинами». Народоназва «словени», як зазначають дослідники, віддиференційовувала підугорських слов'ян від поляків та русинів, що мешкали по інший бік кордону Угорської держави <fnref n="192" />. Вважаємо, жителі Угорщини після того, як закарпатська частина території Давньої Русі в ХІ ст. увійшла до складу держави мадяр, могли перенести колишній політонім на саме населення. Тим більше, що їм була відома самоназва жителів Русі — «русь» / «русин».

Як би там не було, а А. Генсьорський пише: «Наведені, а також інші дані свідчать про тісний зв'язок населення Закарпаття з Київщиною з найдавніших історичних часів» <fnref n="193" />. Підсумовуючи свій аналіз динаміки давньоруської етнонімії стосовно Південної Русі, вчений зазначає: «Таким чином, на протязі XIII ст. термін “Русь” в його етнічному значенні охопив усі південні і південно-західні землі». А дещо нижче зазначає: «На південно-західних (українських) землях термін

<footnote n="188">¹⁸⁸ Див.: Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 2... С. 488; Генсьорський А.І. До походження закарпатських русинів. Укр. іст. журн. 1968. № 10. С. 77—78; Чучка П.П. Історія етноніма Русин та його споріднених. Ономастика України першого тисячоліття нашої ери. Київ, 1992. С. 38.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ Войтович Л. Удільні князівства Рюриковичів і Гедиміновичів у ХІІ—ХVІ ст. Історико-генеологічне дослідження. Львів, 1996. С. 91, 98.</footnote>

<footnote n="190">¹⁹⁰ Генсьорський А.І. До походження закарпатських русинів. Київ, 1992.; Сополига М. До питань етнічної історії та національного визначення українців Словаччини. Народна творчість та етнографія. 2005. № 3. С. 38.</footnote>

<footnote n="191">¹⁹¹ Kučera M. Zur Ethnogenese der Slowaken (Probleme und Ausgangspunkte). Ethnologia Slavica. 1990. T. XXII; Kučerova K. Zur Frage der ethnischen und politischen Namengebung der Slowaken. Ethnologia Slavica. 1990. T. XXII.</footnote>

<footnote n="192">¹⁹² Kučerova K. Zur Frage der ethnischen und politischen Namengebung der Slowaken. S. 210.</footnote>

<footnote n="193">¹⁹³ Генсьорський А.І. До походження закарпатських русинів... С. 82.</footnote>
“Русь”, як вказано вище, вже в ХІІІ ст. усталився як етнічний термін. Таким зна-
ходимо його і в XIV і в наступних сторіччях»<fnref n="194" />.

На території Московської держави узагальнений етнонім, що витіснив там-
тешні земельні етноніми («ростовці», «суздальці», «рязанці», «новгородці»,
«псковичі»), утверджується дещо пізніше — з XIV—XV ст., але переважно в
XVI ст. А. Генсьорський пише: «...до кінця XIII ст. північні літописи, як і раніше,
користуються ще здебільшого назвами за місцевостями: новгородці, суздальці,
рязанці і т. д.». Але навіть у XVI—XVII ст. в Московії, де саме тривав процес
політичного об'єднання, що супроводжувався запеклими і жорстокими війнами,
ще часто траплялися словосполучення «русские люди», а не просто один етно-
нім <fnref n="195" />. Тут самоназва, похідна від «Русь», утвердилася, як бачимо, вже у формі
«русские», що утворена за зовсім іншою моделлю, ніж «русь» / «русин» («ру-
син», за Генсьорським, є субстантивом, «русский» — первинно було атрибути-
вом, який зазнав субстантивації)<fnref n="196" />. Етнонім же «русь» / «русин» на російських
теренах ніколи не мав великого поширення і не був самоназвою, вживаючись
раніше лише обмежено в канцелярській мові під впливом Київської писемної
школи. Тоді ж етнонім «русь» / «русин» приходить і в Білорусь, але українці
віддавна називали білорусів «литвою» (і «литвин» — в однині), пізніше «лит-
вини», відрізняючи їх тим самим від себе. До того ж етнонім «русь» / «русин»
у Білорусі так і не утвердився до кінця у ролі загальноприйнятої для всіх само-
назви, як, до речі, й народоназва «литвини» <fnref n="197" />. Білоруси й надалі у спілкуванні
між собою віддавали перевагу «земляцьким» етнонімам.

Як відомо, самоназва кожного народу є дуже важливим феноменом його етнічного життя, оскільки виступає основним індикатором наявності етнічної самосвідомості / ідентичності, а отже, і самого етносу. Етнічна самосвідомість, зафіксована в самоназві, вважається основною ознакою існування народу <fnref n="198" />. Першою самоназвою, яка була спільною для всього слов'янського населення Південної Русі і поширення якої фіксується у ХІІІ ст. від середнього Подніпров'я до Закарпаття, і була «русь» у множині, «русин» в однині.

<footnote n="194">¹⁹⁴ Генсьорський А.І. Термін «Русь» (та похідні)... С. 20—22.</footnote>

<footnote n="195">¹⁹⁵ Там само. С. 21—22.</footnote>

<footnote n="196">¹⁹⁶ Генсьорський А.І. Термін «Русь» (та похідні)... С. 22—25. У північних (російських) літописах у статтях, що стосуються ХІІІ ст., вже трапляється назва «русские» як зародкова форма ендостноніма і навіть, імовірно, помітний початок її субстантивації. Наприклад, у перераховуванні слов'янських «племен» у «Літописці Переяславля Суздальського» (літопис XV ст., що відображає Володимирське літописне звєдення ХІІІ ст.) про них, на противагу сусіднім фіно-утрам, сказано, що «се бо токмо Руские...» (Летописец Переяславля-Суздальского, составлен в начале ХІІІ века (между 1214 и 1219 годов). Москва, 1851. С. 2). До речі, далі в тексті вже переважає етнонімічна форма з двома 'с' — «русские».</footnote>

<footnote n="197">¹⁹⁷ Лсвшун Л. Концепт «литвины» в этнокультурном самосознании белорусов. Беларуская думка. 2009. № 11. С. 102—109.</footnote>

<footnote n="198">¹⁹⁸ Крюков М.В. Эволюция этнического самосознания и проблема этногенеза... С. 42—63; Сміт Е.Д. Національна ідентичність. С. 30; Woodman P. The Nature of the Endonym... P. 11—18.</footnote>
Горизонти і локації поширення самоназви «Русь». Оскільки «русь» / «русин» було першою самоназвою слов'янської етнічної спільноти, що утворюється в цей час у Південній Русі, тобто — дещо умовно та забігаючи наперед — українського народу, варто зробити деякий екскурс до обставин її утвердження. Не будемо розглядати цікаву, але таку, що не стосується власне етногенезу, проблему етимології означеного етноніма <fnref n="199" />. Адже, як виявили лінгвісти, після свого виникнення народоназва дуже часто відривається від етномовного середовища свого походження і зазнає різних трансформацій, народної етимологізації тощо й надалі живе власним життям. Саме тому у світі відомо багато самоназв, не пов'язаних з народами, які вони позначають <fnref n="200" />.

Назва «русь» / «русин» як етнонім (а не політонім чи топонім) фіксується у «Повісті временних літ» з Х ст. (у договорах з Візантією 911 й 944 рр. тощо) <fnref n="201" />. На початку існування Київської держави вона ще не поширювалася на всю територію Русі, навіть на інші південноноруські землі, закріпившись лише за середньохадні-прянською Руською землею. Російські дослідники О. Бєлова і В. Петрухін зроби- ли спостереження, яке, здається, може пролити світло на час, коли назва «Русь» закріпилася за населенням Середньої Наддніпрянщини як етнонім. Так, преам- була договору 911 р. «містить протиставлення русі (княжої дружини варязько- го похождення) і словен (їм дані греками різні вітрила)»; а в договорах 944 та 971 рр. цього дуалізму немає — «ім'я русь уже об'єднує, а не раз'єднує варягів і слов'ян» <fnref n="202" />. Тобто десь у цей час середньохадніпрянські слов'яни, разом із варя- гами, що посилилися поміж них, почали всі разом зватися «руссю», утворивши єдину спільноту. Цю назву почали вживати як етнонімічну стосовно нашадків полян, ім'я яких рано зникає зі сторінок літописів: «Поляне, яже нынє зовемая Русь» <fnref n="203" />. О. Толочко вважає, що процитованими словами літописець якраз і по- яснює факт швидкого зникнення з літописних сторінок згадок про них — поля- ни «першими прийняли ім'я Русь» <fnref n="204" />.

Власне, етнонім «русь» / «русин», що, як показав А. Генсьорський, поши- рився всією територією Південної Русі наприкінці XII — у XIII ст., був уведений місцевою протоінтелігенцією та княжими посадовцями у вжиток і усталився як самоназва серед широких мас населення. Він фіксується в усіх регіонах України, крім східного, а потім і наближеного до Дніпра — Лівобережжя, у середовищі різних соціальних верств у період після монгольського завоювання. Найбільше

<footnote n="199">¹⁹⁹ Див. різні версії: С[трижак] О. Русь. *Етимологічний словник літописних географічних назв Південної Русі*. Київ, 1985. С. 117—126.</footnote>

<footnote n="200">200 Попов А.И. Названия народов СССР: Введение в этнонимику... С. 24, 56—58, 134.</footnote>

<footnote n="201">201 ПСРЛ. Т. 2... Стб. 25—29.</footnote>

<footnote n="202">202 Белова О.В., Петрухин В.Я. Почитание «чужих» богов: историко-этнографические заметки. *Этнография / Etnografia*. 2019. № 3 (5). С. 95.</footnote>

<footnote n="203">203 ПСРЛ. Т. 2... Стб. 18.</footnote>

<footnote n="204">204 Tolochko O.P. The Primary Chronicle's 'Ethnography' Revisited: Slavs and Varangians in the Middle Dnieper Region and the Origin of the Rus' State. *Franks, Northmen, and Slavs. Identities and State Formation in Early Medieval Europe*. Turnhout, 2008. P. 181.</footnote>
відомостей про вживання етноніма «русь» / «русин» у цей час маємо з Галичи-
ни та Волині, що й не дивно, оскільки західні землі менше постраждали від мон-
гольської навали, і тут тривало власне повнокровне державне життя і далі діяли
осередки книжної культури.

У цьому зв'язку насамперед слід назвати Галицько-Волинський літопис,
укладений у 40—90-х роках XIII ст. Зокрема, у ньому вжито етнонім «русь»
стосовно Галичини під 1249, 1251, 1254, 1255, 1259 рр. і щодо Волині під 1268
та 1281 рр. <fnref n="205" /> У літописі дуже часто вживається цей термін і як означення: «зем-
лю Русскую», «Рускої челяди», «князи Рустии», «Рускыи язык» тощо <fnref n="206" />. У
латиномовній грамоті князів Андрія і Лева Тевтонському ордену 1316 р. вони
титуловані Duces totius terrae Russiae — володарі землі Рускої <fnref n="207" />. У листі до Папи
Юана XXII польський король Владислав Локетек 1323 р. повідомляє про смерть
згаданих галицько-волинських князів і називає їх Principes Ruthenorum, тобто во-
лодарями русинів <fnref n="208" />.

Етнонімічний термін *Ruthenus* трапляється у написаній також латиною грамоті галицько-волинського князя Юрія-Болеслава Тройденовича <fnref n="209" />. В угоді литовсько-руських князів Явнута, Кейстута, Любарта, Юрія Наримунтовича та Юрія Коріятовича з королем польським Казимиром III і мазовецькими князями 1352 р. йдеться про «русь што литвы слушать», тобто руське населення підлютовської Волині, і про «русь што короля слушать» — руське населення земель, що відійшли до Польщі. Тут же читаємо стосовно Львівської землі: «аже поїдуть татарове на львовьскую землю тогда руси на львовьць не помагати». Також у цьому ж документі зумовлюються випадки втечі залежного чи підневільного населення, і його теж зараховано до «русі», тобто в тексті містяться згадки про різні соціальні верстви руського народу, які позначаються одним етнонімом: «аже поб'єгнеть русинъ а любо руска (русинка. — Авт.) или во львовъ. или холопъ чии. или роба выдати его» <fnref n="210" />.

Етнонім «русь» / «русин» стосовно західного регіону України містять бага-
то інших джерел XIV—XV ст. А от джерел зі східноукраїнських земель, які засвід-
чують побутування там цього етноніма, маємо набагато менше, що й не дивно,
зважаючи взгідси — з Рускої землі (Київське і Переяславське князівства) — ця
самоназва прийшла на галицько-волинські землі та на Закарпаття. І дуже мало-
ймовірно, щоб місцеве населення, яке хоч і скоротилося під час монгольського
погрому, але продовжувало жити в цьому регіоні й надалі, раптом припинило
вживати свою давню самоназву.

<footnote n="205">²⁰⁵ ПСРЛ. 2... Стб. 802—804, 810, 825—826, 843, 867, 885, 905; Генсьорський А.І. Тер-
мін «Русь» (та похідні)... С. 21.</footnote>

<footnote n="206">²⁰⁶ ПСРЛ. 2... Стб. 796, 809, 812, 814, 825—826, 831, 843, 851, 872, 888.</footnote>

<footnote n="207">²⁰⁷ Іванов. Картка з історії Волині на початку XIV віку. ЗНТШ. Т. ІІ. Львів, 1893. С. 121.</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸ Там само. С. 121, 127.</footnote>

<footnote n="209">²⁰⁹ Там само. С. 144.</footnote>

<footnote n="210">²¹⁰ Грамоти XIV ст. / упоряд., вступ. ст. М.М. Пещак. Київ, 1974. С. 30—31 (№ 14).</footnote>
По-друге, деякі джерела, які проливають світло на проблему, що нас цікавить, усе ж є. Наприклад, пізні літописи, в основу яких покладено давні джерела, зокрема місцеві. Один з них, Густинський літопис, послідовно вживає етнонім «русь», а також прикметник «руський», «руське» як означення стосовно східноукраїнських земель <fnref n="211" />. Такою ж пізньою компіляцією є і «Хроніка» Феодосія Софоновича (завершується 1672 р.). Адже, як показали дослідження, головним джерелом першої частини твору — «Кройніки о Русі», доведеної до кінця XIII ст., був «Золотоверхий літопис» (за назвою Михайлівського Золотоверхого монастиря в Києві). А саме в цій частині «Хроніки» вживається етнонім «русь» / «русин» стосовно всієї Русі, навіть східноукраїнських територій, включно з часом безпосередньо після монгольського завоювання <fnref n="212" />. Ще термін «земля Рускые» містить «Похвала св. Феодосія», яка входить до «Києво-Печерського патерика». І хоч дякі дослідники датують час написання твору ХІ ст., проте вагомішою є аргументація на користь другої половини XIII ст. <fnref n="213" /> У списках Сорбоннського університету (Франція), де обов'язково занотовували походження студентів, містяться вказівки про навчання там людей з «Рутенії», чи людей «рутенської нації» з Києва, зокрема під 1353, 1389, 1397 рр., а під 1436 р. згадуються й доктори «рутенської нації» з Києва <fnref n="214" />. Серед графіті Софійського собору в Києві є напис першої половини XIV ст.: «грещному митрополит(у) Феогносту всея Роуси мно(гия) лѣта», який також, попри зазначення титулатури митрополита, може свідчити і про усвідомлення тим, хто його залишив, своєї належності до етнічної русі <fnref n="215" />.

Свого часу, усе ще перебуваючи під впливом радянського наративу про «розпад» Давньої Русі під ударами монголів, у книзі «Українська етнічна спільнота» автор цих рядків твердив, що етногенез українського народу завершився до монгольського завоювання. Насправді, скоріш за все, це сталося дещо пізніше. Адже, як не важко побачити з наведених матеріалів, випливає, що в етнічній плющині не було чому розпадатися. Навпаки, локальні (земельні) етнічні спільноти мали об'єднуватися. І вони об'єднувалися, зокрема, на теренах Русі-України, в етнічну спільноту з самоназвою «русь» / «русин». Для об'єднання їх із північними земельними спільнотами в один народ у межах всієї Давньої Русі ані природно-географічних, ані культурних, ані політичних підстав не було. Та й мережі інформаційних комунікацій у пізньому середньовіччі, яка б охопила регулярними інформзв'язками всю Східноєвропейську рівнину, все ще не було створено. Сумнівно, щоб вона могла розвинутися в таких географічних межах, навіть якби

<footnote n="211">²¹¹ ПСРЛ. Т. 2... С. 236, 240, 242, 247, 250, 257, 280, 293, 303, 317, 319, 345, 348, 360, 361, 367, 369, 371, 372.</footnote>

<footnote n="212">²¹² Софонович Ф. Хроніка з літописців стародавніх / передм., комент. Ю.А. Мицика, В.М. Кравченка. Київ, 1992. С. 56—167.</footnote>

<footnote n="213">²¹³ Грушевський М. Історія української літератури. Т. 3. Київ, 1993. С. 239—241; Пелешенко Ю. Українська література пізнього Середньовіччя (друга половина XIII — XV ст.): Джерела. Система жанрів. Духовні інтенції. Київ, 2004. С. 61.</footnote>

<footnote n="214">²¹⁴ Івакін Г.Ю. Історичний розвиток Києва XIII — середини XVI ст. Київ, 1996. С. 223.</footnote>

<footnote n="215">²¹⁵ Цит за: Івакін Г.Ю. Історичний розвиток Києва... С. 225.</footnote>
тут утворилася єдина централізована держава. Однак такого політичного організму тоді ще не було. Отже, завершення етногенезу українців ми відносимо на час, що охоплює кінець ХІІ — ХІІІ ст., коли в усій Південній Русі, за винятком Сіверської землі, поширюється єдина самоназва «русь» (у множині) та «русин» (в однині). Як бачимо, порівнюючи з іншими сусідніми європейськими народами — згаданими англійцями, іспанцями, росіянами, французами, італійцями, німцями, це сталося вельми рано, причиною чого були не лише розглянуті вище політичні обставини, а й зазначений чинник масштабних міграцій.

На позначення слов'янського населення нинішніх Білорусі й Росії у Південній Русі (майбутній Україні) спочатку продовжували вживати колишні земельні етноніми давньоруських часів. Зокрема, це «полочани», «смольняни» (в Білорусі), «суздальці» («ростовці»), «новгородці», «псковичі», «рязанці» (в Росії). У цьому плані цікавим є запис у Галицько-Волинському літописі про смерть князя Володимира Васильковича 1288 р., в якому перелічено іноземців, що, разом з місцевими жителями, «плакали» за ним: «німців», євреїв («жидів»), «сурожців» (мешканців м. Сурож у Криму), а серед них «новгородців» 216. Водночас слов'ян на теренах Білорусі, з приєднанням їхніх земель до складу Литви, в Русі-Україні все частіше називають «литвинами». А землі проживання вказаних етнічних спільнот, як і раніше, чітко протиставлялися Русі — у вузькому розумінні, якою тепер вважається вся Південна Русь 217 (перед цим, як пам'ятаємо, власне Руссю виступали лише терени Київського та Переяславського князівств).

Етнічна ідентичність «руського» народу, сформована в пізньому середньовіччі, зберігалася й надалі, незважаючи на те, що в XIV ст., після дезінтеграції Давньої Русі, різні її частини опинилися у складі кількох різних держав: Великого князівства Литовського, королівства Польського, Молдавського князівства, королівства Угорського. Пізніше додалася ще й Московія, що в 1500—1503 рр. заволоділа Сіверщиною.

Попри те, що на великому цивілізаційному зламі етнічна ідентичність здебільшого відтіснялася на задній план іншими ідентичностями — соціальною, становою, конфесійною, політичною, мовно-культурною тощо, іноді етнічна самосвідомість виступала наперед і починала відігравати важливу роль, яку решта ідентичностей не спроможні були виконати. Адже лише ця ідентичність могла витворити у людності країни особливий формат солідарності, тобто усвідомлення членами спільноти, які водночас могли належати до різних соціально-станових середовищ, входити до різних конфесій (православні чи католики, згодом ще й греко-католики), підпорядковуватися різній політичній владі тощо, своєї єдності, коли всі, хто замешкував на просторі Південної Русі, сприймалися як «свої».

<footnote n="216">216 ПСРЛ. Т. 2... Стб. 907—908.</footnote>

<footnote n="217">217 Там само. Стб. 520, 606, 622, 623, 624, 658, 683, 689, 700, 740—741, 863.</footnote>
ПОКАЖЧИК
ВЛАСНИХ ІМЕН
ТА ГЕОГРАФІЧНИХ НАЗВ

Абаджі 352, 353

Абдуррагман 332

Абрі Романі 41

Абу-Шоджа 254

Австралія 48

Австрія 54, 85, 442, 536

Агассис 83

Агафія 230

Адам 528

Адріан 171

Адріатика 85, 95

Адріатичне море 408

Азагарій 169

Азак (Тана) 315, 350, 355, 368, 381

Азербайджан 353

Азиль 69

Азія 32, 47, 50, 51, 105, 237, 307

Азово-Каспійський обшир 133

Азовське море 42, 131, 153, 234, 241

Аквітанія 397

Акі 185

Акісаліти 170

Аккерман див. Білгород-Дністровський

Аландські острови 189

Аланія 229

Алгуй 355, 365

Александр Македонський 167, 517

Алексій III Ангел 403

Алжир 95

Алтай 38, 46, 50, 161, 332, 343

Алушта 385

Альбрік 398

аль-Газалі Мухаммед 527

Альдона 420

Альма 170

Альпи 85

Альта 265, 283

Амага 171

Амадока 169

Амартол Георгій 194, 210, 218, 238, 244

Амброна 33

Амвросіївка 37, 55, 61, 62

Америка 62, 70, 296, 378, 512, 604

Американський континент див. Америка

Амуд 38, 41, 48

Амудар'я 350

Анастасій І 205

Анастасія 490

Анастасія Львівна 418

Анастасія Ярославна 274

Анатолійський пів-в див. Анатолія

Анатолія 105, 123, 129, 149, 329, 335, 355, 379, 380, 389

Анахарсій 160

Ангара 56

Ангели 397

Англія 33, 34

Англія див. Велика Британія

Андріївка 43, 146

Андрій Боголюбський 201, 296—306, 612

Андрій II 402—407

Андрій III 406, 416

Андрій Мстиславич 366

Андрій Полоцький 463
Андрій Юрійович 417—419

Андрій Ярославич 306, 411, 412

Андрій, галицький боярин 360

Андрій, двірський 409, 410

Андронік І Комнін 397

Анетівка 54

Анна Мстиславна 405

Анна Половчанка 290

Анна Пурпурогенета 247—249, 253, 254, 256

Анна Ярославна 274

Анна, донька Костянтина VII 230

Ан-Надім 225

Антоній Єгипетський 273

Антоній Печерський 273, 285

Антоній, галицький митрополит 426, 518, 519, 522

Апамея м. 315

Апенніни 41, 158

Арабський халіфат 190, 319, 321

Аральське море 350

Арданово 534

Аренсбург 67

Аристотель 562

Аріапейт 166, 167

Арнасон Й. 23

Арпади 395, 402, 404—407, 409, 412, 416, 430, 442

Арсеній єпис. 558

Арсі-сюр-Кюр 41

Арутюнов С. 583, 586

Архангельська обл. 76

Арциховський А. 19

Аскарій III Ангел 398

Асколь 193—196, 199, 200, 202, 211, 231

Асмунд 224

Аспарух 319

Ассирія 159, 161, 170

Астраханський ханат 476

Атапуерца 32

Атей 167

Атиль, м. 321

Атлантика 46, 54, 64, 75, 369, 376

Атлантичний океан 83, 96

Атрак 287

Аттіла 174, 316, 317, 323

Афганістан 330, 344

Афіни 167, 168, 296

Афон 273, 522

Африка 32, 33, 37, 46—51, 56, 76, 371, 378, 379, 604

Афродісіада 168

Ахмар 50

Ахмат (Ахмет) 356, 477

Ахмат-Гірей 487

Ахмед 352, 364

Ашина 319

Аяни 359

Бабенберг Гертруда фон 410

Бабин 574

Бабино 132, 134, 137, 138, 144, 147

Бабич Х. 556

Багалій Д. 616

Багдад 266, 366

Багновська Н. 616

Базель 507

Базьків Острів 92

Бай 91

Байдар 333

Байдарська долина 69

Бакота 339, 353, 360, 409

Балада 372

Баламір 316

Баланджара 320

Балка Канцерка 55

Балкани 36, 50, 83, 85, 105, 106, 158, 180, 234, 236, 237, 327, 379, 380, 521, 522, 524, 589

Балканський пів-в див. Балкани

Балта 148, 149, 359

Балтійське море 77, 85, 131, 189, 190

Балтійське узбережжя 131

Балтійський регіон (Балтика) 124, 203

Балушок В. 577, 601

Балхаш 348

Баміан 344

Барадост 50

Баракаївська печера 38

Баран В. 176, 578, 595, 600

Бармаки 55

Барселона 376

Бартко 428

Бартоломей Англійський 427, 428

Батий 307, 332—336, 338, 344, 346, 348—350, 355, 356, 360, 366, 408, 410, 412

Бахмутська улоговина 138, 143, 144

Бачман 333
Бачо Кіро 50
Баязід ІІ 381, 383
Бек-Ярик-оглан 356
Бела III 395
Бела IV 333, 403, 406—410, 412—414, 416, 438, 443

Белград 535
Белз 267, 394, 403, 405, 442
Белзьке воєводство 539, 542, 543
Белзьке князівство 538
Бельгія 46, 93
Бердібек 450
Берегове 53, 414, 536
Бережнівка 142
Березань (острів св. Еферія) 210
Березнов 66
Березок 573
Березьк 574

Березька жупа (Березька крайна) 533, 534
Берест 394, 403, 405, 549, 551, 553, 556, 567
Берестейське князівство 423
Берестейщина 423
Берестечко 573, 574
Берестове 272, 273, 286
Берестя 261, 334
Берке 413

Бернатович Судислав (Суліслав) 404
Бесермень 535
Бессарабія 353
Бетлен Габор 536, 537
Бече 535
Бештау див. П'ятигір'я
Белова О. 620
Беловоде 105

Бельовський А. 484
Бельовський В. 483
Бельський М. 497
Бельський С. 485
Бельський Ф. 524
Бжег 553
Бирюча Балка 52
Бізаньо 375
Біла Гора 538
Біла Орда 348, 349
Біла Церква 497
Білгород 250, 273, 284
Білгород-Дністровський 464, 466
Білгород-Дністровський, м. 352 366, 368, 380, 382, 389, 390

Біле море 77
Біле озеро 77
Білий Камінь 114
Білоберезький тумен 367, 368
Білогрудівський Ліс 154
Білолісся 73
Білорусь 67, 179, 523, 572, 580, 591, 595—597, 599, 600, 605, 606, 612, 619, 623

Білоус 520
Більськ 556
Більське 164
Більцингслєбен 34
Бір Кізіба 95
Біче Піт 34
Близький Схід 5, 32, 38, 47, 48, 50, 69, 75, 81, 84, 95, 104, 127, 128, 157, 203, 321, 336, 343, 374, 379, 591

Боас Ф. 587
Богатирі 36
Богемія 92, 428
Боголюбово 298, 304
Богуніце 50, 52
Бож (Боз) 184
Бокканегра 375
Болгарія (Болгарська земля, Болгарське царство) 50, 160, 180, 210, 229, 234—237, 246, 328, 352, 370, 428, 443, 522

Болеслав (Юрій) Тройденович 418—420, 424

Болеслав V Сором'язливий 409, 410, 413, 414, 423

Болеслав І Хоробрий 258, 261—264, 267, 502

Болеслав ІІ Сміливий 263, 283, 285, 287, 289

Болеслав Мазовецький 474, 475
Боломор 34
Болотников І. 617
Болохівська земля 423
Бона 512, 515
Бондариха 154
Бонфіс І. бен-Яков 527
Боняк 327
Боплан Г. Л. де 518
Борецький Йов 557, 568
Борис Володимирович 240, 254—259, 285—287, 300

Борис-Михаїл 246
Борисфен див. Дніпро
Борисфен, пос. 164—166
Боричів узвіз 181

Боровськ 490

Бортечін 343

Боспор Кімерійський див. Керченська протока

Боспорське царство 159,162, 166—170, 315, 316, 322, 323

Босфор 211, 219, 250, 315, 376, 378, 380

Бочкаї Іштван 536

Боян 86, 106

Брайчевський М. 579, 584, 587, 604, 613, 614

Бранденбург 419

Братислава 443, 537

Брацлав 469, 498

Брацлавське воєводство 539, 542, 544, 550

Брацлавський повіт 501

Брацлавщина 469, 471, 503, 504, 514, 543

Брашов 353

Бретань 427

Британські острови 38, 65

Бродель Ф. 24

Бромме (Бромме-Лінгбі) 67

Броневський М. (Філалет Христофор?) 466, 567

Броночіце 122

Брянськ 351, 450, 486, 487, 489, 510

Брячислав Ізяславич 265

Буг 181, 182, 466

Буглів 43

Буго-Дніпровське межиріччя 43, 108, 111, 113, 114

Бугорок 55

Буда, воєвода 262

Буда, м. 480

Будем 536

Буджак 73, 150, 368, 381, 604

Будишин, м. 261

Будний С. 570

Бужанка 55

Бузін В. 616

Буковина 148, 186, 353

Булгар 202, 203, 208, 233

Бунятян К. 117, 155, 156

Буран-Кая III 52, 56

Бурдо Н. 116

Буреть 56

Бурса 386

Бурульча 52

Бурундай 333, 353, 354, 413

Бурхарда 287, 288

Буськ 556

Бяконт Ф. 453

В'ячеслав Володимирович 291

В'ячеслав Ярославич 278, 282

Вавилов М. 78

Ваді аль Натуф 79

Валаське кн. 353, 368

Валенсія 85, 371, 376

Валентиніан III 317

Валла Л. 563

Варда Фока 237, 247, 248

Вардар 85

Варна 210, 475

Варсонофій 526

Варшава 496, 542

Василев (Васильків) 252

Василів 438

Василівка 71, 75—77, 104

Василій Великий 561

Василій II 239, 246—248

Василь Дмитрович 461, 469

Василь I 308, 454

Василь II 475, 481, 483, 485, 526

Василь III 351, 489—491, 521

Василь, архієп. 516

Василько Романович 353, 354, 397, 403, 405—407, 409—412, 422, 431

Василько Ростиславич 292

Вацлав II 415

Вацлав III 416

Ведрош 487, 496, 501

Вежа, оз. 77

Вела Спіла 96

Велика Азія 427

Велика Британія 33, 34, 330, 375, 427

Велика Вірменія 427

Велика Греція 427

Велика Морава 85

Велика Орда (улус Батия) 344, 350

Велика Русь 426

Велика Скіфія 160, 164, 168, 169, 181

Велика Склавія 428

Велике князівство Литовське (Велике князівство Литовське, Руське та Жемайтійське) 8, 67, 74, 308, 329, 351, 353—355, 364, 365, 387, 411, 413, 447—456, 458—461, 464—469, 472—475, 478, 480—496,
498, 499, 501—508, 510, 511, 514—517,
519—521, 523—528, 542, 549, 550, 552,
569, 572, 589, 617, 623

Велике князівство Тверське 482

Велике Ходосівське, гор. 164

Великий Глибочок 43

Великий Євразійський степ 108, 112, 117,
118, 120, 123, 124, 129, 131, 136, 142,
151, 156, 157, 163, 166, 169, 174, 314, 316,
322—323, 330, 331, 346, 378, 398, 407

Великий Мідськ 65

Великопольща 572

Вельбарк 173

Вельфи 399

Венерасус Б. 376

Венеція 345, 367, 372, 380

Вепр 268

Вербеці І. 535

Вербівка 113

Верейський В. 486

Вертеба печера 107

Вертешсьольлош 34

Верхнє Повіслення 180

Верхнє Пооччя 483, 484

Верхня Германія 427

Верхня Маївка 142, 143

Верхня Наддністрянщина 135

Вершец 535

Веряця 36

Вилькомир 471

Виноградний Сад 155

Виноградський район 36

Висоцький С. 300, 600

Витебськ 265

Вишгород 217, 223, 257, 285, 287, 298, 301

Вишеград 420

Вишенне 56

Вишенський І. 563—565

Вишеслав Володимирович 240, 259

Вишневецький Д. 506, 507

Вишнівець 496

Відейко М. 112, 116

Відень 537

Візантійська імперія (Візантія) 174, 178, 179,
184, 190, 194—197, 204, 208—215, 231,
233, 234—237, 245—247, 249, 250, 265,
266, 270, 272—274, 276, 303, 304, 314—
317, 320, 322—327, 334, 352, 367, 370, 380,
382, 397, 524, 620

Вільно 447, 453, 466, 470, 473, 474, 477—
480, 482, 486, 490, 520, 527, 569

Вінниця 498

Вінниччина 449

Вінча 105, 107

Вірменія 229

Вісла 86, 173, 186

Віслок, р. 423

Вістула 176

Віталій 563, 565

Віта-Поштова 91

Вітебськ 468, 471, 474

Вітенберг 147

Вітімір 316

Вітовт Кейстутович 355, 455—467, 472, 475,
476, 479, 503, 516, 535

Вічина 352, 366

Владимирський-Буданов М. 609

Владислав Земовитович 418, 420

Владислав І Угорський 483, 490, 535

Владислав ІІ Ягайло 538

Владислав III 472, 474, 475

Владислав Локетек 415—419, 534, 621

Владислав IV 542

Владислав-Ягайло Ольгердович 451, 454—
458, 460, 461, 465—470, 474, 503, 504, 516

Власац 75, 105

Власова І. 616

Войшелко 413, 439

Волга 65, 67, 96, 142, 143, 153, 160, 181, 190,
198, 203, 208, 224, 232—234, 258, 266, 316,
317, 319—321, 332, 333, 346, 350, 450

Волго-Донський обшир 133

Волго-Кам'я 145—153

Волго-Уралля 131, 141, 151

Волзька (Камська) Булгарія 204, 232—234,
240, 259, 319, 320, 331—333, 336, 346, 428

Волзько-Донський (Азакський) тумен 350,
351, 355, 368

Волзько-Окський бассейн 152

Волино-Подільська височина 35, 43 89, 110

Волинська земля див. Волинь

Волинське воєводство 539, 542, 544, 550

Волинське князівство 393, 394, 398, 399,
401, 402, 406, 408, 409, 415, 421, 422

Волинське Полісся 136

Волинь 54—56, 68, 91, 94, 105, 110, 123,
134—138, 147, 148, 173, 240, 258, 262, 267,
269, 289, 290, 295, 339, 368, 401, 402, 408,
410, 421, 428, 430, 433, 438, 441, 442, 447,
455—457, 467, 469, 471, 472, 474, 475, 478,
496, 497, 500—504, 510, 511, 513, 514, 526,
528, 543, 548, 556, 569, 572—574, 580, 588,
613—615, 617, 621

Володимир Василькович 365, 414, 432, 433, 438, 439, 441, 623

Володимир Всеволодович (Мономах) 193, 202, 212, 213, 275, 289—292, 295, 296, 298, 299, 432

Володимир Ігоревич 404

Володимир Мстиславич 394

Володимир Ольгердович 455, 457, 458, 475, 479, 504

Володимир Святославич (Великий) 202, 212, 223, 224, 231, 232, 235, 236, 239—259, 262, 265, 266, 268-270, 281, 283, 293, 303, 325, 436, 483, 545

Володимир Ярославич 269, 282, 395, 396, 398

Володимир, м. 394, 404, 412, 420, 421, 425, 426, 428, 433, 441, 444, 498, 518

Володимир-Волинський 250, 354, 367—368, 394, 395, 449, 479, 528, 571

Володимирівка 54, 55

Володимирія див. Волинське князівство

Володимирко Володарович 297

Володимир-на-Клязьмі, м. 250, 290, 298—305, 308, 335

Володимиро-Суздальська земля (Володимиро-Суздальщина) 255, 267, 295—298, 301, 303, 306, 308—309, 361, 394, 412

Володимирська земля див. Волинське князівство

Володимирський повіт 501

Волоське 71, 75

Волоцький Й. 527

Волхов 190

Вольтаджо М. 377

Ворона III 53

Вороніж 604

Воротинськ 510

Воротинський С. 484

Ворскла 163, 164, 457, 459, 464, 467

Врангеля острів 64

Вручий див. Овруч

Всеволод 394, 395

Всеволод Володимирович 240

Всеволод Юрійович 335, 395

Всеволод Ярославич 202, 212, 213, 269, 274, 278, 281—287, 289—292, 394

Всеслав Брячиславич 282—285

Вязьма 356

Вятко 181

Габсбурги 14, 536, 537

Гаврилівське 169

Гаген М. фон 7

Гаджжі бек 363, 364

Гаджі-Гірей 370

Газарія 369—371, 376, 378

Газні 344

Галата див. Стамбул

Галатія 398, 427, 428

Галицька земля див. Галичина

Галицьке князівство 393, 395, 397, 398, 401, 404—406, 413, 422, 430, 438

Галицько-Волинська держава див. Галицько-Волинське князівство

Галицько-Волинська Русь див. Галицько-Волинське князівство

Галицько-Волинське князівство 255, 333, 339, 353, 354, 393, 394, 397, 401, 402, 405, 410, 413—415, 417, 422—425, 427, 428, 435, 437, 439—444, 547, 613, 614

Галич 1 54

Галич 250, 297, 393, 394, 396, 400, 402, 404—407, 409, 410, 421, 424, 425, 432, 433, 436, 438, 479, 615

Галичина 14, 110, 121, 147, 148, 339, 367, 368, 393, 396, 398—401, 403, 405—410, 420, 421, 424, 427, 430, 431, 434, 441, 442, 447, 478, 510, 511, 513, 536, 537, 547, 556, 572, 613—615, 617, 618, 621

Галікарнас 160

Галка П. 416

Галл Анонім 502, 503

Галлія 317

Гальштатське 138

Гамбург 65, 67

Гамір 158, 161

Ганнівське 169

Гаральд Прекрасноволосий 185

Гард 93, 97, 103

Гардізі 327

Гарчі 52

Гаспра 36

Гаттілузі 375
Гаштольд А. 518
Гаштольд Я. 474, 476
Гваньіні О. 469, 490
Гданськ 491
Гедимін 418, 447, 449, 453, 492, 493, 517
Гедиміновичі 455, 485, 550
Гедігод 466
Гедюк Агмед Паша 381
Гейдельберг 527
Гелон 164
Генне 464
Генріх II 261
Генріх IV 287, 288, 290
Генріх V Бланкенбург-Шварцбург 411
Генріх VI Добрий 433
Генріх Довгий 290
Генріх, герцог 333
Генріх, епископ 427, 428
Генсьорський А. 615, 618—620
Геняу 367, 370—377, 380
Георгій 275
Геранія 168
Герасим 468, 470, 471, 479, 480
Герман Тюрингійський 398
Германаріх 173, 174, 176, 316
Германія див. Німеччина
Геродот 160—164, 166, 168, 238
Герр (Герос) 163, 167
Гертруда-Олісава 283, 287—289
Гібралтар 32
Гімбутас М. 102, 118
Гінці 55, 59
Гірка Полонка 89
Глибочок 111, 113
Глинський В. 490, 521
Глинський І. 490, 521
Глинський М. 489—491, 521
Гліб Володимирович 240, 255, 257—259, 285—287
Гліб Ростиславич 612
Глухів 442
Гнилий Тікич 113
Гнідава 89
Гнойниця 423
Гобсбаум Е. 14
Гойє 46
Гойський Г. 573
Голишві 89, 122
Головко О. 430, 609

Гологори 556
Гольшанська А. 529
Гольшанський А. 458
Гольшанський І. 457, 458
Гольшанський О. 517
Гольшанський С. 467
Гольшанські 458
Гомель 485, 488, 492, 493
Гонорія 317
Горгіппія 166
Гордашівка 55
Гордіївський 148
Горинь 121, 217, 270, 423
Городля 465
Городок 556, 558
Городцов В. 141
Гото-Аланія див. Каталонія
Гоща 573, 574
Гравт 53
Гран Доліна 32
Гребеньки 74
Греков І. 461
Гренландія 34, 84
Греція 5, 129, 167
Григора Н. 453
Григорій Болгарин 480, 481, 519, 526
Григорій Васильович 339
Григорій II 550
Григорій III Мамма 480, 550
Григорій VII 276, 289
Григорій XIII 567
Григорій Цамблак 479, 480, 519, 523
Григорій, граф 414
Гродно 468
Грох М. 14
Гроцій Гуго 563
Грудек Надбужний 121
Грузія 32
Грушевський М. 193, 196, 201, 202, 214, 217, 220, 235, 239, 243, 252, 253, 258, 265, 279, 285, 309, 398, 400, 401, 414, 499, 502, 506—508, 516, 519, 521, 522, 553, 556, 581, 584, 594, 600, 609, 613, 616
Грушевський О. 509
Грюнвальд 465
Гудзонова затока 83
Гуменне 537
Гумільов Л. 308, 449
Гунська імперія 314, 316