<figure><img src="image_280.png" /></figure>

<figure><img src="image_281.png" /></figure>

Галицькі церкви (фото Ю. Лукомського). Вгорі загальний вигляд (зверху) археологічного розкриття решток Успенського собору. Територія давнього Галича (тепер село Крилос, Галицького р-ну Івано-Франківської обл.). Внизу загальний вигляд археологічного розкриття решток церкви Благовіщення на полі Церквиська. Територія давнього Галича
<figure><img src="image_282.png" /></figure>

<figure><img src="image_283.png" /></figure>

Галицькі церкви (фото Ю. Лукомського). Вгорі загальний вигляд археологічного розкриття решток Кирилівської церкви з північного сходу. Територія давнього Галича (тепер село Крилос, Галицького р-ну Івано-Франківської обл.). Внизу загальний вигляд археологічного розкриття решток церкви Царинці (Іванівської?) з південного сходу. Територія дванього Галича
<figure><img src="image_284.png" /><figcaption>Холм у XIII ст. (за В. Петриком). Частини города: I — город; II — підгороддя; III — посад. Церкви: 1 — Юанна Златоустого; 2 — Успення Богородиці; 3 — Трійці (?); 4 — Кузьми і Дем'яна (?); 5 — палати короля Данила («вежа»). Зовнішні шляхи: a — у Стовп'є, Люблін; б — у Білавин, Берестя; в — у Любомль; г — у Володимир; д — у Червен, Белз, Перемишль, Львів</figcaption></figure>

<figure><img src="image_285.png" /><figcaption>Храм Юанна Хрестителя у Львові. Сучасний вигляд</figcaption></figure>
<figure><img src="image_286.png" /></figure>

a

<figure><img src="image_287.png" /></figure>

b

Печатка князя Болеслава-Юрія Тройденовича. 1335 р.: a — аверс, б — реверс

<figure><img src="image_288.png" /><figcaption>Князь Сцібор із Сціборжиць. Портрет незнаного автора.
XVIII ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_289.png" /><figcaption>Ікона Богородиця-Дороговказиця з Дорогобужа. Друга половина XIII ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_290.png" /><figcaption>Володимир ХІІ—ХІІІ ст. Макет. Володимир-Волинський історичний музей</figcaption></figure>

<figure><img src="image_291.png" /></figure>

<figure><img src="image_292.png" /><figcaption>Пам'ятник Міндовгу й вежа Гедиміна у сучасному Вільнюсі. Фото О. Русиної</figcaption></figure>
<figure><img src="image_293.png" /><figcaption>Граматика А. Яна Длугоша. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_294.png" /><figcaption>Грамота Федора Коріатовича. 1391 р. Національний історичний архів Білорусі (Мінськ). Фототека О. Русиної</figcaption></figure>
<figure><img src="image_295.png" /><figcaption>Митрополит Олексій. Ікона XV ст. Памятники литературы Древней Руси. XIV — середина XV века. Москва, 1981</figcaption></figure>
<figure><img src="image_296.png" /></figure>

Присяжна грамота князя Дмитра-Корибута на вірність королю Ягайлу та королеві Ідвізі.
1388 р. Соболевский А.И., Пташицкий С.Л. Палеографические снимки с русских грамот
преимущественно XIV века. Санкт-Петербург, 1903

<figure><img src="image_297.png" /></figure>

Монети новгород-сіверського князя
Дмитра-Корибута Ольгердовича. Козу-
бовський Г.А. Сіверські монети XIV ст.
Київ, 1992
<figure><img src="image_298.png" /></figure>

<figure><img src="image_299.png" /><figcaption>Владислав-Ягайло очима митців різних художніх напрямів. Фрагменти розписів Вавельського кафедрального собору (Краків) і замкової каплиці св. Трійці (Люблін). XV ст. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_300.png" /><figcaption>Київський князь Олександр (Олелько) Володимирович. Гравюра за портретом XVIII ст. Кацер М.С. Изобразительное искусство Белоруссии дооктябрьского периода. Минск, 1969</figcaption></figure>
<figure><img src="image_301.png" /><figcaption>Екслібріс епископа Павла Гольшанського. Бл. 1533 р. Lewicka-Kamińska A. Nieznane ekslibrisy polskie XVI wieku w bibliotece Jagiellońskiej. Kraków, 1974</figcaption></figure>

<figure><img src="image_302.png" /><figcaption>Запис Олелька і його дружини «московки» Анастасії (дочки Василя І і Софії Вітовтівни) у Лаврашівському Євангелії (над головою архангела Михаїла). Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_303.png" /><figcaption>Облога Вітовтом Смоленська. Мініатюра з Лицевого літописного зводу XVI ст. Арциховский А.В. Древнерусские миниатюры как исторический источник. Москва, 1944</figcaption></figure>
<figure><img src="image_304.png" /></figure>

Василь І і Софія Вітовтівна. Зображення на великому сакосі митро-
полита Фотія. 1414—1417 рр. Государственная Оружейная палата
московского Кремля. Москва, 1969

<figure><img src="image_305.png" /></figure>

Вітовт. Фрагмент картини Яна Матейка «Грюнвальдська битва».
Фототека Інституту історії України НАН України
<figure><img src="image_306.png" /></figure>

<figure><img src="image_307.png" /><figcaption>Печатки Свидригайла і Сигізмунда Кейстутовича. Фототека Інституту історії України НАН України. Kojałowicz W. Herbarz rycerstwa W. Ks. Litewskiego / wyd. F. Piekosiński. Kraków, 1897</figcaption></figure>

<figure><img src="image_308.png" /><figcaption>Акт Городельської унії 1413 р., виданий литовськими боярами. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_309.png" /></figure>

Сторінка Тлумачного Євангелія, переписаного 1434 р. у Киево-Печерському монастирі «при самодержце литовском великом князе Швитригайле (Свидригайле)». Запаско Я.П. Пам'ятки книжкового мистецтва: Українська рукописна книга. Львів, 1995

<figure><img src="image_310.png" /></figure>

Вбивство Сигізмунда Кейстутовича.
Мініатюра з Лицевого літописного звору XVI ст. Alba Ruscia: белорусские земли на перекрестке культур и цивилизаций. Москва, 2015
<figure><img src="image_311.png" /><figcaption>Кенотаф короля Владислава III Варненчика. Вавельський кафедральний собор (Краків).
Majewski A. *The Wawel: Its History and Conservation*. Warsaw, 1997</figcaption></figure>

<figure><img src="image_312.png" /><figcaption>Казимир Ягеллончик. Портрет з генеалогічного древа
Габсбургів. 1501—1507 рр. Wdowiszewski Z. *Genealogia Jagiellonów*. Warszawa, 1968</figcaption></figure>
<figure><img src="image_313.png" /><figcaption>Засідання Констанцького собору. Мініатюра з «Хроніки Констанцького собору» Ульріха Ріхенталя. 1460—1465</figcaption></figure>

<figure><img src="image_314.png" /><figcaption>Сини Казимира Ян-Альбрехт і Олександр та дружина останнього Олена. Фрагмент генеалогічного древа Ягеллонів з «Книги про часи короля Сигізмунда» Й.Л. Деція (1521). Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_315.png" /><figcaption>Митрополит Іона. Деталь дерев'яного надгробку. XVII ст. ▶ Pelenski J. *The Contest for the Legacy of Kievan Rus*. New York, 1998</figcaption></figure>
<figure><img src="image_316.png" /></figure>

Сигізмунд Герберштейн. Гравюра. 1564 р. Герберштейн С. Записки о Московии. Москва, 1988

Зображення Сіверщини на карті Литви 1628 р. Вавричин М., Дашкевич Я., Кришталович У. Україна на стародавніх картах. Кінець XV — перша половина XVII ст. Київ, 2004

<figure><img src="image_317.png" /></figure>
<figure><img src="image_318.png" /><figcaption>Битва на Ведроші. Мініатюра з Лицевого літописного зводу XVI ст. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_319.png" /><figcaption>Приїзд до Москви литовських послів для укладення перемир'я. Мініатюра з Лицевого літописного зводу XVI ст. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_320.png" /><figcaption>Сигізмунд І Старий. Портрет пензля невідомого придворного майстра. Орієнтовно 1548 р. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_321.png" /><figcaption>Поховання Олександра Ягеллончика у Вільнюському кафедральному соборі. Фото О. Русиної</figcaption></figure>
<figure><img src="image_322.png" /><figcaption>Засідання сейму. Гравюра зі «Статуту» Яна Ласького. 1506. Київська старовина. 2001. № 2</figcaption></figure>
<figure><img src="image_323.png" /><figcaption>Наказ Сигізмунда І гетьману Юрію Радзивіллу вирушати у похід (липень 1534 р.). Російська національна бібліотека (Санкт-Петербург). Фототека О. Русиної</figcaption></figure>
<figure><img src="image_324.png" /><figcaption>Перший Литовський Статут за списком Дзялинського. Перша сторінка із заголовком. Михалон Литвин. О нравах татар, литовцев и москвитян. Москва, 1994</figcaption></figure>
<figure><img src="image_325.png" /><figcaption>Костянтин Острозький (у центрі, з гетьманською булавою). Фрагмент картини «Битва під Оршею». XVI ст. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_326.png" /><figcaption>Битва на Ольшаниці. Малюнок-копія. Друга половина XVIII ст. Музей війська польського (Варшава). Bitwa pod Orszą / pod red. M. Nagielskiego. Warszawa, 2016</figcaption></figure>
<figure><img src="image_327.png" /><figcaption>Загибель воїнів-московитів. Фрагмент картини «Битва під Оршею». XVI ст. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_328.png" /><figcaption>Лукас Кранах Молодший. Сигізмунд-Август. Музей Чорторийських у Кракові. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_329.png" /></figure>

Ухвалений на Віленському сеймі привілей Сигізмунда-Августа щодо створення у Великому князівстві Литовському повітових сейміків. 1565. Фототека Інституту історії України НАН України

<figure><img src="image_330.png" /></figure>

Хроніка Галла Аноніма. Рукопис XIV ст. История Польши. Т. 1. Москва, 1954
<figure><img src="image_331.png" /><figcaption>Середньовічна печатка Дрогобича із зображенням топок (конічних грудок) солі. Гречило А. Українська міська геральдика. Київ; Львів, 1998</figcaption></figure>

<figure><img src="image_332.png" /><figcaption>Русич-звіролов. Дерев’яна панель. 1440— 1470 рр. Музей мистецтв і історії культури (Любек). Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_333.png" /><figcaption>Титульний аркуш Метрики королеви Бони за 1548—1549 рр. Собчук В. Крем'янецька волость у XVI ст.: територія і поселення. Записки Наукового товариства імені Шевченка. Т. 231. Львів, 1996</figcaption></figure>
<figure><img src="image_334.png" /><figcaption>Портрет останньої з Олельковичів — Софії Слуцкої (1585—1612), дружини князя Януша Радзивілла. XVII ст. Кацер М.С. *Изобразительное искусство Белоруссии дооктябрьского периода*. Минск, 1969</figcaption></figure>
<figure><img src="image_335.png" /><figcaption>Надання Карлом V князівського титулу Миколаю Радзивіллу Чорному. Гобелен. XVIII ст. Pagaczewski J. *Gobeliny polskie*. Kraków, 1929</figcaption></figure>

<figure><img src="image_336.png" /><figcaption>Портрети міфічних предків литовських князів з «Хроніки європейської Сарматії» О. Гваньіні. 1611 р. Гваньіні О. *Хроніка європейської Сарматії* / упор. та пер. з пол. о. Ю. Мицика. Київ, 2007</figcaption></figure>
<figure><img src="image_337.png" /><figcaption>Вільнюс. Палац великих князів литовських.
Сучасна реконструкція. Фото О. Русиної</figcaption></figure>

<figure><img src="image_338.png" /><figcaption>Перший аркуш Києво-Печерського Патери-
ка 2-ї Касьянівської редакції у списку 1553—
1554 рр. Запаско Я.П. Пам'ятки книжково-
го мистецтва: Українська рукописна книга.
Львів, 1995</figcaption></figure>
<figure><img src="image_339.png" /><figcaption>Богослужіння за участі митрополита Григория Цамблака. Мініатюра з «Хроніки Констанцького собору» Ульріха Ріхенталя. 1460—1465 рр. *Alba Ruscia: белорусские земли на перекрестке культур и цивилизаций*. Москва, 2015</figcaption></figure>
<figure><img src="image_340.png" /></figure>

<figure><img src="image_341.png" /></figure>

Успенський собор Києво-Печерського монастиря. Гравюра. 1623 р. Історія Києва. Т. 1. Київ, 1986

Сікст IV та його герб. Гравюра. XV ст. Фототека Інституту історії України НАН України
ВСЕ БОГИШІ Н
БСЕ СТІТО ВЕЛИ
КИГО БІГІ, проніжо
ЛЕНІМ ДЛІШЕШЕ СІО ЄПІС
ТОЛІЮ ПОСЛАХОМУ. ВИШО
СТΟΣΤΗΙ.

Бесцлудный Папа Всеволод
всеми словами Священника
все Синху и все Молитвы Синху
священник, и все Навинги Синху
посвящены Тамарину Священни
Синху Священника Священника
Антони Керкем, Бернсарю Папа
посвящено Святому Синху
Священни Варфиму Свярлино. Священни
помянутся Священником Папа
все Йерусалим, Беркенхолд, Бенисов
св. Антони Рудин, Всеволод, Всевисов
св. Антони Ума, Вс. Папа Пресветый
свободы, Св. Антони Папа
Святого Варфима, Святого
Варфима, Вс. Варфим, Варфим
и много ратов, и виновно
все и в пахи, и в пахи
Ума и Папа Ума

SANCTORUM
SANCTISSIMI EX
CELSIQ DEI Numi
NE AFFLATI, HABITAT
MISIMUS VESTRÆ
SINTTI.

Cathemico Pura. Magno
Soli. Totius Orbis Terrae Cunde-
labro. Ecclesia Lumini. Sancto
tum Patrum Sanctifimo Pati
Pistorumque Supremo Pastori
Deo Sixto. Sancta Universa-
lis Ecclesia Alii Vicario. Qui a
Sanctifimo et Summo omni-
um Lumine altissima intelli-
gentia super Cherubim illustra-
ta. Hujus Summo splendor in pra-
sidentia præcællit abq in sæiem
tio seu Divinum serens
quædam inictium Sycnomum
imaginem, Seraph is rectidius,
Nec secus ac aller ex illis mira-
bilibus, igitur Anonius Dei atque
Tibus Seraphim, ante Thiorium
Divinum, Sanctus Sanctus Sanct
lus ad singulorum indigena
dicitur

Послання митрополита Мисаїла Сіксту IV
з паралельним перекладом латиною. Копія.
XVII—XVIII ст. Ватиканська бібаютека.
Фототека Інституту історії України НАН
України

<figure><img src="image_342.png" /></figure>

Аркуш Десятоглава. 1502—1507 рр. Алек-
сеев А.А. *Текстология славянской Библии.*
Санкт-Петербург, 1999

Друкарський знак і вихідні дані з Ча-
сослова, друкованого Швайпольмом Фі-
олем у Кракові 1491 р. Фототека Інсти-
туту історії України НАН України

<figure><img src="image_343.png" /></figure>
Ad laudem igitur & honorem omnipotentis dei ac gloriose virginis moris Marie: Pro gloria quoque Sanctissimi dini niti. D-Sixti pape Quarii Pontificis maximi: & suę glorioſſime curie felici gu betnatiocē. Iudicium pronoſticon. Anni M.ccc.c. lxxxiii. currentis exponiturus: in deceſ parćulas diſtinguere decreuï.

In quarum prima de dño anni & eius generali: & quartarum diſpoſitione dictur.

In ſeuda de diſpoſitione ſidei & ſecta.

In tertia de ſtatu ſummi Pon-& ſuo: cardialiú.

In quarta de ſtatu Imperatoris Regnorum & Vrbium famosarum.

In quinta de bellis & guerris & iudicio duarum eclipsis lune.

In ſexta de exitu ſeu ſine belli Venetorum & Ferarienſium.

In septima de fertilitate & caritía recuim in generali & speciali.

In octava de ſtatu pessis & mortalitatis.

In nona de ſtatu hominu3 ſingulis planctis ſub iectorum.

In decima de diſpoſitione menſium & dierum totius anni.

Друга сторінка «Прогностичної оцінки» Юрія Дрогобича з викладом змісту десяти розділів праці. Вавричин М.Г., Ісаевич Я.Д. Юрій Дрогобич: Бібліографічний показчик. Львів, 1983

Владислав ІІ Ягеллончик. Титульна сторінка «Панегіриків» Павла Русина з Кросна. Відень. 1509. Фототека Інституту історії України НАН України

<figure><img src="image_344.png" /></figure>

<figure><img src="image_345.png" /></figure>

«Сіверський герб» Глинських. Kojałowicz W. Herbarz rycerstwa W. Ks. Litewskiego, takzwany Compendium / Wyd. F. Piekosiński. Kraków, 1897
<figure><img src="image_346.png" /><figcaption>Мацей Стрийковський. Гравюра. XVI ст.
Stryjkowski M. Kronika Polska, Litewska, Żmó-dzka i wszystkiej Rusi. Cz. 1—2. Warszawa,
1846</figcaption></figure>

<figure><img src="image_347.png" /><figcaption>Титуальний аркуш першого видання «Хро-ніки» М. Стрийковського (Крулевець, 1582).
Stryjkowski M. Kronika Polska, Litewska, Żmó-dzka i wszystkiej Rusi. Cz. 1—2. Warszawa,
1846</figcaption></figure>
<figure><img src="image_348.png" /><figcaption>Акт інкорпорації Підляшшия до складу Польської Корони. Люблін, 5 березня 1569 р.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_349.png" /><figcaption>Акт Люблінської унії. Люблін, 1 липня 1569 р.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_350.png" /><figcaption>Заняття в університеті. Середньовічна гравюра. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_351.png" /><figcaption>Герб Великого князівства Литовського «Погоня». Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_352.png" /><figcaption>Щербець — коронаційний меч польських королів. XIV ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_353.png" /><figcaption>Поділля на карті Польщі Вацлава Гродецького. 1570 р. Вавричин М., Дашкевич Я., Кришталович У. Україна на стародавніх картах. Кінець XV — перша половина XVII ст. Київ, 2004</figcaption></figure>

<figure><img src="image_354.png" /><figcaption>Фрагмент карти Польщі й Угорщини Бернарда Ваповського і Себастьяна Мюнстера (1540), на якій Середнє Подніпров'я окреслене як «Біла Русь». Вавричин М., Дашкевич Я., Кришталович У. Україна на стародавніх картах. Кінець XV — перша половина XVII ст. Київ, 2004</figcaption></figure>
ГЕНУЕЗЬКА КОЛОНІЯ КАФА
ПІД ВЕРХОВЕНСТВОМ МОНГОЛІВ

Кафа в золотоординській торгівлі: репертуар і маршрути вивезення товарів. Економічне домінування Кафи в золотоординській торгівлі неминуче втягувало генуезьку Газарію та прилеглі терени України до колоніальної експансії в Атлантиці, що, як добре відомо, призвело до відкриття Нового Світу. Після того, як кризи у монгольських державах Китаю, Ірану, Центральної Азії потривожили транс'євразійські касраванні шляхи у 1340-х роках і прибутки від далекої торгівлі зменшились, східноєвропейські товари посіли головне місце у структурі генуезького вивозу з Криму <fnref n="154" />. Переорієнтація товарообігу на місцевий продукт врятувала Кафу від зубожіння. Навіть більше, завдяки цьому саме у другій половині XIV — на початку XV ст. місто стрімко розростається і досягає максимального рівня свого добробуту.

Водночас сама Кафа майже не виробляла товарів для експорту і не володіла територією, де вироблялася б продукція, що надходила на її ринки. Прибережна смуга у Південно-му Криму, захоплена під час політичної та економічної кризи в Золотій Орді 1365 р., полегшила хіба що постачання міста вкрай потрібними для нього самого продовольством, паливом, будівельними матеріалами. Економіка Кафи ґрунтувалась на посередницькій торгівлі. Тож вона була передусім купецькою колонією, віддаленим від метрополії перевальним пунктом транзитної торгівлі. Це був характерний для середньовіччя тип колонії.

Олександр
Галенко

<footnote n="154">154 Balard M. *La Romanie Génoise...* Стислі висновки цього ж авто-
ра про єволюцію генуезької торгівлі у Чорномор'ї див.: Balard M. Gênes
dans l'histoire économique de la Mer Noire (XIIIe—XVe s.). *Bulgaria
Pontica Medii Aevi II: Deuxième symposium international, Nessebre, 26—30
Mai 1982* (далі — *ВРМА*). Sofia, 1988. P. 92—102.</footnote>
Нетиповою, утім, була етнічна строкатість цієї заснованої генуезькими купцями торговельної фракторії. Якщо у середньовіччі купецькі комуни, як правило, об'єднували представників одного етносу, то у Кафі поруч існували різні регіональні етнічні громади ремісників та купців — тюрків, греків, вірмен, русинів, євреїв, а також вихідців із Середньої Азії. Це зумовлювалось насамперед посередницьким характером кафської торгівлі. Завдяки тому, що з середини XIV ст. у товарообігу Кафи важливе значення набули місцеві продукти, її ринок став привабливим для великого причорноморського регіону. Після економічного занепаду золотоординської столиці Сарая, що існував передусім з імперських податкових надходжень і прибутків від трансконтинентальної торгівлі, Кафа набула значення центрального ринку для цілого Кипчацького степу. Усе це приваблювало до міста купецтво Золотої Орди, Русі, Візантії, Болгарії, що зробило Кафу центром організації товаропотоків у великому регіоні, і в цьому сенсі колонія уподібнилася до своєї метрополії Генуї <fnref n="155" />. Власне, Кафа стала столичним центром Газарії (caput Gazarie).

Характерною відмінністю Кафи також можна вважати те, що вона як купецька колонія постала не внаслідок насильницького утвердження на підкорених генуезцями теренах. Вона була започаткована і продовжувала існувати в межах територіальних володінь Монгольської імперії, однієї з найпотужніших воєнних держав усіх часів, і про збройне проникнення кількох сотень генуезців у Крім годі було й думати. Генуезька адміністрація завжди визнавала верховний суверенітет Золотої Орди, що формально відбилось у карбуванні кафської монети з неодмінним зображенням золотоординської тамги <fnref n="156" />. Крім того, хани Золотої Орди не раз витісняли західноєвропейських колоністів з Криму <fnref n="157" />. Показово, що 1434 р. навіть значно слабший за золотоординських правитель, кримський тумен-бек, можливо, майбутній Гаджі-Гірей, розгромив шеститисячний генуезький корпус Карло Ломелліно. У таких умовах ізолюватися від місцевого населення, яке у переважній своїй більшості було носієм іншої релігійної традиції, годі було й сподіватися <fnref n="158" />. Так що Кафа закономірно була космополітичною колонією, де тубільний елемент («східняки», зокрема й ординці), хоч і не мав владно-управлінських повноважень, тим не менш змушував генуезьких переселенців

<footnote n="155">¹⁵⁵ За висловом авторитетного дослідника Генуї Дж. Пістаріно, Кафа стала «другою Генуєю» (un'altra Genova) (див.: Pistarino G. Genova e i Genovesi nel Mar Nero (XII—XV s.). ВРМА... P. 52.</footnote>

<footnote n="156">¹⁵⁶ Григорьев В. Монеты Джучидов, генуэзцев и Гиреев, битые на Таврическом полуострове и принадлежащие обществу. Т. І. Одесса, 1844. С. 301—314; Юргевич В. О монетах генуэзских, находимых в России. ЗООИД. Т. VIII. Одесса, 1872. С. 147—160.</footnote>

<footnote n="157">¹⁵⁷ Хан Тохта прогнав генуезців з Кафи 1308 р., а хан Джанібек 1343 р. випровадив з Судака венеціанців (див.: Heyd W. *Histoire de commerce du Levant au Moyen-Âge*. Amsterdam, 1967. V. I. P. 192-196; Balard M. *La Romanie génoise*... P. 158—162).</footnote>

<footnote n="158">¹⁵⁸ Мусульманська громада з власною мечеттю, адміністрацією та судом існувала у Кафі вже, за свідченням Ібн Баттути, близько 1334 р. (див.: Ibn Battûta. *Voyages*. Т. II... P. 203—204).</footnote>
рахуватися із собою <fnref n="159" />. Татари ж, як підданці верховного суверена Кафи — чи то Золотої Орди, чи пізніше держави Гіреїв, перебували під окремою юрисдикцією, маючи свого суддю та податківця з титулом «тудуна» <fnref n="160" />.

В усьому ж іншому Кафи була передусім типовою для середньовіччя купецькою колонією, емпорією в країні, що славилась своїми цінними товарами. Місто жило з посередницької торгівлі, заробляючи великі гроші на різниці цін у місцях постачання та споживання. Водночас Кафа забезпечувала товарами, які користувалися значним попитом, не лише Геную, а загалом тодішній цивілізований світ. Які ж це були товари?

На жаль, генуезькі документи з Кафи, представлені в основному діловими контрактами та реєстрами міської скарбниці (Maccarii), не дають змоги оцінити переваги якихось певних груп товарів перед іншими. Натомість одне пізніше османське джерело принаймні дещо привідкриває над цим завісу. Йдеться про податкове законодавство санджаку (провінції) Кефе, що супроводжує її податкові реєстри (кануннаме), складені між 1520 та 1542 рр. <fnref n="161" /> Відсутність помітних змін податкового законодавства дає підстави вважати, що в ньому збереглись норми, встановлені за відомими на той час генуезькими взірцями одразу по завоюванні. У цих документах, кожний з яких складається загалом із сімнадцяти розділів, чотири присвячено винятково певному місцевому товару. Таких товарів було чотири: раби (розділ IV, Kanunname-i resm-i esiran), вино (розділ ІХ), шкіри (розділ ХІ) та риба (розділ XVI) <fnref n="162" />. Поза тим, податки на ввезення та продаж рабів описано ще у восьми розділах, про вино та рибу додатково йдеться у шести розділах, про шкіру — у чотирьох. Якщо зауважити ретельність, з якою османці розпорядилися Кафою, деталізація правил оподаткування работоргівлі переконує в тому, що для завойовників саме ця галузь була пріоритетною в економіці Газарії.

Генуезці прилучаються до работоргівлі принаймні за два століття до заснування колонії у Кафі. Їхніми партнерами у той час зазвичай виступають конкістадори з Каталонії та Валенсії, а об'єктом торгу були переважно маври, себто мусульмани, захоплені у набігах на Піренейський півострів та північне узбережжя Африки. Однак після заснування генуезьких купецьких фракторій на Чорному морі про збройні набіги довелося забути, оскільки на його берегах запанували

<footnote n="159">¹⁵⁹ Становище «східняків» див.: Balard M. *La Romanie Génoise...* P. 269—288.</footnote>

<footnote n="160">¹⁶⁰ Галенко О. Тудун. *Східний світ*. 1998. Київ, 2000. № 1—2. С. 183—204.</footnote>

<footnote n="161">¹⁶¹ Başbakanlık Arşivleri (Архів Прем'ер-міністра Турецької Республіки у Стамбулі): Tapu-Tahrir Defter, № 370 (бл. 1520 р.), 214 (1542 р.). Ми прийняли датування дефтера № 370, запропоноване Ж. Вайнштайном та М. Беріндеї (див.: Berindei M., Veinstein G. La présence ottomane au sud de la Crimée et en Mer d'Azov dans la première moitié du XVI siecle. *Cahiers du monde russe et soviétique* (далі — CMRS). V. XX. 1979. P. 389).</footnote>

<footnote n="162">¹⁶² Текст 1520 р. з перекладом сучасною турецькою мовою видано у збірці османських законів: *Osmanlı Kanunnâmeleri ve Hukuki Tahilleri / haz. A. Akgündüz*. 6 Kitap. İstanbul, 1993. S. 573—594. Текст 1542 р. див.: Berindei M., Veinstein G. Règlements de Süleyman Ier concernant le livà' de Kefe. *CMRS*. V. XVI. No. I. 1975. P. 57—104.</footnote>
монголи. Утім, швидко зорієнтувавшись у нових реаліях, генуезці стали торговельними партнерами монголів, яким не бракувало полонених. Водночас, крім європейських споживачів, вони знайшли порозуміння з Єгиптом, де у зв'язку з організацією невільницього війська мамлюків виник значний попит на воєнних рабів. Уже 1 жовтня 1246 р. римський папа Інокентій IV (1243—1254) скаржився прелатові Єрусалимського королівства хрестоносців на генуезьких, пізанських та венеціанських купців, які привозили з візантійських земель до Єрусалимського королівства невільників з метою перепродажу їх сарацинам. Папа називає серед народів, з яких брали цих невільників, болгар, русів (Ruthenes) та волохів <fnref n="163" />, що походили з Причорномор'я. У самій Генуї рабів з причорноморського регіону тоді ще були одиниці <fnref n="164" />.

Ситуація змінилась після заснування Кафи. Уже з 1275 р. відомо перший контракт на продаж у Генуї руського невільника на ім'я Балада <fnref n="165" />. Дешевизна невільників у Золотій Орді збільшила доступність цього товару для європейського споживача. Генуя перетворюється на основного посередника у транспортуванні невільників з Причорномор'я до Західної Європи. Перекупники рабів з Каталанії, Провансу, італійських міст, Майорки приїздили по живий товар як до самої Генуї, так і до її колоній у Константинополі (Пері), на острові Хіос. Щорічні обсяги вивозу рабів з Кафи можна встановити за даними 1385 р. Тоді цей показник сягав 1500 невільників <fnref n="166" />, а у XV ст. щороку з Кафи вивозили приблизно 2—4 тис. рабів <fnref n="167" />.

На європейському ринку XIII—XV ст. раби переважно становили інтерес як домашні слуги. Природно, що великі італійські міста були основними центрами попиту на рабів, на яких припадало 4—10 % від загальної кількості населення у Генуї <fnref n="168" /> і, напевно, близько того в інших великих містах — Венеції, Флоренції, Пізі, Неаполі. Значна присутність рабів, крім демографічно-економічного ефекту, ставала й чинником провокування соціального напруження (зростання

<footnote n="163">¹⁶³ Berger E. *Les registres d'Innocent IV*. Paris, 1884. Т. 1. P. 316, No. 2122; *Documenta Pontificum Romanorum Historiam Ukrainiae Illustrantia* (1075—1953). V. I: (1075—1700). Roma, 1953. P. 34—35. No. 19. На обізнаність Інокентія IV можна покладатися, адже він сам походив з Генуї та й взагалі дуже цікавився східноєвропейськими справами: це він активно підтримував Тевтонський орден у наступі на Пруссію і він же відправив Плано Карпіні навертати на католицтво народи (список згадує, між іншим, Cumanorum, Alanorum, Gazarorum, Gothorum, Zicorum, Ruthenorum).</footnote>

<footnote n="164">¹⁶⁴ Відомо про відпущення на волю 3 лютого 1233 р. якогось раба на ім'я Sibilinum, який був половцем (Cumanum) (див.: Verlinden C. *Lesclavage dans l'Europe Médiévale*. Т. II. Gent, 1978, P. 447). З 1277 р. відомий контракт на продаж дівчини з Готи, очевидно, з Готії, адже, як пояснювалося у тексті, її було привезено з Черкесії: «Gota que est ranga de partibis Zechie» (Там само. P. 458).</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ Verlinden C. *L'esclavage dans l'Europe médiévale*. T. II. P. 456.</footnote>

<footnote n="166">¹⁶⁶ Balard M. *La Romanie Génoise...* T. I. P. 300.</footnote>

<footnote n="167">¹⁶⁷ Balard M. *Esclavage en Crimée et sources fiscales génoises au XVe siècle*. *Figures de l'esclave ay Moyen Âge et dans monde moderne*. Paris, 1996. P. 77—87.</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ Там само. P. 817.</footnote>
злочинності, збільшення кількості безбатченків)<fnref n="169" />. Після епідемії чуми 1348 р. у Західній Європі попит і ціни на невільників зросли драматично, передусім на русинок та черкесок, яких не раз купували навіть як претенденток на роль законних наречених<fnref n="170" />. У 1359—1380 рр. до Європи більш ніж будь-коли (до 2/3 загальної кількості) вивозили рабів татарського походження, що було спровоковано золотоординською кризою. Золота Орда перетворилася на основне джерело невільників для Західної Європи з кінця XIII до середини XV ст., постачаючи близько 80—90 % сумарної їх кількості.

Водночас тривав значний попит на тюркських, черкських, а також руських невільників-чоловіків у ролі новобранців для мамлюцького війська <fnref n="171" />. Це відкривало для генусезців додаткову можливість заробити на посередницькій торгівлі. Французький прочанин до Палестини на ім'я Емануель Пілоті 1420 р. засвідчив, що генуезці, як і за часів папи Інокентія IV, продавали невільників у Каїр <fnref n="172" />. Власне, однією з причин, що підштовхували Мегмеда II до завоювання Кафи, цілком міг бути конфлікт з мамлюцьким султанатом Єгипту, розпочатий саме на початку 1470-х років <fnref n="173" />. Перекриття джерела постачання рабів завдавало сильного удару по мамлюкам, які, зрештою, зазнали від османців тотальної поразки 1516 р.

Загалом для генуезців работоргівля становила значний інтерес, по-перше, в аспектах натуралістичної та економічної експлуатації, а по-друге, як важливе прибуткове джерело у посередницькій торгівлі. Обидва способи послуговування невільниками відповідали економічній системі середньовічного суспільства, яке не мало механізмів для організації розширеного виробництва. Кафа щодо цього не була чимось особливим, вирізняючись хіба що масштабами пропозиції «живого товару».

**Розвиток цукровиробництва як чинник активізації работоргівлі.** Був лише один виняток у колоніальній імперії Генуї, який мав усі ознаки модерності і з яким Кафа була безпосередньо пов'язана. Цей виняток заслутовує на спеціальну увагу.

Цехова організація ремісничої сфери в епоху середньовіччя не залишала ані простору для розширеного виробництва, ані — відповідно — стимулів для концентрації робочої сили. Однак на Кіпрі, який став власністю родини де Лузіньян, утвердилися сприятливі умови для того й іншого в галузі цукроваріння. Головним стимулом у цьому став, по суті, безмежний попит Європи на цукор, технологія вироблення якого з цукрової тростини з'явилась приблизно у Х ст. в Сирії. Хрестові походи ознайомили Європу з цим продуктом, що одразу прижився на тамтешньому ринку. Лицарі Ордену св. Іоанна, втративши володіння у Святій Землі 1291 р.,

<footnote n="169">¹⁶⁹ Origo I. The domestic Enemy: The Eastern Slaves in Tuscany in the fourteenth and fifteenth Century. *Speculum*. 1955. V. 30. No. 3. P. 321—366; Heers J. *Esclaves et domestiques au Moyen Âge dans le monde méditerranéen*. Paris, 1981. 296 p.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ Див.: Лучицкий И.В. *Рабство и русские рабы во Флоренции в XIV—XV вв.* Киев, 1886. 56 с.; Його ж. Рабство и русские рабы в Руссильоне в XIV—XV вв. *Университетские известия*. Киев, 1886. № 11. С. 191—219.</footnote>

<footnote n="171">¹⁷¹ Verlinden C. *L'esclavage dans l'Europe Médiévale...* T. II. P. 949—963.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² *Traité d Emmanuel Piloti sur le passage de Terre sainte, 1420*. Louvain: Paris, 1958. P. 140.</footnote>

<footnote n="173">¹⁷³ Babinger F. *Mehmed the Conqueror and His Time*. Princeton, 1992. P. 402.</footnote>
вивезли з собою на Кіпр сирійських майстрів і тростину. Сконцентрованість, за умов такого попиту, землі на острові в руках королівської родини, Ордену іоаннітів і небагатьох місцевих магнатів <fnref n="174" /> відкривала перспективу організації виробництва в необмежених розмірах. Уже на кінець XV ст. загальний обсяг продукції цукроваріння на острові сягав 2000—3000 кантарів різних сортів, а сумарна її вартість в десятки разів перевищувала ринкову вартість залучених у цю галузь 1,5 тис. полонених сарацинів, навіть якби вони йшли на торгу за середню ціну.

Загалом для Генуї Кіпр був важливим перехрестям работоргівлі. Він був останньою морською зупинкою для генуезьких торгових караванів на шляху з Егейського архітелагу та Причорномор'я до Сирії і Єгипту. Цим шляхом вони вивозили невільників зі Східної Європи на Близький Схід, зумовлюючи папські заборони, починаючи, як уже зазначалося, з 1246 р.

Звичайно, використання рабів на вирощуванні тростини та у виробництві цукру напряму залежало від рентабельності. Інакше кажучи, раби мали бути дешевими. Це питання прояснюється простим зіставленням ціни на цукор та рабів на Кіпрі у XIV—XV ст. Так, ціни на цукор коливались тут у межах 300—900 безантів, або 40—120 венеціанських дукатів за кантар залежно від сорту продукту <fnref n="175" />. Ціни на рабів становили від 30 до 350 безантів, тобто середня вартість раба оцінювалася приблизно у 100 означених грошових одиниць <fnref n="176" />. Отже, кантар цукру вартував до десятка невільників, а можливо, й більше, оскільки праця на плантаціях не потребувала спеціальних навичок. Такі низькі ціни на рабську робочу силу на Кіпрі робили рентабельною її купівлю для експлуатації на цукроварному виробництві.

Про зв'язок работоргівлі і виробництва цукру свідчать також дані про одночасне їх пожвавлення на острові після 1360 р. Незважаючи на недостатню репрезентативність нотаріальних актів про продаж рабів на Кіпрі, зазначені процеси є подібними і мають одночасову тяглість зі станом справ на інших невільницьких ринках Середземномор'я. Це супроводжувалось збільшенням частки невільників, які походили з татар або монголів, що пояснюється тим, що Золота Орда у цей час вступила у смугу загальної кризи, позначеної усобицями і відповідно збільшенням пропозиції татарського полону на продаж.

Водночас на другу половину XIV ст. припадають також ознаки посилення спеціалізації в работоргівлі, що створювало кращі організаційні умови для постачання рабської сили. Відтоді купці починають вивозити з Кафи більші партії невільників, що вже налічували по кілька десятків осіб <fnref n="177" />. Отже, Кафа викона-

<footnote n="174">¹⁷⁴ Rudt de Collenberg W.H. *The Fate of Frankish Noble Families in Cyprus. Crusade and Settlement*. Cardiff, 1985. P. 268—272.</footnote>

<footnote n="175">¹⁷⁵ Близнюк С.В. *Мир торговли и политики в королевстве крестоносцев на Кипре*. Москва, 1994. С. 94—96.</footnote>

<footnote n="176">¹⁷⁶ Там само. С. 117.</footnote>

<footnote n="177">¹⁷⁷ Наприклад, 1349 р. купець з Майорки повіз із собою 17 рабів, придбаних у трьох генуезців; 1396 р. Ніколо ді Усодімаре прибув у Геную з 6 тис. кантарів квасців та 80 невільниками; у 1410—1411 рр. з Кафи вивозили невільників Антоніо ді Варезе (10), Лукіно Джудіче (35), Явелло ді Конрадо (8), Тріандафіло ді Сан-Джорджо, можливо, кримський грек із сели-</footnote>
ла роль постачальника робочої сили для первістка плантаційного виробництва.
Важко сказати, чи плантаційна система колись набула б своїх характерних форм,
якби генуезька Кафа не запропонувала першим цукровим плантаторам на Кіпрі
достатньо дешевих рабів.

Вплив генуезької торговельної фракторії на генезис колоніальних практик. Крім причетності Кафи до започаткування плантаційного господарства, заснованого на застосуванні рабської праці, є підстави говорити про її глибший вплив через работоргівлю на генезис раннього колоніалізму. Адже Генуя, беручи активну участь у колоніальних підприємствах в один і той самий час на Заході й на Сході, звичайно ж, робила Чорномор'я частиною середземноморської цивілізації, де відбувався жвавий обмін людьми, товаром, капіталом, ідеями. Контракти на купівлю і продаж рабів, які укладали в різних пунктах цього середовища, завдяки вказівкам на походження учасників оборудок, докладно демонструють маршрути циркуляції між ними. Зважаючи на те, що походження раба входило до обов'язкових характеристик його товарних якостей, у работоргівлі дуже добре простежуються маршрути переміщення товару, за чим легко вгадуються й ітинерарії торговців та відповідних професійних знань. Узагальнено документи засвідчують два головних маршрути руху купців і товарів: Кафа — Генуя, Генуя — міста Середземномор'я. Це засвідчує центральну роль Генуї у работоргівлі чорноморськими невільниками, відповідно до її статусу метрополії. Водночас у цих документах віднаходяться і приклади, так би мовити, наскрізних контактів між Кафою та Західним Середземномор'ям.

Уже на перших порах існування Кафи в ній активно торгували представники найвпливовіших генуезьких кланів, які проявили себе у колоніальній експансії на заході. Це демонструють акти, складені нотарієм Лоренцо ді Самбучето у 1289—1290 рр., які можна кваліфікувати як найранніші з нотаріальних книг фракторії, що збереглися. У місті засвідчено 10 представників клану Ломелліно, 13 — від Дорія, 16 — від Спінола. Помічено тут було і двох представників клану Бокканигра. Прикметно, що один з контрактів на позичку було укладено з якимось Мануелем Пізанусом (Manuel Pisanus) <fnref n="178" />, що дуже нагадує ім'я першого португальського адмірала Мануеля Пезанью. Водночас кілька актів було складено від імені шістьох осіб з клану Бізаньо (Bisane / Bisagno), з якого, власне, й походив адмірал. Представники кланів Заккарія (5) та Гаттілузі (8), що так відзначились на службі королів Іспанії, Португалії, Франції і навіть Англії, також засвідчили свою присутність у Кафі або участь у різних справах з кафськими купцями.

<footnote>ща Айос Георгіос, що поблизу Судака (26), Антоніо Карена (25), Оберто ді Гроппо (79), Нікколо Сімеоне (49), Анджелло ді Монтенегро (20), Нікколо К'явіка (58), що відображено у праці: Balard M. *La Romanie Génoise...* P. 827—828, No. 100. Є дані про перевезення на одному корабі 118 чи навіть 185 рабів, але й тоді їх перевозили разом з іншими товарами (див.: Heers J. *Gênes au XVe siècles. Gênes au XVe siècle. Activité économique et problèmes sociaux.* Paris, 1961. P. 370, 404).</footnote>

<footnote n="178">¹⁷⁸ *Gênes et l'Outre-Mer. T. I: Les actes de Caffa di notaire Lamberto di Sambuceto* 1289—1290. Paris; La Haye, 1978. Doc. No. 330.</footnote>
Деякі документи прямо вказують на участь представників цих кланів у рабо-
торгівлі. Так, Бенедетто Заккарія фігурує в ролі пірата, який не погребував відібра-
ти навіть у свого співвітчизника його майно і рабиню <fnref n="179" />. Крім того, у кількох конт-
рактах він виступає в ролі члена тимчасових компаній, які діяли у Кафі з невідомими
цілями. Спінол помічено в укладанні двох контрактів з продажу і одного з купівлі
невільників <fnref n="180" />. Контракт же Ансальдо Гаттіузі на продаж невільника <fnref n="181" />, хоч і єди-
ний, але вражає як свідчення цілком зрілих ділових стосунків генуезця з місцевим
купцем із Солхата, від імені якого генуезець і виступав. До того ж невільник походив
з Північного Кавказу. І такий приклад посередницьких зв'язків з місцевими рабо-
торговцями з'явився уже через півтора десятиліття після заснування міста.

Оскільки Генуя була центральним ринком для збуту невільників з При-
чорномор'я, туди звідусіль з'їждалися купці. Тут можна побачити, як генуезці
продавали свій товар далі. Кафіоти й самі виїздили із своїм товаром на ярмарки
Заходу. Наприклад, Теодоринус де Каффа, який мав статус мешканця (але не гро-
мадянина) Генуї, 15 листопада 1398 р. продав у Барселоні Бернарду Мартінусу з
Валенсії вісімнадцятилітню татарку за 26 фунтів 10 су <fnref n="182" />. Інший кафіот, названий
у контракті від 28 січня 1478 р. як Лодісій де Камульо де Кафа, домовився з гро-
мадянином Генуї Бернардо Венерасусом, що той візьме з собою двох його рабів
до Каталонії, там їх продасть і на виручену суму придбає товару для продажу в Ге-
нуї, а прибуток від цієї оборудки було б поділено порівну <fnref n="183" />. У цьому випадку ми
бачимо не просто приклад наскрізного транспортування кафіотами невільників
у Західне Середземномор'я, а трискладову торговельну операцію, яка починаєть-
ся з продажу невільника: раба з одного місця вивозять в інше, там продають, на
вторговані гроші купують товар, який з прибутком продають у третьому місці.
Таке работорговельне товариство (societas sclavorum) стало прототипом майбут-
ньої трикутної схеми трансатлантичної торгівлі. Работорговець з Кафи, як видно
з цього прикладу, був учасником, ба навіть ініціатором такої схеми, яка вже пра-
цювала в Середземномор'і, перш ніж з'явитися в Атлантиці.

Османське завоювання Кафи. Завоювання Константинополя віддало судно-
плавство у Протоках на милість османців, і європейці відчули на собі тягар нової вла-
ди: було підвищено провізне мито і заборонено вивезення деревини, хліба і коней <fnref n="184" />.
Однак не схоже, щоб османському султану Мегмеду хотілося задушити Газарію торго-
вельною блокадою. Щоправда, турки без вагань топили на Босфорі іноземні кораблі і
страчували їхні команди, однак лише в тому разі, якщо ті ухилялися від сплати мита <fnref n="185" />.

<footnote n="179">¹⁷⁹ Там само. Doc. No. 415.</footnote>

<footnote n="180">¹⁸⁰ Там само. Doc. No. 63, 635, 766.</footnote>

<footnote n="181">¹⁸¹ Там само. Doc. No. 9.</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² Verlinden C. *L'esclavage dans l'Europe médiévale*. T. I. Bruges, 1955. P. 392.</footnote>

<footnote n="183">¹⁸³ Там само.</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ Fleet K. *European and Islamic State in the Early Ottoman State: Merchants of Genoa and Turkey*. Cambridge, 1999. P. 129—133.</footnote>

<footnote n="185">¹⁸⁵ Babinger F. *Mehmed the Conqueror and His Time*. P. 78—79; *Decline and fall of Byzantium to the Ottoman Turks*. Detroit, 1975. P. 219.</footnote>
Рейд османців 1454 р. північним узбережжям Чорного моря, якою б не була його мета, обмежився примусом Кафи сплачувати данину. А в завойованому 1461 р. Трапезунді було залишено генуезькі та венеціанські колонії, і знадобилося ціле століття, щоб їхнє населення асимілювалося з місцевим <fnref n="186" />. Та й заборона вивезення деяких товарів була спрямована на поліпшення постачання ними самої імперії й передусім її столиці, тому генуезці почали возити зерно з Кафи у Стамбул <fnref n="187" />. Після 1463 р., коли почалась османсько-венеціанська війна, можна спостерігати значне потепління генуезьких стосунків з Мехмедом, і консули Кафи досить оптимістично звітували республіці про економічне становище колонії <fnref n="188" />.

Саме на цей час припадають повідомлення про найбільші партії рабів, що переправлялися морем. Якщо зазвичай такі вантажі налічували кілька десятків одиниць живого товару, то після падіння Константинополя кількість невільників на одному судні стрімко зростає. Так, на одному з кораблів, який прямував з Кафи до Тунісу, серед іншого краму знаходилося 185 невільників <fnref n="189" />. У 1455 р. Маріно Вольтаджо завантажив у Кафі сім рабів, серед них шість жінок, що належали купцям брата де Понте. Того самого року корабель Маріно Чігали доставив у порт Хіос 118 рабів, завантажених у Чембало. Того самого року зафіксовано ще два кораблі, які вивозили з Кафи невільників <fnref n="190" />. Проте у трьох останніх випадках, крім них, інших товарів не перевозили. Загалом Кафа в цей час вивозила близько 500 одиниць рабської сили щороку <fnref n="191" />. Очевидно, що турки не бачили жодної сенсації і тим більше шкоди своїм інтересам у продовженні генуезької работоргівлі.

Генуезький невільницький ринок, здається, також пережив падіння Константинополя без катастрофічних потрясінь. Проте цього не можна сказати про падіння генуезької Кафи. Це демонструють дані про етнічний склад невільників, проданих у Генуї в XV ст., встановлені за виявленими в архівах контрактами. Незважаючи на неповноту цих даних (іх наведено за результатами опрацювання приблизно 1 % усіх контрактів), включається тенденційність їх відбору, і схоже, що вони відбивають реальні тенденції <fnref n="192" />.

<footnote n="186">¹⁸⁶ Lowry H. The Question of Trabzon Efrenciyan Population: 1486—1583. *Studies in Deferology: Ottoman Society in the Fifteenth and Sixteenth centuries*. Istanbul, 1990. P. 115—122.</footnote>

<footnote n="187">¹⁸⁷ 1465 р. привезене ними зерно допомогло подолати продовольчу кризу в Царгороді (див.: Małowist M. *Kaffa — kolonia genueńska na Krymie i problem wschodni w latach 1453–1475*. Warszawa, 1947. S. 256—257).</footnote>

<footnote n="188">¹⁸⁸ Małowist M. *Kaffa — kolonia genueńska na Krymie...* S. 270—272.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ Heers G. *Gênes au XVe siècle: activité économique et problèmes sociaux*. Paris, 1961. P. 404.</footnote>

<footnote n="190">¹⁹⁰ Там само. Р. 370. Ж. Геєрс, коментуючи ці приклади, драматизує встановлення османського контролю над Протоками і робить це супроти логіки. Він вважає, що раби нібито стали єдиним товаром, доступним у Кафі, яку турки відрізали від решти світу. Але Кафа не постачалася невільниками через Протоки, а навпаки — експортувала їх. Отже, дослідник не зважає на те, що турки дивилися крізь пальці на вивезення невільників, найгрошовитішу галузь генуезької колонії, і дозволяли їй існувати далі.</footnote>

<footnote n="191">¹⁹¹ Balard M. *Esclavage en Crimée et sources fiscales génoises au XVe siècle*. P. 82.</footnote>

<footnote n="192">¹⁹² Gioffré D. *Il mercato degli schiavi a Genova nel secolo XV*. Genova, 1971. P. 58—61.</footnote>
Спираючись на ці показники, можна стверджувати про стабільне зростання кількості продажів у перші три чверті століття, однак пік інтенсивності припадає саме на третю чверть, коли, власне, вже було встановлено контроль Османів на Босфорі. Основну масу рабів (понад 80 %) до 1475 р. становили саме вихідці з Чорного моря — русини, татари та представники кавказських народів. Лише з падінням Кафи кількість проданих невільників надчорноморського походження різко падає. Натомість помітно зросла їх кількість з інших двох ареалів — Африки включно з Канарськими островами <fnref n="193" /> та Османської імперії (турків і балканських народів).

Отже, зменшення інтенсивності работоргівлі генуезців на Чорному морі на-прошується пов'язувати саме з падінням Кафи, а не Константинополя. Справді, перехід контролю над джерелом постачання до Османів є поважнішою причи-ною для згортання генуезького бізнесу у Причорномор'ї, аніж заборона провезе-ння деяких товарів та збільшення мита за проходження Босфором.

Османське завоювання Кафи 1475 р. поклало кінець двохсотлітній історії генуезької колоніальної імперії у Причорномор'ї — одного з найбільших і успіш-них колоніальних проєктів домодерної Європи. Початково поставши як суто торговельна колонія, перевальний пункт для коштовних товарів (тканини, спе-ції), які вивозили з Євразійського степу до Європи, Кафа, зрештою, перетвори-лася на важливий економічний осередок для Східної Європи та Кавказу. Через Кафу ці регіони пропонували Середземномор'ю свої товари, серед яких чільне місце, як відомо, посідали раби.

Уже своєю роллю економічного центру Східної Європи генуезька Газарія вибивалася з рамок середньовічної купецької колонії, ставши провісником мо-дерних колоній як господарських осередків на нововідкритих землях. Водно-час завдяки масштабній работоргівлі генуезької Кафи у пізньому середньовіччі змогли розвинутись ті явища економіки, що згодом стали елементами модерної колоніальної системи. По-перше, це плантаційне господарство, засноване на за-стосуванні рабської праці. По-друге, професійне середовище работоргівлі. Без експертів і без їхніх знань, накопичених у цьому бізнесі, навряд чи європейці, які вирушали за моря на пошуки фантастичної країни золота — Ельдорадо, так швидко змогли б скористатися відкритими землями. За час, що минув між від-криттям Америки Лейфом Еріксоном і плаванням Колумба, європейська коло-нізація накопичувала досвід, кадри і, зрештою, капітал також у Середземномор'ї. Кафі у цьому процесі становлення модерного колоніалізму належала чільна роль як найбільшій європейській колонії того часу.

<footnote n="193">¹⁹³ Там само. P. 36—38; Verlinden C. *L'esclavage dans l'Europe médiévale*... T. II. P. 490.</footnote>
ПІДКОРЕННЯ
НАДЧОРНОМОР'Я
ОСМАНАМИ

Підпорядкування надчорноморського регіону Османській імперії. Переформатування адміністративно-управлінської системи. Понад триста років, з кінця XV до початку ХІХ ст., український південь входив до складу Османської імперії. Наприкінці XVII ст., що було часом найбільшого розширення османської присутності, володіння династії Османів, охоплюючи Кримський півострів, простирались приблизно на половину сучасної території України. Вони поширилися також на терени Анатолійського та Балканського півостровів, землі Близького Сходу та Північної Африки. Османська імперія являла собою окремий світ-економіку, що розвинувся зі світуекономіки ісламського Близького Сходу. Південь України, що пережив ісламізацію у золотоординський час, включений до складу Османської імперії, став частиною ісламської цивілізації Близького Сходу. Центр політичного та економічного тяжіння для цих земель відповідно перемістився з Центральної Євразії на Близький Схід, що й визначило специфіку їх економічного розвитку під османським пануванням.

Однак і при Османах цей регіон перебував на периферії, що також виявилось одним із визначальних чинників в його економічному розвитку. Справа в тому, що традиційна ісламська політична доктрина, яка ще залишалася провідною в османські часи, трактувала світ поза межами панування ісламу (дарюльіслам) як простір війни (дарюльгарб). Тому периферійні ісламські анклави зазвичай були мілітаризованими зонами, економіка яких, з одного боку, обслуговувала війну, а з іншого — залежала від прибутків, яку приносила воєнна здобич. Головним різновидом воєнної здобичі у Східній Європі були раби, і тому людоловство та работоргівля, з огляду на їхню прибутковість (що компенсувала ризики війни), стали провідними

Олександр
Галенко
галузями економіки для османських провінцій Надчорномор'я, як, власне, і для Кримського ханату. Незацікавленість Османів в експансії на північ призвела до того, що північночорноморські провінції на весь час свого існування залишилися прикордонними, а отже, їхнє економічне процвітання безпосередньо залежало від воєнного домінування Османів у Східній Європі. Звичайно, це створило в них зону конфлікту із сусідніми державами.

До завоювання Константинополя 1453 р. політичні та економічні інтереси Османської династії зосереджувалися винятково на Анатолії та Балканах і не простирались до Північного Причорномор'я. Тривалий час не було в Османів і власного флоту. Але здобуття візантійської столиці дало їм не лише такий потріб- ний сполучник між їхніми володіннями на двох континентах. Місто відкрило до- ступ до цілого басейну Чорного моря, який ще з часів Візантії вважався одним з головних постачальників сировини та товарів. Османські султани, увіровавши у свою місію світового панування, завжди дбали про розбудову Константинополя, якому призначалася роль світової столиці, та розвиток його економіки як орієн- тованої назовні. Тому було природним звернення їхньої уваги на Північне узбе- режжя Чорного моря, здатне постачати як сировину та продовольство (зерно, сіль, рибу, продукти тваринництва тощо), так і товари найвищого рівня престиж- ності (хутро, мисливські птахи, моржові ікла, раби). Усі вони траспортувалися через місто генуезцями та венеціанцями, з якими османці віддавна мали парт- нерські стосунки <fnref n="194" />. Отже, уже 1454 р. османська ескадра спробувала взяти під контроль узбережжя від Ак-Керману до Сухумі, включно з Кафою. Тоді османці задовольнилися даниною. Але вони вже перехоплювали генуезькі кораблі на Бос- форі, а 1461 р. завоювали Трапезундську імперію, останню державу, крім італій- ських республік Генуї та Венеції, що мала бодай якийсь флот на Чорному морі, отже, перейняли на себе ініціативу.

Османська імперія уже на той час утворила новий світовий полюс політично- го та економічного тяжіння. Початково це був типовий степовий улус, або орда, тобто мініімперія кочових скотарів під проводом династії Османа, але, отримав- ши доступ до зони високорозвиненої землеробської культури та числених ур- баністичних центрів Візантійської та Сельджуцької імперій, османська верхівка переорієнтувала свої економічні інтереси на експлуатацію саме осілого земле- робства, ремесла і торгівлі. Ісламське віросповідання династії Османів і тюрків, які початково становили основну масу їхніх прибічників — османців (османли турецькою), привабило до їхнього табору ісламських редігійних проводирів та бюрократів і зробило можливим запровадження у державі регулярного оподат- кування виробничих галузей і торгівалі за моделлю ісламської цивілізації. Вони також запозичили ісламські соціальні інститути, що дало змогу сполучити екс- плуатацію осілої економіки із утриманням степової кавалерії. Ключовою інститу-

<footnote n="194">¹⁹⁴ Про ранні торговельні стосунки між Османами та генуезцями див.: Fleet K. *European and Islamic State in the Early Ottoman State: Merchants of Genoa and Turkey*. Cambridge, 1999. 204 p.</footnote>
цією тут була тімарна система пожалувань, що сполучалася з умовою обов'язкової військової служби, переважно у кінноті як традиційній основі воєнної могутнос- ті степових імперій.

Доброчинні приватні пожертвування передусім коштом панівного класу, що заохочувались ісламом, дали поштовх розбудові не лише суто релігійних установ (мечетей, дервішських притулків, супових кухонь), але також міської та комерцій- ної інфрастуктури (доріг, мостів, караван-сараїв, ринків, водогонів з фонтанами, бань, лікарень, бібліотек, навчальних закладів), що сприяло значному підвищенню побутової культури населення та стимулювало економіку держави. Заохочува- лись ісламом також розорювання нових земельних масивів та іригація у сільсько- му господарстві. Ісламське право і суд гарантували базові права і обов'язки під- данців держави, слугували основою соціального порядку. Отже, територіальне розширення Османської імперії, з одного боку, спиралося на міцний економіч- ний фундамент, а з іншого — створювало для завойованих територій сприятливі умови для економічого розвитку.

Заразом нагляд за Константинополем дав змогу контролювати перехрестя важливих трансконтинентальних торговельних шляхів сушею та морем, а одно- часно і потужний центр ремісничого виробництва. Османці повною мірою ско- ристались цими вигодами свого географічного положення.

Османський контроль на берегах Чорного моря було встановлено в результаті проведення трьох воєнних кампаній. У 1475 р. Мегмед II відправив на за- воювання генуезьких володінь у Криму величезний флот під командуванням великого візира Гедюка Агмеда Паши. Експедиція після тижневої облоги оволо- діла Кафою, змусивши городян здати місто. Через півроку османці штурмом за- хопили столицю князівства Феодоро на південному заході Криму і тим досягли поставленої мети. У 1484 р. султан Баязід II оволодів двома сильними молдав- ськими фортецями Кілія та Ак-Керман на території Буджаку, 1538 р. Сулейман Пишний під час походу на Молдавію зайняв також Очаків.

Новозавойовані території були організовані в адміністративному плані як окремі провінції. Перша з них постала в результаті завоювання 1475 р. Її адміні- стративним центром стало місто Кефе — так турки почали називати колишню Кафу. До складу цієї одноіменної провінції увійшли генуезькі та феодоритські території на південному березі Криму, Керч з округою, Таманський півострів і фортеця Азак при усті р. Дон.

Завоювавши фортеці Кіліо та Ак-Керман у кампанії 1484 р., османці при- єднали їх разом з округою, відомою як Буджак (степи між річками Дністер, Ду- най та Прут), до провінції Сілістра. Буджак було реорганізовано як санджак з центром у Ак-Кермані. Внаслідок османського походу у Молдавію 1538 р. було утворено також санджаки з центрами у фортецях Бендер (так османці назвали Тягиню на Дністрі) та Очаків (власне, турецькою — Озю). Під османським прав- лінням перебувала з середини XVI ст. і Хотинська округа, за якою закріпилася назва Хотинської райі.
Встановивши контроль над акваторією Чорного моря, османці не мали ані причин, ані сил для подальших завоювань у Східній Європі, обмеживши свою присутність тут суто економічним зиском, контролем за Кримським ханатом та створенням надійної лінії оборони від козаків і Московської держави. Попри воєнну присутність османів у названих провінціях, вони були звичайними османськіми адміністративно-територіальними одиницями із типовою для Османської держави провінційною адміністрацією. На чолі провінції стояли губернатори, початково з нижчим губернаторським рангом санджак-бея (буквально — командувач прапора). У цьому відбилася давня османська традиція (а вона мала степове коріння), за якою адміністратори були передусім командувачами військових загонів, які вівірена їм провінція виставляла у похід. Тільки, на відміну від степових спільнот, тут ця традиція зберігала суто номінальний характер, наклавшись на запозичену з Візантії та Близького Сходу систему комплектування військ з державців умовних пожалувань — тімарів, що османці спробували відтворити і на підпорядкованому Стамбулу українському ареалі <fnref n="195" />. Однак ця система тут не прижилася, тож податкові надходження йшли на оплату губернаторів <fnref n="196" />.

Санджаки були основною одиницею адміністративного поділу до середини XVI ст. Декілька санджаків об'єднувалися в більшу провінцію, що управлялася губернаторами в ранзі бейлербея («князя над князями») і відповідно називалися бейлербейїліками. З XVI ст. чимало санджаків було перетворено на бейлербейства, що пов'язане з підвищенням рангу їх очільників. У самій Кафі губернатори називались епізодично бейлербеями уже одразу по завоюванні. Проте вищого статусу і провінція Кефе, і провінція Бендер-Аккерман набули у 1580-х роках.

І санджак, і бейлербейство могли в неофіційному вжитку називатися ще пашаликами («провінція паши»). Це пов'язано з тим, що губернатори обох рангів мали почесний тюркський титул паши («голови, начальника»). Тільки санджакбеї як рангову відзнаку мали один бунчук, а бейлербеї — два. Тому вони відповідно називалися одно- і двобунчужними пашами. Три бунчуки могли носити особи, які обіймали посаду візира. Якщо така особа призначалась губернатором провінції, то її персональний статус не позначався на статусі вівреної його владі адміністративної одиниці.

Роль губернатора провінції як військового лідера традиційно підкреслювалась османським урядом. В одному з документів 1552 р. санджак-бея Кефе був знятий з посади під приводом того, що він «більше не в змозі ані сісти на коня, ані злізти з нього і навіть триматися на ньому, а внаслідок цього — гарантувати безпеку для країни» <fnref n="197" />. Загалом надчорноморські провінції, принаймні на зламі XV—XVI ст., видавалися досить безпечними. Тому до Кефе, наприклад, були

<footnote n="195">¹⁹⁵ Інаджик Г. *Османська імперія: Класична добра, 1300—1600*. Київ, 1998. С. 125—130.</footnote>

<footnote n="196">¹⁹⁶ Beldiceanu-Steinherr I., Berindei M., Veinstein G. La Crimée Ottomane et l'institution du «timar». *Annali dell'Instituto Orientale di Napoli*. V. 39. Napoli, 1979. P. 523—562.</footnote>

<footnote n="197">¹⁹⁷ Цит. за: Berindei M., Veinstein G. La présence ottomane au sud de la Crimée et en Mer d'Azov dans la première moitié du XVI siecle. *Cahiers du monde russe et soviétique*. T. XX. 1979. P. 395.</footnote>
призначені на губернаторство з тим, щоб здобути державний вишкіл, два османські принци (шегзаде). Першим був Мегмед, син султана Баязіда II; він пробув тут від жовтня 1497 р. до 1504 чи 1505 р., коли його спіткала смерть. Його спадкоємцем на цій посаді до літа 1512 р. став принц Сулейман — майбутній султан Сулейман Пишний.

Губернатори представляли виконавчу владу у провінції, у полі уваги якої перебували переважно питання, пов'язані з військом. Щоправда, не маючи, як вже зазначалося, тімаріотської кавалерії і за відсутності активної експансії у межах Східної Європи, ця сфера функціональних обов'язків губернаторів зводилася до опікування фортецями — станом їхніх укріплень, комплектуванням гарнізонів. Одночасно у кожну фортецю призначався спеціальний командувач — діздари разом із заступником — кетхюдою. На губернаторів, у разі потреби і на запит суддів, покладались також поліцейські функції. У деяких містах представниками губернаторів виступали сотники (субаши — дослівно: командувач війська).

Серед професійних вояків гарнізонів (мустагфізів) реєстри перераховують солдатів-воротарів, оружейників (джебеджі), теслів, погрібників, майстрів стріл, майстрів луків, музикантів, гармашів, ремонтників, ковалів. До цього кола входили також духовні лідери громади — імами (проводирі) та муеззини (закликачі на молитву). Додатково до фортець бралися на платну службу охочі місцеві жителі. Вони називалися азабами. Серед них значились командири (аги), командири відділків, майстри щитів і просто азаби.

Цивільна провінційна адміністрація складалась переважно з податкових та фінансових комісарів, які призначалися центральним урядом. Передовсім йдеться про емінів («довірених»). Разом з писарями (кятібами) та збирачами податків (мугассилами) вони слідкували за організацією податкових зборів з ринків, зокрема, з продажу невільників, з базарних терезів, портів. Спеціальний емін завідував закупами для султана (емін-і харч-і хасса). Усі ці службовці підпорядковувалися губернатору. Проте вони не утворювали провінційного уряду в повному розумінні цього слова, а відповідали кожен за свою ділянку роботи.

Важко сказати, чи відносилися до державних, і якщо так, то з якими посадовими функціями, різноманітні представники громади та деяких професій, записані у податкових реєстрах. Наприклад, кетхюда (комісар) міста Кафи, ринковий голова (сер-і базар), нічна сторожа (асесан), брокери (делляль).

Таким був склад представників виконавчої влади. Дві інші владні гілки в імперії — судова та релігійна — були представлені оплачуваними посадовцями: суддями (кадіями), квартальними імамами та муеззинами, адміністраторами доброчинних фундацій (вакфами), проповідниками (хатибами), декламаторами Корану (гафизами), викладачами медресе (муаллімами та мюдэррісами), головами суфійських лож (завієдарами). Потрібно відзначити, що кількість цих служителів держави була чималою: наприклад, у Кафи вона перевищувала сотню.

Османська держава не брала на себе управління справами етнорелігійних громад немусульман. Проте османці не усунулися від контролю над ними, і за-
ради цього вони організовували ці громади у містах (по дільницях) і в селах (по одній на село). Дільниці були, як правило, приписані до якогось храму. На чолі громади стояв або священнослужитель, або визнаний османцями представник громади (кетхюда). Так, у Кафи було організовано 13 дільничних громад вірмен, вісім громад греків, дві — іудеїв (караїмів та кримчаків), одна громада русів (джемаат-і русіян дер нефс-і Кефе). Престиж держави був настільки високий, що проводирі громад виконували свої державні функції безоплатно. Отже, османська адміністрація, по суті, тримала ще й масу неформальних і неоплачуваних державних службовців.

**Господарсько-економічний уклад північнопричорноморських провінцій. Піднесення работоргівлі.** В усіх північнопричорноморських провінціях османський уряд заохочував землеробство та скотарство. Навіть у суто степовій провінції Бендер-Ак-Керман, за даними перепису 1570 р., десятина з продуктів землеробства складала 368 915 акче проти 233 953, що приносили державній скарбниці скотарі<fnref n="198" />.

Про економічне життя османських міст детальне уявлення дають османські податкові кодекси (канун-наме), що складалися для кожної провінції. Як приклад можна навести спис правил ринкової інспеції Кафи з першої половини XVI ст.:

«Приміром:

(1.) Якщо хліб буде сирий, стягається 12 акча, але якщо трапиться недовага, з кожного дірегема недоваги стягається 1 акча. Та й в інших випадках недоваги правило таке саме.

(2.) Та якщо ж продукти, що на зразок меду та жиру пакуються у ємкості, поштучно прибувають на базар, у випадку продажу стягається: з фучі (прибл. 40—52-відерна бочка. — Авт.) — 24 акча, з каратіля (прибл. 20—40-відерна бочка. — Авт.) стягається 18 акча, з варіля (бочка до 20 відер. — Авт.) стягається 12 акча. Але якщо вищезгадані речі будуть у толумах (міхурі зі шкіри овець. — Авт.), стягається по 6 акча.

(3.) А якщо якийсь різник принесе [у місто] козу, заріже й продасть, то за кожну таку козу стягається по 2 акча — у випадку продажу за нарх (канонічна ціна, що встановлювалася місцевим кадієм. — Авт.) овечого м'яса, але якщо продається дешевше овечого м'яса, то не стягається нічого.

(4.) А якщо хтось одягне на невільницю капелюшка, передасть до рук брокера й продасть, то як “звичаєве за прикрашання” стягається 12 акча, але якщо капелюшка не одягати, то нічого не стягається.

(5.) Та з тих, що знаходяться у місті, вітряних та кінських млинів щотри місяця стягається по три акче — у випадку, коли вони [цей час] відпрацювали, — але якщо не працювали, то не стягається.

(6.) А з [вуличних] кухарів та пирожників та міських бузоварень щомісяця по 15 акча стягається, [а якщо] місячний термін не працюють, то нічого не стя-

<footnote n="198">¹⁹⁸ Berindei M., Veinstein G. Règlements fiscaux et fiscalité de la province de Bender-Aqkerman, 1570. *Cahiers du monde russe et soviétique*. T. XXII. 1981. P. 308-309.</footnote>
гається. А з [вуличних] кухарів та пирожників та бузоварень із Земляної фортеці щотри місяця стягається по три акче.

(7.) А за зважування на вагах з баккала щотри місяці стягається 3 акче під назвою сенк-і мізан (“гирьового”. — *Авт.*). А з [тих, що знаходяться] у місті кісадджіїв (банщики-масажисти. — *Авт.*.) щотри місяця стягається 4 акча.

(8.) А з міських миловарів, якщо вони виробляють один казан жирного [тобто звичайного] мила, то стягається 50 акча, а з пахучого мила, що надходить [з-за моря] кораблем, якщо на базарі його зважують на вагах і продають, яка б не була там потреба — сундуками або чувалами — по 6 акче [з кожної упаковки] стягається.

(9.) А з трактирів за шість місяців по шість акче стягається. А якщо січку або сіль, або кіл продається мисками, щотри місяця стягається [з продавця] по 6 акча.

(10.) А якщо хтось [самовільно] проштемпелює свій аршин [як точний], то стягається 4 акча.

(11.) А якщо [самовільно] ріжуть одного коня і продають його м'ясо, стягається 6 акча. А якщо ріжуть одного верблюда [і продають його м'ясо], то стягається 12 акча.

(12.) А якщо один хтось [самовільно] нову харчівню чи бузоварню відкриє чи там зробить вогнище для приготування каштанів, то стягається 12 акча.

(13.) А якщо з затоки виловлюється свіжа риба, то [за це з рибалки] стягається десятина. Та й якщо з Татського іля (Південний берег Криму на захід від Алушти. — *Авт.*.) надійде свіжа риба, стягається десятина.

(14.) А якщо осетрова риба надходить з Керчі, по сім рибин взявши на арбу, то з кожної арби стягається по 15 акча, і крім цього з кожної рибини стягається по 1 акча.

(15.) А якщо з землі дині чи кавуни чи коротше: арбами надходить фрукти, то з двоколесої арби стягається 12 акча, а з чотириколесої арби стягається 24 акча.

(16.) Якщо ж надходить фрукти човном насипом [і продаються посередникам], то з кожного човна стягається 25 акча — байдуже, чи буде він малий чи великий. Але якщо, прийшовши до кадія і довідавшись про нарх, самі продають, то окрім 25 під назвою “нархлик” стягається [ще] якась кількість акче: [точно] не фіксовано, якщо тільки [вартість проданого] сягає 50 акча, то стягається 20.

(17.) А якщо вищеозначені фрукти [що складені] у човні корзинами чи чувалами, і базарні продавці [іх] купують, то з кожної корзини та чувала стягається по 2 акча.

(18.) А якщо фрукти надходить на кораблях з протилежного берега [Чорного моря], то з кожного корабля стягається під назвою адет-і кешті (“корабельне звичаєве”. — *Авт.*.) [що становить] 55 акча; [до того ж] якщо, прийшовши до кадія, [перевізники] самі зважують для продажу, і [в них] купують за нархом, з них стягається певна кількість акча під назвою “нархлик”, [яка точно] не встановлюється: якщо тільки [вартість проданого] сягає 100 акча, то стягається 50.

(19.) А якщо з Согуна (Сухумі. — *Авт.*.) чи інших країв [з-поза санджаку Кефе] надійде рис, і [перевізники], пішовши до кадія, дістануть нарх, щоби самим прода-
вати, [то точно] не встановлюється, стягається [з кожного по] 50 чи стягається 100: якщо продаватиметься чувалами, то з кожного чувала стягається по 2 акча»<fnref n="199" />.

Що стосується людоловства і работоргівлі, то османці швидко відреагували на спроможність надчорноморських провінцій постачати значну кількість рабів для імперії. Спочатку ареал походження і відповідно етнічний склад невільників, які потрапляли на османський ринок, визначав театр бойових дій. У XIV ст. основну їх частку складали греки та болгари; у XV—XVI ст. — угорці, німці, італійці, іспанці, грузини. На думку професора Г. Іналджика, починаючи з другої половини XVI ст. жодне з цих джерел не могло зрівнятися з Північним Причорномор'ям, яке постачало переважно українців та черкесів <fnref n="200" />. І лише у XVIII ст. на ринку стали переважати кавказькі, а ще пізніше — африканські раби <fnref n="201" />.

Однак стосовно невільників з Північного Причорномор'я недавні дослідження показали, що у таких близьких до столиці містах, як Ускюдар та Бурса, вони стали переважати вже з початку XVI ст. Українці (за османською термінологією — рус) становили найбільшу частку <fnref n="202" />. Ці спостереження були зроблені на підставі кількості судових справ, зареєстрованих у судових книгах (кадійських сіджілах). Оскільки до суду могли звертатися лише вільні особи, то, враховуючи термін, який був необхідний невільникам для суспільної реабілітації, доречно припускати, що ці підрахунки відбивають картину їхнього складу за 20—25 років раніше. Отже, початок наповнення рабського ринку Ускюдара та Бурси відноситься до 1480—1490-х років.

Цей перший приплив руських бранців до османських міст був, напевно, викликаний воєнними кампаніями Кримського ханату у литовських володіннях, що починаються 1480 р. результатом воєнно-політичного союзу кримського хана Менглі-Гірея та московського князя Івана III проти золотоординсько-литовського альянсу. Про політичний характер цих акцій свідчить листування між двома монархами <fnref n="203" />. Більше того, сам хан брав участь у численних походах,

<footnote n="199">¹⁹⁹ Архів Прем'єр-міністра Турецької республіки, ф. Тару та Tahrir Defterleri, № 214, арк. 19.</footnote>

<footnote n="200">²⁰⁰ İnalcık H. The Servile Labor in the Ottoman Empire. *The Mutual Effects of the Islamic and Judeo-Christian Worlds: The East-European Pattern*. New York, 1979. P. 38.</footnote>

<footnote n="201">²⁰¹ Lewis B. *Race and Slavery in the Middle East: An Historical Enquiry*. New York; Oxford, 1990. P. 72-77; Kanbolat H., Taymaz E. *Kafkas-Osmanlı İlişkileri ve Köle Ticareti*. *Tarih ve Toplum*. Temmu, 1990. S. 35-44.</footnote>

<footnote n="202">²⁰² У Бурсі із 514 зареєстрованих у місцевому суді справ, які були порушені невільниками та відпущениками за 1511—1513 рр., 239 (46,5 %) припадало на русів (128 порушено чоловіками і 111 жінками); друга найбільша етнічна група позивачів, босняки, порушили 90 справ (17,5 %) (див.: Şahıllioğlu H. *Slaves in the Social and Economic Life of Bursa in the Late 15th and Early 16th Centuries*. Turcica. 1985. P. 70); в Ускюдарі, за даними судових книг про невільників, 39 % припадало на українців (Rusi) та росіян (Mosqovi), за ними йшли хорвати (31 %) і босняки (11 %), решта припадала на угорців, волохів і болгар (Seng Y. *A liminal State: Slavery in Sixteenth-Century Istanbul*. *Princeton Papers*. V. VII. Princeton, 1999. P. 28.</footnote>

<footnote n="203">²⁰³ Памятники дипломатических сношений Московского государства с Крымскою и Ногайскою ордою и Турцией. Т. 1. Санкт-Петербург, 1884.</footnote>
зокрема на Поділля, що відбувся в критичний для його спільника Івана III час стояння на Угрі.

Проте і татари, і османський ринок дуже швидко оцінили обопільну вигоду від походів в Україну, бо вже у квітні 1503 р. московський посол звітував з Криму про те, що, по-перше, кримці «полону привезли много добре», а по-друге, «воюють безпрестани, и до сих мест не выходят из земли»<fnref n="204" />. Майже через сорок років залежність османського невільницького ринку та кримських постачальників від походів на українські терени була вже настільки явною, що московські посланці дозволили собі такий коментар з приводу чуток, що ходили по Криму: «У них без того не будет, что им на украйне не быти, а царю их, государь, и царевичам не мочно унять, потому что, государь, наги и босы и голодны. А нешто, государь, урувтся ранее на твои государские украины, и им, государь, быти немногими людми. А сами, государь, царевичи и большие люди ждут того, как ся у них кони наедят, и царевичам, государь, и большим людем быти на той украйне, которое им пригоже, на литовской или волошской»<fnref n="205" />. Тож «литовська Україна» продовжувала бути головним постачальником для османського ринку рабів, навіть попри те, що на той час вже Москва стала для Криму ворогом номер один, а з Литвою нібито було укладено мир і союз. Як бачимо, татари дивилися на людоловство як на свій головний промисел, обгрунтування якого крилося насамперед в економічній площині.

Як наслідок, работоргівля в османські часи помітно зросла. Якщо за генуезців у Кафі щороку продавалось близько 1,5 тис. невільників <fnref n="206" />, то османці продавали удесятеро більше <fnref n="207" />. Значна частина бранців залишалась рабами у Кримському ханаті <fnref n="208" />. У цей час людоловські набіги стали основним засобом постачання

<footnote n="204">²⁰⁴ Там само. С. 469.</footnote>

<footnote n="205">²⁰⁵ Там само. С. 441.</footnote>

<footnote n="206">²⁰⁶ Збір податку *introytusa asperorum* на продаж кожного раба приніс скарбниці у Кафі між 11 серпня 1385 р. та 10 липня 1386 р. 45 060 аспрів, що дає змогу оцінити загальну кількість проданих за 11 місяців рабів у 1365 осіб, а за рік таких було близько 1500 (див.: Balard M. La Romanie genoise... P. 300).</footnote>

<footnote n="207">²⁰⁷ А. Фішер оцінював щорічні втрати Російської імперії у 20 тис. осіб, спираючись на слова Катерини II (див.: Fisher A. Muscovy and the Black Sea Slave Trade. *Canadian-American Slavic Studies*. 1972. V. 6. No. 4. P. 582, 593). Польський історик Б. Барановський теж тримався думки, що кількість полонених, яких щорічно втрачала Річ Посполита, становила 20 тис., а загальні втрати за 1474—1694 рр. сягали 1 млн (див.: Baranowski B. *Chlop polski w walce z Tatarami*. Warszawa, 1952. S. 49). Г. Іналджик ввів до наукового обігу дані османських фінансових документів Кафи, які зафіксували щорічну сплату ввізного мита на невільників, що привозилися з «країни війни», за 17,5 тис. осіб (див.: İnalcık H. The Servile Labor in the Ottoman Empire. P. 25-52). Пізніше на підставі цієї цифри дослідник оцінив обсяг імпорту рабів зі Східної Європи до Османської імперії у 10 тис. осіб, але не назвав причини такого зменшення (див.: Economic and Social History of the Ottoman Empire, 1300—1914 / İnalcık H., Quataert D. eds. Cambridge, 1994. P. 285).</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸ Поряд із численними згадками про невільників у Криму, наведені в наративних джерелах повідомлення османського мандрівника Евлії Челебі, що, імовірно, були запозичені з перепису Криму, засвідчують одночасну присутність на півострові сотень тисяч україн-</footnote>
рабів, що робило їх водночас потужним демографічним і політичним чинником в історії Східної Європи. В Україні, що сильно потерпала від людоловства, промовистим символом османської епохи стало слово «ясир», яке увійшло тоді в українську мову, схоже, із жаргону самих людоловів <fnref n="209" />.

Кефейський та Сілістрійсько-Очаківський еялети були основними центрами вивозу невільників. Податкові правила, встановлені для кожного з них, охоплюють все XVI ст. і дають можливість реконструювати історію османської работоргівлі на її початковому етапі.

Османці не змінили економічної спеціалізації Кафи, а лише максимально розвинули її. Вони залишили її податкові ставки, як бачимо, незмінними, за винятком монети, у якій їх стягали, — замість «аспру барікату» було призначено акче, як османське, так і місцеве кефейське (воно було дрібнішим). Головне, що османці перейняли від генуезців, це ідея ввізного мита на рабів, адже самі вони на той час лише збирали, так би мовити, натуральний податок — кожного п'ятого невільника у рахунок султанської здобичі. Це був так званий пенджик (перською «п'ята частина») <fnref n="210" />. Увізне мито у Кафи складалося з двох платежів: фіксованого збору по 105 акче з продавця та покупця та збору 34 акче з кожної 1000 акче ціни. Додатково стягувалось вивізне мито за фіксованою ставкою 27 акче. Разом сума мита могла доходити до 300 акче, тобто становити понад 5 золотих. Це були надзвичайно високі митні ставки, особливо враховуючи місцеві ціни. Для кримських татар, які були головними постачальниками, за такі гроші можна було придбати міський будинок і землю. Османська держава тим самим показала, що хоче дістати максимальну вигоду з цього джерела прибутку, не переймаючись, чи такі податки не задушать торгівлю.

Однак цього не сталося. Не можна точно визначити усі причини, але піднесення торгівлі гарантовано засвідчило, що, з одного боку, османський ринок потребував рабів і готовий був платити на умовах постачальників, а з іншого — постачати рабів було вигідно й попри високі державні мита. Це вже інша справа, що османська влада не дбала, щоб мита платили обов'язково самі постачальники, тобто переважно кримські татари. Османські ділки, як правило, перекуповували рабів ще на шляху до портів, а то й за межами Криму, і брали на себе митні витрати. Звісно, це залишало татар-постачальників без основних прибутків. Власне, тут і криється розгадка питання, чому Кримський ханат, контролюючи постачання рабів, не розбагатів на цьому.

<footnote>ських бранців (Evliya Çelebi. *Seyahatnamesi*. Cilt 8. Istanbul, 1928. S. 35; Книга Путешествия. Турецкий автор Эвлия Челеби о Крыме (1666—1667 гг.) / пер. и ком. Е.В. Бахревского. Симферополь, 1999. С. 113).</footnote>

<footnote n="209">²⁰⁹ Це слово арабського походження означало бранця і в нормативній вимові звучало як «есір», тоді як в просторіччі вимова була «йесір» (див.: Redhouse J. W. *A Turkish and English Lexicon*. Constantinople, 1890 (reprint: Beyrut, 1974). P. 116).</footnote>

<footnote n="210">²¹⁰ Галенко О. Ясир для султана: два османські кануннаме про набіги з початку XVI ст. Україна в Центрально-Східній Європі: 3 найдавніших часів до кінця XVIII ст. Вип. 2. Київ, 2002. С. 373—387.</footnote>
Одним із чинників пожвавлення торговельної діяльності було розширення доступу до работоргівлі, порівняно з генуезьким часом. Якщо вивозом рабів з Кафи займалися заможні купці, які до того ж були обмежені у своїх намірах скромними можливостями транспортування на далеку відстань, то з османським завоюванням Чорного моря возити невільників міг будь-хто: хоч недалеко і зручно морем, хоч далі і менш зручно суходолом. Тому з Кафи потяглися транспорти не лише через Чорне море, а й уздовж берега. Щоправда, прибережний маршрут з'явився уже по завоюванні османцями Ак-Керману 1484 р. А вже 1502 р. на нього були поширені мита, які збирались на взірець тих, що стягалися у Кафі.

Тим часом пряма доставка через Чорне море з Кафи в анатолійські порти, а далі на головний ринок — Стамбул — теж зростала, проте неприховано процвітала також контрабанда. Очевидно, на анатолійських ринках поставало питання, як стягати податок з виявленої контрабанди: грошима, як у Кафі, чи натуральним пенджиком, як у решті імперії. Унаслідок у 1511 р. османський уряд взагалі відмовився від збирання пенджику з невільників, яких привозили у Стамбул через порт Інеболу на чорноморському узбережжі Анатолії, і призначив стягати грошове мито, за яким, однак, було збережено попередню назву натурального податку. Ним стали обкладати усіх невільників, яких привозили з півночі Чорного моря.

Перед 1520 р. кримські правителі вирішили й собі дістати частину прибутку від цієї торгівлі, для якої, зрештою, саме їхні підданці постачали основну масу товару. Османці пішли назустріч, дозволивши кримським ханам стягати своє мито з невільників, яких ввозили на територію Кримського ханату їхні підданці. Звісно, це мусило викликати протести работорговців, які перекуповували товар в кримських татар. Але османський уряд спекулятивно визнав Кримський ханат «зовнішньою» територією і фактично стягав подвійне мито, до того ж із власних підданців: «Якщо хтось купує якихось бранців серед татар і привозить їх у Кефе, стягається 210 акче податку для Султанської Скарбниці, оскільки тут йдеться про завезення із зовні усередину»<fnref n="211" />.

На додачу уряд стягав мито за перевіз рабів через кордони митних зон. А ще міста з невільницькими ринками брали невеликий митний збір за провіз невільників. Загалом податки і мита за ввіз невільника могли сягати 500 акче, або 10 золотих. Однак торгівля процвітала настільки, що османський уряд навіть не дбав про те, щоб стежити за нею. Збір податків віддавався на відкуп, а останні поправки у податкові правила Кафи було внесено 1542 р.

Наприкінці 1527 р. Ібрагім Паша у розмові з Ієронімом Лаським зазначив: «Хоч ми з Польщею не воюємося (бо склали з нею замирення на три роки), а проте за останні роки стягли з неї понад 50 000 дукатів не самі, а через татар. Бо котрих бранців татари набирають з польських країв, то продають до Туреччини, і на тому заробляють наші таможні. От уже два роки, як таможні в Кілії та в Кафі

<footnote n="211">²¹¹ Архів Прем'єр-міністра Турецької республіки, ф. Тару ve Tahrir Deferleri, № 214, арк. 20.</footnote>
дають нам прибутку на 30 000 дукатів більше, ніж звичайно»<fnref n="212" />. Це одкровення османського візира пояснює той факт, що прибутки від османських портів набагато перевищували усі інші податкові надходження, зокрема від подушного та податків із сільського господарства. Так, прибутки від мит, що збирались в Ак-Кермані, Очакові, Кілії та Бендері, 1570 р. оцінювались у 1 330 419 акче<fnref n="213" />, що удвічі перевищувало суму, яка надходила від оподаткування землеробства та скотарства.

Проте таке економічне процвітання за рахунок работоргівлі вступало у протиріччя з інтересами скотарів та землеробів, які активно використовували пасовиська Північного Причорномор'я і орієнтувалися на ринки збуту своєї продукції як в Османській імперії, так і у Речі Посполитій. На ілюстрацію цього зберігся важливий документ — лист мешканців Ак-Кермана Татара Алі та Боснали Насуфа барському старості Бернарду Претвичу про взаємні компенсації за пограбовану худобу, написаний у Деражні 15 липня 1548 р.<fnref n="214" /> У ньому автори засвідчили про конфлікт із татарами і невдоволення турецьких скотарів набігами останніх. Це важливе свідчення поляризації економічних інтересів мешканців степової України між людоловством та скотарством, а отже, й між двома ринками: османським та європейським. Тут можна побачити ранній симптом успіху української колонізації, що давала для османських і кримських мусульман — скотарів і землеробів — реальну альтернативу війні та людоловству.

Османська влада протрималася у Північному Причорномор'ї без помітних змін, як зазначалося, мало не триста років. Державна організація провінцій давала змогу османцям утримувати воєнний контроль, забезпечувати постачання важливих для імперії і передусім її столиці товарів, наповнювати асортимент місцевих ринків, що так вабили сюди не лише степовиків, а й купців з Московської держави, Речі Посполитої, Середньої Азії. Османські адміністратори проявили ретельність та ідеологічну гнучкість, коли йшлося про фіскальні інтереси держави в цих місцевостях із значною часткою християнського населення. Звичайно, для цього довелося віднайти коректні способи, як примирити інтерес держави у податкових надходженнях та ісламські догмати.

<footnote n="212">²¹² Кримський А.Ю. Історія Туреччини: Звідки почалася Османська держава, як вона зростала й розвивалася і як досягла апогею своєї слави й могутності. Київ; Львів, 1996. С. 195; Hammer J. *Histoire de l'empire Ottoman*. T. V. Paris, 1836. P. 105—108.</footnote>

<footnote n="213">²¹³ Berindei M., Veinstein G. *Règlements fiscaux et fiscalité de la province de Bender-Aqkerman*, 1570. P. 311.</footnote>

<footnote n="214">²¹⁴ Dashkevych Y. (Stepaniv J.). A Turkish Document in Ukrainian from the Mid-Sixteenth Century: On the Origin if the Ukrainian Cossacks. *Harvard Ukrainian Studies*. 1977. V. I. No. 2. P. 211—224.</footnote>
ГАЛИЦЬКО-
ВОЛИНСЬКА
ДЕРЖАВА:
НА ПЕРЕХРЕСТІ
СВІТІВ
РОЗДІЛ 21

Династія і влада

•

РОЗДІЛ 22

Суспільний механізм
ДИНАСТІЯ
І ВЛАДА

Князь Роман Мстиславич і об'єднання Галицького та Володимирського князівств. Наприкінці 1198 р. чи упродовж 1199 р. князь Роман Мстиславович (бл. 1159—1205) здійснив похід на Галич і приєднав Галицьку землю до своїх Володимирських володінь. Цей крок став основою для формування політичного утворення, яке пізніше в історіографії тривалий час називатимуть Галицько-Волинським князівством, або Галицько-Волинською державою. Умовність такої назви — загально-прийнята, адже в історичних джерелах її ніколи не вживали. Однак вона надалі функціонує як певне явище, своєрідний концепт, який у свідомості легко пов'язується з цілою низкою важливих подій українського минулого XII—XIV ст.

Насамперед цей концепт асоціюється з князем Романом Мстиславичем, постать якого справедливо заслуговує на окрему увагу в середовищі істориків <fnref n="1" />. Водночас дискусійних сторінок у дослідженні Галичо-Волині не поменшало. За певним збігом обставин часи правління князя Романа Мстиславича у Підкарпатті не відображено у третій частині Іпатіївського літописного зведення (або Володимирського літопису, як його називали ще в XV ст. <fnref n="2" />), тож можливості щодо їх аналізу обмежені. Повідомлення європейських хроністів уривчасті і зазвичай лише доповнюють відомості літопису, проте на їх основі можна скласти приблизну картину розвитку подій. Це дає змогу зрозуміти також політику його наступників — князів і коро-

<footnote n="1">¹ Огляд робіт див.: Чугуй Т. Князь Роман Мстиславович: на шляху до створення Галицько-Волинського князівства. Вісник Харків. нац. уніту ім. В.Н. Каразіна. Сер. «Історія України», 2015. Вип. 20. С. 6—19.</footnote>

<footnote n="2">² Александрович В. Володимирський літопис — історична назва зіставлення найдавнішого київського разом із західноукраїнським літописанням XIII століття. Галицько-волинська доба. Львів, 2020. Т. 1: Студії з історії Галицько-Волинської держави ХІІІ—XIV століть. С. 201—203.</footnote>
лів Романовичів та їхніх найближчих спадкоємців. Романовичі у багатьох аспек-
тах наслідували ті напрями, яких дотримувався князь Роман Мстиславич, і змогли
навіть перевершити засновника династії та свого видатного предка.

Термін «Галицько-Волинське князівство» досить умовний хоча б з тієї причини, що князь Роман ніколи не був одноосібним правителем волинських князівств, якими володіли також інші Мономаховичі. Він, син київського князя Мстислава Ізяславича, князював у Новгороді, проявив себе діяльним полководцем і на чолі новгородської дружини розбив володимиро-суздальські війська 1170 р. Проте після смерті батька новгородці вигнали його, і князь Роман успадкував княжий Володимир на Волині. Поруч із ним правили його брати: Всеволод — у Белзі, Святослав — у Червені, Володимир — у Бересті.

Тоді як західні частини Волинських княжих земель належали Мстиславичам,
східна частина (насамперед Луцьке князівство) перебували у руках їхнього дядь-
ка — Ярослава Ізяславича. Коли останній зійшов зі світу, його володіння роз-
поділилися між синами-наступниками: Інгвар Ярославич отримав Луцьк, Всево-
лод — Дорогобуж, Мстислав (Німий) тримав Пересопницю, а Ізяслав, можливо,
сидів у Шумську. Після нетривалої усобиці князь Всеволод Ярославич захопив
Луцьк, але його вибив з міста законний власник, унаслідок чого князь Всеволод
став ізгоєм. Перемога надала луцькому князю Інгвару Ярославичу статус певно-
го регіонального лідера, авторитет якого визнавали усі інші волинські правите-
лі. Принаймні, немає підстав вважати, що володар Роман Мстиславич був його
сюзереном (радше навіть навпаки — визнавав його старшинство над собою) 3.
Щоправда, ця думка також належить до дискусійних, бо інші удільні правителі
корилися волі князя Романа Мстиславича. Він був одним із найстарших серед то-
дішніх волинських Мономаховичів, схоже, мав потужну військову силу і правив
у столичному місті 4. Сила Володимирського князівства давала йому можливості
для проведення активної політики.

Встановленню влади князя Романа Мстиславича у волинських землях по-
сприяли не тільки його військові таланти, а й дипломатичні уміння, які князь
активно використовував для налагодження контактів із підданими. Зокрема, він
почав розбудову оновленої системи державного управління, підтримував воло-
димирських городян та зібрав довкола себе вірну еліту, що стало надійним фун-
даментом його правління 5. До того ж володар мав досить авантюрну вдачу, до
1188 р. він одружився з Предиславою, донькою овруцького князя Рюрика Рос-
тиславича, який 1194 р. став великим князем київським. Цей альянс дав змогу
подолати внутрішні волинські суперечки, але у підсумку призвів до загострення
усобиц за володіння Києвом. Міцне внутрішнє становище спонукало князя Ро-
мана Мстиславича до вступу у боротьбу за Галич ще наприкінці 1180-х років. За-
ради цього він навіть погодився віддати Володимир брату Всеволоду.

<footnote n="3">³ Войтович Л. Галич у політичному житті Європи ХІ—ХІV ст. Львів, 2015. С. 54, 112, 293.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Чугуй Т. Князь Роман Мстиславович... С. 11.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Там само.</footnote>
Князь Роман намовив прихильну до себе частину галицьких бояр скинути з престолу Володимира Ярославича з династії Ростиславичів. І хоча перший етап задумку спрацював (наляканий син Ярослава Осмомисла утік із родиною за кордон), зовнішньополітичні обставини складалися не на його користь. Достатніх династичних підстав для опанування Галицьким князівством волинський володар не мав. Син князя Володимира Ярославича був одружений із його донькою Феодорою, але такого зв'язку було замало, щоби панувати законно. А князь Володимир швидко здобув підтримку у імператора Фрідріха І Барбаросси, визнав себе його васалом і погодився щороку сплачувати данину. Німецький володар доручив підтримати вигнанця польському правителю Казимиру Справедливому, і той виконав волю кайзера, хоча і був рідним дядьком князя Романа Мстиславича <fnref n="6" />.

Про свої права заявив також угорський король Бела III, який від 1189 р. первшим серед Арпадів використав титул «гех Galiciae». Це обернулось для волинського володаря новими проблемами: сил вірних галичан та відданих волинських бояр було замало для боротьби, а брат Всеволод не пустив його назад до Володимира. Лише посередництво князя Рюрика Ростиславича допомогло владнати цей конфлікт <fnref n="7" />.

Перша невдала спроба оволодіти сусідніми Підкарпатськими землями, однак, не спинила князя Романа. Водночас змінились політичні обставини, у яких володимирський володар змушений був шукати нові орієнтири. По-перше, через інтриги володимиро-суздальського князя Всеволода Юрійовича розпався союз між князем Романом та його київським тестем. По-друге, бажаючи допомогти своїм польським родичам, волинський володар підтримував їх військом. Зокрема, у травні 1194 р. помер Казимир Справедливий, і князь Роман надав поміч своїм двоюрідним братам Лєшку Білому та Конраду, суперником яких у боротьбі за Краків став великопольський князь Мєшко Старий. Після нетривалих спроб вийти із суперечки дипломатичним шляхом доля протистояння була вирішена 13 вересня 1195 р. у битві біля Мозгави. На полі бою князь Роман особисто очолив володимирських бояр. У жорстокому зіткненні з воїнами Мєшка Старого його важко поранили, і волиняни почали відступати. Водночас військо великопольського володаря також зазнало відчутних втрат: біля Мозгави загинув син Мєшка Старого, а сам він отримав серйозне поранення. Поле бою залишилося за лицарями Лєшка Білого та його брата, князь Роман готовий був продовжити боротьбу, проте на проведеній нараді цього вирішили не робити <fnref n="8" />. Встановлені союзні контакти із сандомирськими Пястами та їх підтримка у подальшій боротьбі мали безпосередній вплив на долю волинського правителя.

<footnote n="6">⁶ Головко О. Війна за «галицьку спадщину» (1187—1189). Княжа доба: історія і культура. 2010. Вип. 3. С. 130.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Грушевський М. Історія України—Руси. Т. 2. Київ, 1993. URL: http://litopys.org.ua/hrushrus/iur20703.htm</footnote>

<footnote n="8">⁸ Teterycz-Puzio A. Dwie bitwy. Mozgawa 13 IX 1195 — Zawichost 19 VI 1205. Połomia; Zabrze; Tarnowskie Góry, 2020. S. 52—74.</footnote>
Князі Лешко Білий та Конрад, який отримав Мазовецьке князівство, були надійними союзниками князя Романа. Його позиції зміцніли настільки, що на звістку про кончину галицького князя Володимира Ярославича він поспішив здійснити свою мрію. Оволодіння Галичем стало найбільшою справою життя князя Романа Мстиславича, хоча обставини цього успіху відомі лише із тенденційних польських джерел. Польський хроніст XII—XIII ст. Вінцентій Кадлубек зауважував, що після смерті князя Володимира Ярославича не залишилося законних наступників по чоловічій лінії. Тезу про відсутність спадкоємців серед галицької династії Ростиславичів приймають дослідники <fnref n="9" />. Однак інші подробиці описані надто фантастично. Начебто князя Романа своїм намісником у Галичі зробив Лешко Білий, а володимирський князь сам звернувся до нього (як до сюзерена!) з таким проханням, яке підтримала частина галицьких нобілів: лише після перемоги над боярським військом біля стін столичного міста князя Романа поставили володарювати у Галицькій землі <fnref n="10" />. Насправді сили тодішнього сандомирського володаря були скромними, хоча не виключено, що його воїни разом із мазовецькою підтримкою брали участь у взятті Галича <fnref n="11" />. Значно більшу вагу мала позиція галицького боярства, серед якого князь Роман мав своїх прихильників (навіть після смерті володаря галичани виступили назустріч київському князю Рюрику і половцям, щоби боронити права Романових нащадків <fnref n="12" />). Очевидно, здобуття Галича відбулось не без спротиву, але, як продемонстрували подальші події, влада володимирського правителя була досить міцною.

Оволодіння заможним і територіально потужним князівством дало змогу переоцінити своє становище. Насамперед відносини з київським великим князем налагодити було неможливо. До того ж шлюб із Предиславою Рюриківною за середньовічними мірками не був вдалим — у князя Романа було дві доньки. Феодора Романівна після розлучення із сином галицького князя Володимира стала черницею в монастирі. Олена Романівна вийшла заміж за чернігівського князя Михайла Всеволодовича (за іншими версіями, княгиня Олена народилася пізніше, вже у другому шлюбі князя Романа Мстиславича) <fnref n="13" />. Нащадків чоловічої статі володимирський і галицький князь не мав, принаймні в історичних джералах про них інформації не збереглося. Досить поважний вік (як для XII—XIII ст.) та відсутність прямих спадкоємців підштовхнули його до пошуку нових родинно-політичних комбінацій. Князь Роман до 1199 р. розлучився з Предиславою Рюриківною, а близько 1200—1201 рр. одружився вдруге.

<footnote n="9">⁹ Baumgarten N. *Genealogies et mariages occidentaux des Rurikides Russes du X au XIII siecle.* Roma, 1927. P. 17.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 3. Київ, 1993. С. 4—5.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Войтович Л. *Галич у політичному житті Європи...* С. 277.</footnote>

<footnote n="12">¹² Галицько-волинський літопис. Дослідження. Текст. Коментар / за ред. М.Ф. Котляра. Київ, 2002. С. 77.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Dąbrowski D. *Rodowód Romanowiczów książąt halicko-wołyńskich*. Poznań; Wrocław, 2002. S. 51—59; Войтович Л. *Княжа доба на Русі*. Біла Церква, 2006. С. 491.</footnote>
Разом із галицьким престолом володимирський володар успадкував також «південну» політику Ростиславичів. Хоча територіальний вихід Галицького князівства до узбережжя Чорного моря є дискусійним<fnref n="14" />, зв'язки з Візантійською імперією є беззаперечними, зокрема, у стінах прикарпатської столиці переховувався Андронік І Комнін, який упродовж 1183—1185 рр. посідав ромейський імператорський престол<fnref n="15" />.

Князь Роман Мстиславич у візантійській середньовічній історичній традиції запам'ятався як поборник половців — про це згадували сучасник подій Никита Хоніат та інші автори уже новіших часів. Зважаючи на протистояння з болгарами, візантійській дипломатії залежало на тому, аби унеможливити контакти повсталих болгар зі степовиками Північного Причорномор'я. Тож Никита Хоніат титулував князя Романа Мстиславича *igetom* (великий князь), тоді як київський правитель Рюрик Ростиславич позначений у нього тільки як *diepon*<fnref n="16" />. Вже 1200 р. послів князя Романа бачили у Константинополі, приблизно того ж року відбулося його друге одруження з представницею ромейської панівної династії Ангелів (чи — представницею візантійської аристократії, про що зазначено далі). Цей династичний альянс став для творця Галицько-Волинської держави значно успішнішим — за досить короткий проміжок часу у нього народилось двоє синів (Данило і Василько Романовичі) та донька (Саломея-Єфросинія)<fnref n="17" />. Практична реалізація проти половинецької угоди не змусила на себе чекати.

Уже на початку XIII ст. князь Роман захопив Київ. Щойно його військо підійшло до столиці Русі, на бік волинського і галицького правителя перейшли місцеві князі, що раніше підтримували Рюрика Ростиславича. Поміч князю Роману надали «чорні клобуки» й населення київських міст. Блискавичний похід призвів до того, що князь Рюрик повернувся до Овруча<fnref n="18" />. У Києві запанував луцький князь Інгвар Ярославич, який був старшим у роді волинських Мономаховичів. Приймається, що князь Роман Мстиславич був його васалом, що для середньовічної практики звичне явище. Наприклад, англійські королі, як герцоги Аквітанії, вважалися васалами французьких королів<fnref n="19" />. Коли ж князь Рюрик із половинецькою допомогою здобув і пограбував Київ, князь Роман Мстиславич змусив

<footnote n="14">¹⁴ Моця О. Південні межі Галицького князівства в контексті вивчення південноруського прикордоння. Україна в Центрально-Східній Європі (з найдавніших часів до кінця XVIII ст.). Вип. 5. Київ, 2005. С. 132—142.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Плахонін А. Андронік І Комнін. Енциклопедія історії України: Т. 1. Київ, 2003. URL: http://www.history.org.ua/?termin=Andronik_I</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Чугуй Т. Особливості політичних відносин князів Романа Мстиславовича і Всеволода Юрійовича Велике Гніздо наприкінці XII ст. — на початку XIII ст. *Ucrainica Mediaevalia*. 2019—2020. № 2/3. С. 57.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Войтович Л. Княжа доба на Русі... С. 492—495.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Головко О. Візантійська імперія, Південна Русь і половинецький Степ у політичній діяльності галицько-волинського князя Романа Мстиславича. *Орієнтальні студії в Україні*. До ївілею Л.В. Матвеєвої. Київ, 2010. С. 197.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Войтович Л. Княжа доба на Русі... С. 33.</footnote>
його прийняти постриг. Київщина, напевно, стала відправним пунктом, з якого він здійснив свої походи проти половинького Степу <fnref n="20" />, чим заслужив схвальну характеристику у візантійських хроніках і тогочасному руському суспільстві.

Можливо, візантійський напрям політики князя Романа мав продовження. У деяких европейських джерелах збереглися відомості про втечу імператора «Ас-карія» (Ascarus, Алексія III Ангела?) до «Галатії», яка була частиною Русі, що сталося після захоплення Константинополя хрестоносцями 1204 р. Ставлення дослідників до таких повідомлень неоднозначне. На жаль, через одиничність звісток і брак інших джерел про правління князя Романа у Галицькій землі повністю ані спростувати, ані підтвердити їх правдивість неможливо <fnref n="21" />. Гіпотетичні візантійські горизонти його політики лишаються маловивченими.

Так само дискусійними є контакти князя Романа Мстиславича з німецькими володарями. Беззаперечною є пожертва галицького і володимирського князя тюринзькому монастиру св. Петра в Ерфурті, який належав братам-бе-недиктинцям: на потреби чернечої обителі виділено 30 марок сріблом <fnref n="22" /> (що становило близько 7 кг благородного металу і було щедрим пожертвуванням). Прийнято вважати, що цей факт демонстрував не стільки особисті зв'язки з монастирем, скільки був політичним кроком у пошуку союзників. Ландграф Тюрингії Герман та близький до нього лицар-міністеріал Герман фон Зальца могли представити князя Романа претенденту на імператорську корону Філіп-пу Швабському <fnref n="23" />. Зважаючи на присягу галицького князя Володимира Яросла-вича німецькому кайзеру, князь Роман міг вдатися до такого кроку, легітимізу-ючи свої права на Галицьке князівство. Водночас можливі контакти з Германом фон Зальца, засновником Тевтонського ордену в Прибалтиці, пояснюють, чому наступники князя Романа згадували свого знаменитого предка і об'єднувача Галицької та Володимирської земель серед тих, хто підтримував приязні сто-сунки з німецькими братами-лицарями <fnref n="24" />. Хроніст Альбрік із монастиря Трьох Джерел навіть записав, що князь Роман загинув на шляху до Саксонії <fnref n="25" />, з чого роблять висновок, що він ішов на допомогу Філіппу Швабському. Як зазначав М. Грушевський, ані підтримати, ані заперечити цю звістку нічим <fnref n="26" />. Тож її іс-торичність залишає чимало запитань.

<footnote n="20">²⁰ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 3... С. 9—10.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Огляд історіографії див.: Nagіrnyj W. Polityka zagraniczna księstw ziem halickiej i wołynskiej w latach 1198(1199)—1264. Kraków, 2011. S. 100—109; Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави: европейські наративні джерела ХІІІ—ХV ст. Львів, 2018. С. 54—58.</footnote>

<footnote n="22">²² Abraham W. Powstanie organizacyj Kościoła łacińskiego na Rusi. Lwów, 1904. T. 1. S. 99.</footnote>

<footnote n="23">²³ Масан О. Недосліджені питання відносин між Україною та Орденською Прусією в ХІІІ—ХV ст. Наук. вісник Чернів. ун-ту. Сер. «Історія». 2000. Вип. 96—97. С. 45.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Напр., про це ідеться у грамоті 1335 р. (Купчинський О. Акти та документи Галицько-волинського князівства ХІІІ — першої половини XIV століть. Дослідження. Тексти. Львів, 2004. С. 185).</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 40—47.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 3... С. 507.</footnote>
Інші деталі «німецької» політики князя Романа ще більш дискусійні. Визнаючи імовірні контакти з німецькими нобілями, можна виокремити декілька моментів: спроби встановити на руському політичному ґрунті «добрий порядок» та наявність прохолодних контактів з Римською апостольською столицею. Описи обох колізій доступні не з оригінальних джерел, а у переписах російського археографа В. Татищева, який жив і працював у XVIII ст. Ідея виборності великого київського князя, яку начебто запропонував князь Роман Мстиславович, полягала в участі у цій політичній акції найвпливовіших князів Русі. Такі погляди могли з’явитися лише під впливом середньовічної практики вибору німецьких королів. Водночас із рукописів В. Татищева помітно, що у першій редакції його тексту чимало давньоукраїнської лексики, тоді як друга версія має уточнення: замість «володимирського» князя вказано «суздальського». Ця маніпуляція може свідчити про редакування певного оригінального тексту <fnref n="27" />. Тому записи російського археографа XVIII ст. сприймають по-різному — можливою є також свідома фальсифікація <fnref n="28" />. Зважаючи на те, що джерела В. Татищева не збереглися, інформація про спроби встановити новий порядок спадкування влади у Русі є досить умовною.

Також проблемними є відомості про зустріч князя Романа Мстиславича з папськими посланцями. Князь поводився демонстративно агресивно й вигнав нунціїв. Відомості В. Татищева також неможливо підтвердити іншими матеріалами <fnref n="29" />. Певний сенс це повідомлення має лише у світлі тісніших контактів з німецьким королем. Зокрема, 1198 р. Філіпп Швабський надав корону і титул чеському князю Оттокару І Пржемислу. Владу богемського правителя утвердили декілька привілеїв, серед яких важливим був той, що визнавав його синів єдиними спадкоємцями. Одразу після цього до двору Оттокара І прибули посланці від Інокентія III: Папа Римський зажадав переходу богемського правителя до стану Вельфів, демонстративно титулуючи його «князем». Дослухавшись до цих пропозицій, Оттокар І відступив від Філіппа Швабського і 1203 р. отримав вінець, проте уже із Риму <fnref n="30" />. Літописець називав князя Романа «самодержцем» <fnref n="31" />, у чому також можна вбачати охоту до здобуття королівського титулу. Однак через брак джерел невідомо, чи до цих побажань був причетний німецький імператор. Проведення історичних паралелей не дасть можливості достеменно визначити європейську політику об’єднувача Галицької і Володимирської земель.

<footnote n="27">²⁷ Див.: Паславський І. Гисихія і Раціо. Філософський світ української культури середніх віків і ранньомодерного часу. Львів, 2015. С. 21—29.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Див.: Толочко О. Конституційний проект Романа Мстиславича 1203 р.: спроба джерелознавчого дослідження. Укр. іст. журн. Київ, 1995. № 6. С. 22—36.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Толочко А. Принимал ли Роман Мстиславич посольство папы Иннокентия III. Rithenica: щорічник середньовічної історії та археології Східної Європи. 2003. Т. ІІ. С. 195—204.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Ліхтей І. Між Штауфенами і Вельфами: консолідація чеського королівства та зміцнення його міжнародного статусу за правління Пршемисла Отакара І (1197—1230). Ужгород, 2011. С. 110—128.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Галицько-Волинський літопис... С. 77.</footnote>
Про внутрішні діяння князя Романа у Галичі збереглося не так багато відомостей. Найповніше про них згадали польські середньовічні хроністи, хоча ще М. Грушевський сумнівався у правдивості їхніх повідомлень <fnref n="32" />. Як випливає з цих записів, князь Роман був данником польського володаря Лешка Білого і нещадно розправлявся з боярами. Якщо залежність від молодших за віком польських родичів вважається явним перебільшенням, то антибоярська політика сприймається цілком можливою. Наприклад, хроніст Кадлубек розповідав, що князь Роман ув'язнив чимало впливових галицьких бояр, багатьох із них було жорстоко покарано: одних живцем закопували у землю, з інших знімали шкіру, вчиняли інші середньовічні страхіття <fnref n="33" />. Частково ця інформація може відповідати дійсності, оскільки, як показали дальні події, окремі боярські роди (наприклад, Кормильчичі) опинилися за межами Галицької землі в еміграції і повернулися після перших звісток про загибель князя Романа. Політичні симпатії прикарпатських нобілів були різними, не усі вони прихильно ставилися до володимирського претендента, який за нещирість відплачував їм розправою.

Алегоричним прикладом внутрішньої політики князя Романа може бути його життєве кредо, відоме з «Великопольської хроніки» («Не можна безпечно скуштувати бджолиного меду, поки не буде повністю знищено їхній рій»). Схоже, що цей вислів став певною приказкою, бо у дещо скороченому вигляді потрапив до Володимирського літопису: «Не погнети бчьлъ, меду не ясти» <fnref n="34" />. Ці слова (сказані начебто соцьким Микулою) спрямовані до князя Данила, сина Романа Мстиславича. Важливо, що у розумінні вірних Романовичам бояр ця формула означала запровадження методу «твердої руки», тоді як для польських середньовічних авторів він став провісником жорстокості й тиранства галицького і володимирського князя <fnref n="35" />. Різницю у такому сприйнятті також варто враховувати для розуміння суті внутрішньої політики князя Романа.

Таємничою є його загибель. Як повідомляють польські середньовічні автори, 19 червня 1205 р. володимирський і галицький володар поліг біля Завихоста у битві з польськими князями Лешком Білим та Конрадом Мазовецьким; з деяких руських літописів відомо про конфлікт за прикордонні міста Пястів, які князь Роман нібито прагнув захопити <fnref n="36" />. Причин та перебігу конфронтації ці повідомлення не розкривають, однак вони були. Принаймні, володимирський

<footnote n="32">³² Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 3... С. 15—17.</footnote>

<footnote n="33">³³ Головко О. Русь і руські князівства на сторінках польських наративних джерел. *Terra cossacorum: студії з давньої історії України*. Наук. зб. на пошану д-ра іст. наук, проф. Валерія Степановича Степанкова. Київ, 2007. С. 372.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Галицько-Волинський літопис... С. 94.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Голик Р. «Левъ имъ же половщи дѣти страшаху»: Стереотипи Романа Мстиславича у Галицько-Волинському літописі, Великопольській хроніці та модерній історичній традиції. *Княжа доба: історія і культура*. 2010. Вип. 3. С. 184—185.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Головко О. Останній похід князя Романа Мстиславича у джерелах та історичній думці. *Укр. іст. журн.* 2009. № 4. С. 28—47; Паршин І. *Дипломатія Галицько-Волинської держави...* С. 228, 233.</footnote>
літописець пізніше зауважив, що «бѣ бо Романь оубиєнь на Ллахохъ а Лестько мира не створилъ ... Лестко не помалноу вражды» <fnref n="37" />. Польський князь не зумів пояснити причини протистояння, вказуючи на якогось Володислава (можливо, боярина Кормильчика), який розсварив його з волинським родичем. Імовірно, пам'ять про убитого двоюрідного брата спонукала польську сторону неподалік Завихоста закласти монастир, абатисою якого згодом стане донька Лешка Білого і галицька королева Саломея.

Конфлікт біля Завихоста обірвав життєвий шлях князя Романа Мстиславича, не давши йому повністю реалізувати плани і спокійно передати владу малолітнім синам. Як зазначав М. Грушевський, навіть самого факту об'єднання Волинського та Галицького князівств у єдину державу достатньо, щоби підкреслити особливе місце цього володаря в українській історії. Князь Роман, усвідомлюючи це чи ні, заклав основи подальшої політики своїх синів, онуків та правнуків, з усіма вигодами і труднощами, з якими вони змушені будуть управлятися далі. Йдеться про:

а) утвердження династії Романовичів у Галицькій та Волинській землях, формування «самодержавного» правління, підкріпленого відповідними титулами, боротьбу за Київі; створення держави, об'єднаної спільною владою, пошук компромісів із різними етносами та соціальними верствами;

б) протистояння та союзи з ближчими та віддаленими сусідами, використання політичних альянсів та укладання угод; додатково до цього слід вказати монгольський виклик, до якого нащадки князя Романа виявилися не готовими (як загалом інші руські князі та вся тогочасна Європа);

в) частковий вибір культурних і релігійних орієнтирів для розвитку (зважаючи на традиційний зв'язок православної ієрархії зі світською владою).

Такий набір питомо середньовічних проблем загалом притаманний усім іншим тогочасним князівствам. З одного боку, це споріднює Галицько-Волинську державу з ними, з іншого — за докладного аналізу відчутнішою стає відмінність.

**Романовичі та їх династичні права.** Постання нового політичного утворення, що надалі, як зауважено на початку розділу, увійшло в історіографічні практики як Галицько-Волинське князівство, або ж Галицько-Волинська держава, припало на завершення XII ст. З огляду на цю подію, першою проблемою, яка потребує докладнішого тлумачення, є матримоніальна політика об'єднувача Галицького та Володимирського князівств. Його шлюб із Предиславою Рюриківною, як уже згадувалося, розірвано до 1199 р. Князь Роман відправив доньку київського володаря у монастир, проте скоро одружився вдруге. Особистість його другої дружини одночасно відома і невідома. «Велика княгиня Романова» неодноразово згадується у літописі як діяльний політик та захисниця прав своїх синів, проте її ім'я та походження залишаються дискусійними.

<footnote n="37">³⁷ Галицько-Волинський літопис... С. 78.</footnote>
За однією версією, вона походила із середовища волинського боярства <fnref n="38" />. Серед переваг такої концепції наводять потребу у формуванні міцного політичного підгрунтя на Волині, яке мало б забезпечити стабільність для спроби вдруге опанувати Галич <fnref n="39" />. Справді, у 1187—1188 рр. князь Роман припустився помилки, коли легковажно залишив Володимирські володіння своєму братові й лише через складні перемовини зміг повернути їх собі. Водночас не викликає сумнівів, що боярське «коріння» другої дружини князя Романа могло зашкодити перемовинам із польським та угорським володарями, до яких вона передусім звернулася після загибелі чоловіка біля Завихоста. До того ж укладання шлюбів із боярами для Рюриковичів — рідкісне явище (насамперед актуальнє для Новгорода) <fnref n="40" />. Додатково пропоновану концепцію підважує також мовчанка літописця, який міг би згадати волинську біографію впливової правительки.

Інші дослідники вважали, що дружина князя Романа має европейське походження, оскільки угорський король Андрій II вважав її своєю ятрівкою — близькою родичкою <fnref n="41" />. Однак проблемним виглядає пошук можливої династії, з якої б походила «велика княгиня Романова». Арпади мали власні плани на Галич та Підкарпаття, тому тепла зустріч угорського правителя (під час якої він прийняв Данила «як свого рідного сина») з нею менш імовірна. Так само складно простежити її гіпотетичний родовід зі сторони польських князів <fnref n="42" />. Тож найімовірніше, що вдова галицько-володимирського князя мала візантійське походження. У сучасній науковій літературі запропоновано іменувати її Єфросинією. Вона була донькою візантійського імператора Ісаака II Ангела, була видана за князя Романа, а пізніше прийняла чернечий постріг як Анна <fnref n="43" />. Не всі елементи такої гіпотези доказові, зокрема, є різні оцінки стосовно пропонованих імен <fnref n="44" />, а зв'язок Єфросинії з Галичо-Волинню ще потребуватиме додаткових студій. У польських коронаційних регаліях новіших часів збереглися предмети візантійського походження, які, імовірно, потрапили туди після пограбування королем Казимиром III Львова 1340 р., — вказані речі могли прибути до Галичо-Волині разом із дружиною князя Романа <fnref n="45" />. Високе грецьке походження княгині дало б

<footnote n="38">³⁸ Полонська-Василенко Н. Княгиня Романова Ганна. *Визвольний шлях*. 1954. Кн. 3. С. 57—64.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ Котляр М. *Історія дипломатії Південно-Західної Русі*. Київ, 2002. С. 77—88.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Grala H. Drugie małżenstwo Romana Msćisławowicza. *Slavia Orientalis*. 1982. R. 31. S. 117.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Огляд літератури див.: Dąbrowski D. *Rodowód Romanowiczów...* S. 35—36.</footnote>

<footnote n="42">⁴² Войтович Л. *Княжа доба на Русі...* С. 481—482.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Любащенко В. Церковні рукописи Галицько-Волинської Русі XII—XIV ст.: спроба узагальнення. *Княжа доба: історія і культура*. 2011. Вип. 4. С. 74—75.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Толочко О. Як звали другу дружину Романа Мстиславича? *Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність: Зб. наук. праць*. Львів, 2006-2007. Вип. 15: CONFRATERNITAS. Ювілейний зб. на пошану Ярослава Ісаєвича. С. 98—102.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Dąbrowska E. Królów polskich relikwiarz koronacyjny Krzyża Świętego. *Kultura średnio-wieczna i staropolska. Studia ofiarowane Aleksandrowi Gieysztorowi w pięć dziesięciolecie pracy naukowej*. Warszawa, 1991. S. 81—83.</footnote>
змогу пояснити її великий авторитет серед володимирських бояр, повагу до неї
сусідніх правителів та грецькі імена, якими почали називати Романовичів (Дани-
ло, Іраклій, Лев, Софія).

Додатково дослідницькі версії щодо візантійського походження другої дру-
жини князя Романа Мстиславича привели до Марії, представниці знатного роду
Каматеросів. Зокрема, візантійський імператор Алексій III Ангел мав за дружину
Єфросинію Каматерос, Константинопольський патріарший престол упродовж
1198—1206 рр. посідав Іоанн Х Каматерос, який міг би вплинути на позицію
київських ієрархів стосовно розлучення з Предиславою Юриківною <fnref n="46" />. Водно-
час патріарх і без того пішов би назустріч світській візантійській владі: київський
князь Юрик орієнтувався на союз із половцями, а отже, в інтересах Ромейської
імперії було зробити ставку на іншого антикуманського руського володаря, дав-
ши йому дозвіл на другий шлюб <fnref n="47" />. Тож постать «великої княгині Романової»
усе ще достеменно не встановлено, хоча її візантійський родовід не викликає су-
перечок, так само як і державницькі таланти.

Князі Данило (1201—1264) і Василько (1203—1269) Романовичі під про-
водом матері і впливових волинських бояр через своє малолітство опинились у
складному становищі. Насамперед вони не були найстаршими у роді, що одразу
ж спонукало інших Мономаховичів до відбирання їхніх батьківських володінь.
Данила Романовича його мати віддала на виховання угорському королю Анд-
рію II — тоді ще цей правитель не мав синів (майбутній Бела IV з'явиться на світ
пізніше), тож міг розглядати молодого Романовича як імовірного спадкоємця,
владу якого можна було затвердити через шлюб зі своєю донькою <fnref n="48" />. Очевидно,
розлука була тривалою. Літописець оповів, що під час наступної зустрічі князь
Данило не впізнав матері, а коли признав, то не хотів відпускати — княжий тіун
потягнув його коня і юний Данило вихопив меч, аби вдарити тіуна, проте лише
поранив коня <fnref n="49" />. Для князя Василька вдова князя Романа домоглася престолу в
Белзі та Бересті під захистом польського володаря Лєшка Білого, що можна вва-
жати чималим дипломатичним успіхом.

Іншою проблемою Романовичів стало те, що Галицьку землю їхній батько
здобув завойовницьким способом. Після вигасання роду галицьких Ростислави-
чів були інші претенденти на вакантний престол, які за династичними мірками
середньовіччя мали значно більші права на те, щоб його посісти, аніж князь Ро-
ман Мстиславич. Прихильний Романовичам літописець звинувачував місцевих
бояр у підступних інтригах, проте слід також визнати, що вони запрошували на
престол легітимних спадкоємців князя Ярослава Осмомисла.

Першими володарями, які скористалися своєю спадковою перевагою, ста-
ли чернігівсько-путивльські Ігоревичі, які були онуками галицького правителя

<footnote n="46">⁴⁶ Grala H. Drugie małżenstwo Romana Msćisławowicza... S. 116—123.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Войтович Л. *Княжа доба на Русі...* С. 485.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ Александрович В., Войтович Л. *Король Данило Романович.* Біла Церква, 2013. С. 40.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Галицько-Волинський літопис... С. 80—81.</footnote>
Ярослава Осмомисла: Володимир отримав Галич, його брат Роман — Звени-
город, а Святослав захопив Володимир. Водночас відносини з місцевим нобі-
літетом у них не склалися — князі швидко розсварилися з боярством і навіть
вдалися до відвертих репресій. Розплата за це не змусила себе довго чекати.
Як зауважено у польському середньовічному джерелі («Каталогах краківських
єпископів»), за наказом Лєшка Білого сандомирський каштелян Суліслав ру-
шив на Русь із потужним військом і схопив князя Святослава, батька дружини
Конрада Мазовецького, та ще кількох князів, після чого усіх їх було ганебно
страчено <fnref n="50" />. Можливо, пропонована звістка містить опис інциденту, що стався
близько 1207 р., коли белзький князь Олександр Всеволодович отримав допо-
могу від Лєшка Білого й захопив Володимир, взявши у полон Святослава Іго-
ревича <fnref n="51" />. Водночас «Суліслав» — імовірно, спотворене ім'я знатного бояри-
на Судислава Бернатовича, а вказівка на катування князя Святослава та інших
правителів є ремінісенцією повішання князів Ігоревичів. Анонімного автора
просто зацікавив факт страти тестя польського князя. Чи були усі Ігоревичі
знищені разом — дискусійне питання. Можливо, долучився до організації га-
небної страти й авторитетний боярин Судислав Бернатович (чи був він справді
каштеляном Сандомира?), який разом з іншими боярами-однодумцями праг-
нув утвердити на галицькому престолі малолітнього князя Данила Романовича
і, вірогідно, зі своїми спільниками правити в Прикарпатті від його імені <fnref n="52" />. Па-
нування старшого Романовича не було тривалим — малолітнього князя Данила
швидко усунули з престолу.

Якщо оминути епізод зі встановленням у Галичі влади боярина Володислава Кормильчича, надалі курс на передання спадкових прав легітимним спадкоємцям тривав. Арпади також були родичами галицьких Ростиславичів, тож угорсько-польське зближення та Спішська угода 1214 р. стали цілком логічним продовженням боротьби за галицьку спадщину. Угоду король Андрій II та польський князь Лєшко Білий підтвердили одруженням п'ятирічного королевича Коломана з трирічною княгинею Саломеєю. Як винагороду краківський князь отримав Перемишль та деякі волинські прикордонні замки. Водночас, завдяки дипломатичному хисту волинських бояр та вдови князя Романа, Романовичі повернули собі Володимир <fnref n="53" />. Коломан для галицької еліти мав бути зручним князем — при дворі володаря-дитини можна було досягти чималого політичного впливу. Щоправда, реалізувати такі задуми не вдалося.

З Коломаном пов'язаний важливий політичний епізод. Від його імені до Папи Римського Інокентія III відправили декілька грамот, у яких понтифіка за- певняли, що Галицьке князівство прийме унію з Римом. Коломана коронували у Галичі 1215 р., надали сильний гарнізон для утвердження влади. Його батько,

<footnote n="50">⁵⁰ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 257—258.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ Котляр М. Галицько-Волинська Русь. Київ, 1998. С. 167—168.</footnote>

<footnote n="52">⁵² Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 257—258.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ Александрович В., Войтович Л. Король Данило Романович. С. 52—53.</footnote>
Андрій II, звернувся також до Риму, щоб отримати золоту корону для свого сина. Фактично, було сформовано окреме Галицьке королівство, яке підпорядковувалось Угорщині й проіснувало недовго. Проте воно стало важливим етапом на шляху торування королівських традицій на руських землях <fnref n="54" />. Проблеми у функціонуванні нового політичного утворення розпочалися майже одразу: прибулі з Коломаном латинники зустріли опозицію, яку почали викорінювати насильством <fnref n="55" />. Дійшло до відкритого повстання, через територіальні суперечки розпався союз Андрія II та Лешка Білого, і галицькі бояри розпочали пошук нового претендента на престол. Ним став новгородський і торопецький князь Мстислав Удатний, який також доводився онуком князю Ярославу Осмомисду.

Остаточно новий претендент утвердився у Галичі 1221 р. Короля Коломана захопили в полон, і Андрій II змушений був вдатися до переговорів. Він відмовився від претензій на Прикарпаття в обмін на свободу для свого сина. Однак проугорські симпатики при галицькому дворі нікуди не зникли: князь Мстислав, позбавлений надійної підтримки серед місцевого нобілітету, змушений був орієнтуватися на представників боярської верхівки, серед якої багато хто досі співчував Арпадам <fnref n="56" />. Поява князя Мстислава у Галицькій землі висунула на авансцену політичного життя Галичо-Волині князів Романовичів. Найперше вдова князя Романа організувала шлюб Данила з Анною, донькою Мстислава Удатного. Це дало змогу набути достатніх династичних підстав для того, аби претендувати на Галицьку землю у законний спосіб. Напевно, під тиском волинських бояр Єфросинія (?) далі стала черницею, тобто самоусунулася від активних політичних справ. Насправді вказаний альянс став надзвичайно вдалим кроком.

Князь Роман Мстиславич у другому шлюбі несвідомо отримав велику перевагу перед іншими волинськими Мономаховичами — двох синів. Данило і Василько Романовичі, як юні і діяльні союзники (бо тільки разом можна було боротися за батьківський спадок за вкрай несприятливих обставин), діяли жорстко, але у межах тогочасної етики (дослідники не сумніваються, що при всіх своїх амбіціях вони визнавали авторитет старших Інгвара Ярославича та Мстислава Німого, князя Пересопниці <fnref n="57" />). Малолітство з виразного недоліку обернулось на відчутну перевагу, коли князі подорослішали й набралися сил. Проявилася прикметна риса волинських Мономаховичів — проблема зі спадкоємцями чоловічої статі. Почерговий відхід у кращі світи старших князів, їхніх колишніх волинських сюзеренів, відкривав можливості для успадкування вакантних престолів. Поступово у руках Романовичів опинились Луцьк, Берестя, Пересопниця, Дорогочин, Белз та інші міста й князівства. Для князя Данила союз із Анною Мстиславною також

<footnote n="54">⁵⁴ Ісаевич Я. До історії титулатури володарів у Східній Європі. Княжа доба: історія і культура. 2008. Вип. 2. С. 3—30.</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 3... С. 32—33.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ Головко О. Князь Мстислав Мстиславович «Удатний» та його доба. Кам'янець-Подільський, 2017. С. 114—115.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ Войтович Л. Княжа доба на Русі... С. 33.</footnote>
став надзвичайно вдалим. У цьому шлюбі народилося щонайменше п'ятеро синів
і три доньки: Іраклій (до 1240), Лев (бл. 1225/1229 — бл. 1300), Роман († 1261),
Мстислав († після 1292), Шварн († 1269), Переяслава († 1289), Софія, ім'я ще од-
ніеї повнолітньої дочки невідоме <fnref n="58" />. За таких обставин доросліший спадкоємець
Романа Мстиславича з династичними підставами для володіння Підкарпаттям
ставав загрозливим опонентом для сусідніх володарів.

Галицькі бояри, які схилялися до союзу із Угорським королівством, напевно,
відчували цю небезпеку. Вони використали свій вплив максимально, аби князь
Мстислав Удатний передав Галич у володіння Арпадам <fnref n="59" />. Володимирський літо-
писець відобразив постать князя Мстислава неоднозначно, описавши його не-
вдалі дії у битві біля Калки, а також надзвичайну піддатливість боярській волі.
Іншу його доньку було віддано заміж за королевича Андрія, ще одного сина Ан-
дрія II. Разом із нею Галицька земля знову опинилася під владою угорців. Що-
правда, Романовичі, використовуючи набуті сили, цього разу завдали супротив-
никам мілітарної поразки. Під час облоги Галича 1233 р. королевич загинув, і
угорські королі в XIII ст. відмовилися від особистої участі у боротьбі за Підкар-
паття. Натомість акцент було зроблено на інших Рюриковичів, що були спорідне-
ні з галицькими Ростиславичами й у перспективі могли потіснити Романовичів
із регіону.

Новими суперниками князів Данила і Василька стали чернігівські Ольговичі,
які доводилися родичами вигаслого роду галицьких володарів. Князь Михайло
Всеволодович був одружений із донькою князя Романа Мстиславича від першо-
го шлюбу, тож він та його син Ростислав Михайлович мали вагомі підстави для
опанування Романового спадку. Зважаючи на проблеми з канонічністю другого
шлюбу об'єднувача Галицького та Володимирського князівств, Романовичів уза-
галі могли вважати бастардами (незаконнонародженими дітьми), що одразу ж
урізало їхні права на володіння. Водночас приєднання Ольговичів до протисто-
яння за Галич зі свого боку провокувало волинських князів на початок боротьби
за Київ, яка розгорнулася у другій половині 1230-х років. Нащадки князя Романа
за той час значно розширили володіння свого батька і утримували владу в сусід-
ніх із Володимирською землях. Цей вектор можна вважати продовженням бать-
кової політики, який так само на зламі XII—XIII ст. боровся з чернігівськими
правителями за столицю Русі.

Розгортання цього конфлікту відбувалося на тлі зміни зовнішньополітич-
них обставин у сусідніх та віддалених країнах. Насамперед після смерті короля
Андрія II угорський престол посів його син Бела IV. Перші спроби домовитися
з ним князь Данило Романович здійснив, напевно, ще на самому початку його
володарювання. За повідомленням літописця, старший Романович відбув до
Угорщини, а тамтешня хронікарська традиція зафіксувала його участь у церемо-

<footnote n="58">⁵⁸ Там само. С. 492—503.</footnote>

<footnote n="59">⁵⁹ Dąbrowski D. *Daniel Romanowicz Król Rusi* (ok. 1201—1264): *Biografia polityczna*. Kraków, 2013. S. 111—113.</footnote>
нії коронування: під час її проведення у жовтні 1235 р. князь Данило, як вважається, вів королівського коня, тоді як колишній галицький володар Коломан ніс меч Бели IV<fnref n="60" />. Середньовічний сюжет неодноразово привертав увагу істориків. Від повного заперечення цієї звістки дослідники схилялись усе ж до її певного тлумачення і нового прочитання<fnref n="61" />, проте оцінки цього епізоду неоднозначні. Зокрема, активно обговорювалася можливість складання васальної присяги князя Данила Белі IV, з відсилкою на те, що старший Романович нібито був васалом його батька Андрія II<fnref n="62" />. Водночас далеко не всі аспекти такої теорії доказові, оскільки з літописної оповіді помітно, що угорська сторона робила ставку на інших претендентів у боротьбі за Галич. Після коронаційних урочистостей, зрештою, ситуація не змінилась, і новий правитель Угорщини швидко підтримав чернігівських Ольговичів.

Союз Арпадів із князем Михайлом Всеволодовичем призвів до низки воєнних кампаній, внаслідок яких чернігівський володар утвердився у Киеві, а його син зі змінним успіхом змагався за Галицьку землю<fnref n="63" />. Однак князь Данило проявив блискучі дипломатичні здібності. Він уклав союз із австрійським герцогом Фрідріхом II Бабенбергом (його матір'ю та герцогинею-регентом була представниця візантійської імператорської сім'ї) проти Бели IV. Погрози щодо відкритої війни подіяли, і угорська сторона змушена була домовлятися, схоже, тимчасово відмовившись від підтримки Ростислава Михайловича. На першу звістку про відхід чернігівських дружинників із Галича старший Романович зайняв столицю, домовившись із частиною місцевої еліти<fnref n="64" />. У 1237 р. князі Данило і Василько остаточно об'єднали спадщину свого батька, навіть долучивши до неї окремі менші князіства. Однак захистити ці набутки було вкрай складно.

В атмосфері війни руські князі зіштовхнулися з монголами, поліетнічна армія яких значно перевищувала русів чисельністю, мала специфічну тактику ведення бою, до якої Рюриковичі виявилися не готові. Перше «знайомство» з новим заговийовником відбулося ще 1223 р., під час битви біля річки Калка. Тоді руські князі (зокрема найстарші серед них — київський, чернігівський і галицький) здійснили разом із куманами похід у Степ. Однак численне військо було позбавлене єдиного командування: усі князі (зокрема і молодий Данило Романович) діяли неузгоджено, орієнтуючись на власних сюзеренів, між якими точилися відверті суперечки. Володимирський літописець досить докладно описав хід кампанії і прославив князя Данила, який не помітив поранення і у двобої убив монгольського опонента. Водночас книжник зробив «антигероєм» походу тодішнього

<footnote n="60">⁶⁰ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 206—212.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ Александрович В. «Угорське підданство» короля Данила. Княжа доба: історія і культура. 2019. Вип. 13. С. 133—190.</footnote>

<footnote n="62">⁶² Волощук М., Домбровський Д. Князь Данило Романович та угорські королі 1205—1235 рр. (у відповідь Володимирові Александровичу). Частина 1. Галичина. 2020. Ч. 33. С. 37—59.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 3... С. 52—55.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Галицько-Волинський літопис... С. 98.</footnote>
галицького володаря Мстислава Удатного. Він начебто разом із вірними степовиками атакував основні монгольські сили самовільно, не порадившись із іншими руськими правителями <fnref n="65" />.

Водночас менш помітними залишаються факти втечі половців із поля бою (своїми маневрами вони розладнали стрій чернігівського війська, яке не змогло атакувати належним чином) і бездіяльність київського володаря Мстислава Романовича. Той знав, що вирішальна битва розпочалась, проте замість допомоги іншим князям та половцям вирішив збудувати тин на скелястому узбережжі річки Калка <fnref n="66" />. У такому імпровізованому таборі зачинились рештки руських військ. Після невдалих спроб штурму монголи обманули руських князів — їх схопили, заманивши обіцянкою пропустити додому, і стратили разом з іншими полоненними. Величезні військові втрати, однак, не змусили Рюриковичів схаменутися. Боротьба за Київ та інші уділи (зокрема Волинські князівства) продовжилась.

Близько 1223 р., однак, князі змогли об'єднатися для спроби дати відсіч ворогу. Коли монгольське військо наприкінці 1230-х років вдруге атакувало володіння Рюриковичів, про організований опір не йшлося. На тлі наближення ворожих сил князь Данило Романович спробував домовитися з Михайлом Всеволодовичем. Проте старший у роді Ольговичів зрештою покинув Київ, який захопили смоленські князі. Утім, останнім великим київським князем у домонгольські часи став Данило Романович, який зайняв місто і залишив для його оборони тисяцького Дмитра. Зважаючи на силу ординців, старший Романович покинув межі своїх володінь. І Київська, і Волинська, і Галицька та інші землі зазнали небувалих руйнувань, що трагічно й детально описано тогочасними літописцями <fnref n="67" />. Князь Данило, схоже, до останнього шукав помочі у Бели IV, сподіваючись укласти військовий союз і скріпити його шлюбом свого сина Лева. Угорський король відверто недооцінив небезпеку й відмовився. Тисяцький Дмитро до 6 грудня 1240 р. обороняв Київ, проте монгольська облогова техніка та метальні машини знищили міські укріплення. Столиця Русі було захоплено і знищено, полоненого тисяцького поставили на службу до монголів, використовуючи його як провідника для продовження походу по інших землях. Серед галицько-волинських міст вистояли Крем'янець, Данилів та Холм, які були зведені на високих горбах, куди важко було підтягнути облогові машини. Навесні 1241 р. монгольські війська атакували інші європейські країни і спустошили їх аж до Адріатичного моря. Лише смерть великого хана змусила їх повернути назад. Улітку 1242 р. один із найвпливовіших монгольських полководців Батий заклав Улус Джучі (Золоту Орду). До меж цієї держави увійшли також усі землі, завойовані кочовиками на європейських теренах.

Поява нового могутнього супротивника поставила Романовичів у нові реалії. Зокрема, вони успішно завершили боротьбу за оволодіння усією спадщиною

<footnote n="65">⁶⁵ Александрович В., Войтович Л. *Король Данило Романович...* С. 74—77.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Головко О. *Князь Мстислав Мстиславович «Удатний»...* С. 154—155.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Галицько-Волинський літопис... С. 99—103.</footnote>
свого батька. У складних обставинах вони перемогли своїх конкурентів, які мали відчутніші династичні права (принаймні на Галицьку землю). Використовуючи дипломатичні переговори та військову майстерність у потрібний час, князі Данило та Василько дотримувались єдиної політичної лінії і завдяки єдності здійснили спробу протистояти монголам.

Романовичі на тлі матримоніальних хитросплетінь. Боротьба за відновлення спадщини князя Романа Мстиславича розпочалася заново. Монгольське нашестя призвело до встановлення влади степовиків над землями Русі, переселення частини половців до меж Угорського королівства, матеріальних і демографічних втрат. Частина підданих не прийняла владу Романовичів, тому встановлювати її довелося з новим завзяттям. Про свої права ще 1242 р. заявив князь Ростислав Михайлович, який за підтримки вірних бояр знову захопив Галич. Однак, почувши про повернення монголів із Угорщини, чернігівський Ольгович утік з міста, яке знову зайняли Романовичі. Князь Данило відпустив свого брата Василька повертати у покору Волинські князівства, сам вирушив до Бакоти і Ка-ліуса, а вірного двірського Андрія (напевно, разом із сином Левом) направив до Перемишля, аби вигнати прихильників князя Ростислава з міста. Жорстокі часи потребували жорстоких рішень: хоча перемишльський владика і бояри впустили двірського Андрія, він розправився з ними, зокрема задушив єпископа (разом із ним загинув славетний співець Митуса)<fnref n="68" />. Водночас із досі не встановлених причин король Бела IV погодився на шлюб своєї доньки з князем Ростиславом. Можливо, причини такого рішення полягали в тому, що Угорське королівство зазнало не меншого розорення, ніж Русь. Тому Арпад погодився укласти династичний союз із заможним володарем, який до того ж мав законні підстави для оволодіння Галицькою землею.

До союзу проти Романовичів угорська сторона приєднала також певну частину галицьких бояр, краківського князя Болеслава V Сором'язливого, який був одружений із Кінгою, іншою донькою Бели IV. Князі Данило і Василько могли протиставити їм власні сили, контингенти литовського князя Міндовга та мазовецького союзника Конрада І, який підтримував дружні стосунки з волинськими володарями. Вирішальна битва відбулася 17 серпня 1245 р. під Ярославом. Обидві сторони, виснажені монгольським погромом, сукупно виставили, за підрахунками дослідників, до 6 тис. боєздатного війська. З них військо Романовичів налічувало понад 2 тис. осіб, насамперед вірних волинських та галицьких бояр, бо не всі союзники встигли прийти на допомогу<fnref n="69" />. Очевидно, сил бракувало настільки, що довелося навіть залучати до бою князя Лева Даниловича, тоді іще «детеска», який лише починав оволодівати військовою наукою.

<footnote n="68">⁶⁸ Александрович В. Войтович Л. Король Данило Романович... С. 121—122.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Федорук А. Ярославська битва 1245 року: реконструкція вирішального зіткнення у боротьбі за «галицьку спадщину». *Colloquia Ruscica*. Ser. 2. Kraków, 2013. V. 1: Przemyśl i ziemia przemyska w strefie wpływów ruskich X — połowa XIV w. S. 125—143.</footnote>
Загалом хід битви добре описано в літописі <fnref n="70" />. Завдяки вдало продуманій тактиці та особистій звитязі Романовичі перемогли. Полки двірського Андрія стримали перший удар галичан та угорців Ростислава Михайловича, тоді як князі Данило і Василько, скориставшись з військової вдачі, уміння та стійкості своїх воїнів, змусили бігти спочатку основні угорські сили, а потім і польське військо (угорський полководець Фільній загинув від руки князя Данила). Важливу роль відіграв полк князя Лева, який під наглядом досвідчених бояр ударив зі своїми воїнами у фланг основних угорських контингентів. Перемога під Ярославом остаточно відкинула претензії усіх інших Рюриковичів на Галицьку землю і Волинь. Принаймні у джерелах не збереглось відомостей про ще якихось кандидатів. Водночас до Романовичів прибули монгольські посланці із закликом «віддати Галич».

Монгольська політика князя Данила та його нащадків малодосліджена. Ще близько 1243—1244 рр. старший Романович склав військову присягу Мауці. Наступна поїздка до хана Батия, здійснена з дозволу Орди, була спричинена реальними перспективами втратити Галицьку землю або ж спробами повернути собі Київ. Князя Михайла Всеволодовича, який тримав владу у столиці Русі, було страчено ординцями начебто за відмову вчиняти язичницькі ритуальні дії. Князь Данило виконав усі необхідні обряди і загалом був прийнятий добре, йому навіть дозволили випити чорний кумис із вином — традиційний напій найвищої монгольської знаті та Чингізидів. Хан Батий передав йому ярлик на Галицьку землю та Волинь, проте отримати Київ не вдалося. Напевно, саме з цієї причини літописець визнав результати посольства невдалими, увівши відому формулу «в злал чтѣ Татарьскац».

Щасливе повернення з Орди, однак, відкривало можливості для пошуку союзників. Найперше Романовичі уладнали стосунки з угорським королем: князь Лев Данилович одружився з принцесою Констанцією. Для старшого Даниловича цей альянс виявиться надзвичайно достойним — не тільки через появу на світ спадкоємця Юрія Львовича († 1308), а також тому, що чимало інших центральноєвропейських володарів були споріднені з Белою IV. Це дало змогу князю Леву знаходити відповідну допомогу і самому виступати разом з іншими. Наприклад, на союзника Романовичів обернувся краківський князь Болеслав V, також зять Бели IV. Додатково пропольський політичний вектор скріпили шлюбом князя Василька спочатку з донькою мазовецького князя, а потім — з донькою краківського князя Лешка Білого.

Загалом князь Данило Романович «експлуатував» уміння своїх синів, використовуючи їх не тільки на полі бою, а й також у дипломатичних комбінаціях. Зокрема, князь Роман Данилович упродовж 1252—1253 рр. через шлюб із Гертудою Бабенберг претендував на австрійський престол. Зазнавши невдачі, він так і не повернувся до Галичо-Волині і врешті-решт отримав міста Слонім і Новогрудок, ставши литовським удільним правителем. Його молодший брат Шварн

<footnote n="70">⁷⁰ Галицько-Волинський літопис... С. 107—109.</footnote>
одружився з литовською княгинею і ненадовго став одноосібним володарем усієї Литви. Тож князі Роман і Шварн відіграли важливу роль у спробі встановити союзні відносини з північними правителями, що давало змогу поширити впливи Русі на північ <fnref n="71" />. Так само донька князя Данила Переяслава вийшла заміж за мазовецького князя, тоді як княгиня Софія Данилівна — за графа Генріха V Бланкенбург-Шварцбурга з Тюрингії (через цю родину надалі відбуватиметься зближення з Тевтонським орденом). Ще одна донька старшого Романовича стала дружиною володимиро-суздальського князя Андрія Ярославича, антимонгольське спрямовання такого союзу також очевидне <fnref n="72" />. Використання матримоніальних зв'язків стало сильною стороною дипломатії Романовичів у середині 1240-х — на початку 1260-х років. Завдяки цьому фактору вдалося перейти до активного формування коаліції, здатної протистояти ординському виклику. Щоправда, сили були доволі строкатими, і здійснювати управління ними було надзвичайно складно. Можливо, саме це спонукало князя Данила отримати королівський титул — вищий авторитет, який закріплював би його статус не лише де-факто, а й де-юре.

Коронацію Данила Романовича 1253 р. добре засвідчено у літописі, европейських джерелах та документах папської канцелярії <fnref n="73" />. Цей акт мав чіткий політичний підтекст — князь, очевидно, завжди пам'ятав про своє походження зі старшої гілки Мономаховичів, його батько утримував Київ і сам він теж не відмовлявся від протистояння за верховенство на Русі. Цим можна пояснити незадоволення, з яким Данило повернувся з Орди <fnref n="74" />. Такий крок став можливим завдяки завчасно встановленим контактам із Папською курією та Папою Римським Інокентієм IV. Понтифіка надзвичайно хвилювала монгольська небезпека — на Першому Ліонському соборі заслухали відомості про ординців від руського єпископа Петра. Хоча його постать є досить контроверсійною <fnref n="75" />, передана через нього інформація зацікавила Римський апостольський престол. Напевно, у Вічному місті особливо звернули увагу на можливість домовлятися з ординцями шляхом дипломатичних місій — монголи не страчували посланців. Завдяки цьому реальними стали посольства Юанна де Плано Карпіні, Гійома де Рубрука та інших. Водночас встановлювались контакти з князями Данилом і Васильком Романовичами, володіння яких перетворилися на своєрідний авангард християнського світу, що стояв перед язичницькою небезпекою. У низці грамот Інокентій IV брав під захист володіння Романовичів, закликав їх повідомляти про ординську загрозу. У 1253 р. він оголосив про Хрестовий похід, однак цей крок не мав реальних наслідків <fnref n="76" />. Наступний Папа Олександр VI робив ставку на литовського короля

<footnote n="71">⁷¹ Котляр М. Воєнне мистецтво Давньої Русі. Київ, 2011. С. 233—234.</footnote>

<footnote n="72">⁷² Войтович Л. Княжа доба на Русі. С. 494—503.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 48—52.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Войтович Л. Галич у політичному житті Європи... С. 321.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ Див.: Паславський І. Галицький єпископ Петро — ставленик і дипломат Данила Романовича. Укр. іст. журн. 2013. № 5. С. 75—87.</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ Чубатий М. Західна Україна і Рим у XIII в. у своїх змаганнях до церковної унії. Записки наук. т-ва ім. Шевченка (далі — ЗНТШ). 1917. Т. 123—124. С. 97—99.</footnote>
Міндовга, проте його політика лише розладнала спроби виступити проти мон-
голів єдиним фронтом.

Князі Данило і Василько погоджувалися прийняти унію. Зближення з Римом
відбувалося у порозумінні з політикою Нікейської імперії. Дружина Бели IV, ко-
ролева Марія, була донькою Феодора Ласкаріса, родичкою матері Романовичів
(яку літописець згадав серед учасників коронаційного дійства). Тож імовірні
контакти з візантійцями відбувалися через угорський двір (саме Арпад сприяв
поїздці печатника Кирила до Нікеї). А отже, немає підстав звинувачувати стар-
шого Романовича у релігійних відступах. Коли організація Хрестового походу за-
вершилася провалом, а нікейці відвернулися від переговорів з Римом, скінчили-
ся й спроби домовитися з Папською курією. Дискусійним є також титул короля
Данила (докладніше на цьому зупинимося далі). На жаль, майже не збереглося
підписаних королем Русі грамот, а літописні згадки надто фрагментарні. Хоча з
окремих записів (наприклад, «Мстислав, син короля, внук Романа») помітно,
що спадкоемці князя Романа Мстиславича пишалися наявністю титулу, що про-
довжував справу встановлення влади «самодержця» на Русі.

Важливе питання, яке уже тривалий час не дає спокою історикам, чи було рі-
шення Данила Романовича правильним? Яскравий приклад протилежної полі-
тики — князь Олександр Ярославич, який зрадив свого брата Андрія на користь
монгольських інтересів. Водночас наступний розвиток Володимиро-Суздальщи-
ни та Московського князівства, яке стало на шлях кривавого збирання земель, що
йому не належали, очевидний лише з історичної ретроспективи, на формування
якої було залучено усю міць російської імперської історіографії. У реаліях XIII ст.
про далекосяжні наслідки не йшлося. Очевидно, що для старшого Романовича за-
лежність від Орди навіть за досить сприятливого ставлення хана Батия була б не-
стерпною. Тож особисто у нього іншого вибору не було. Прийняття королівської
корони, прихильне ставлення Римського апостольського престолу можна було ви-
користати для досягнення власних цілей. Прийняття королівської корони також
продемонструвало серйозні виклики: зростаючу конкуренцію з литовськими во-
лодарями та відвертий виклик Орді, сили якої у XIII ст. були надзвичайно великі.

Навіть після провалу організації Хрестового походу 1253 р. Романовичі
ухвалили продовжувати боротьбу за Київ. Насамперед відкрилися перспективи
налагодження контактів із Тевтонським орденом. У 1254 р. було укладено угоду
в Рацьонжі, відповідно до якої відбувся розподіл ятвязьких земель між братами-
лицарями, мазовецьким князем та Романовичами. Успішний військовий похід
проти прусських язичників став певною апробацією антимонгольського союзу
на практиці. Наступна боротьба проти еміра Куремси (Коренци) відбувалася зі
змінним успіхом, хоча час для початку виступу було обрано вдало. Хвороба хана
Батия та його смерть відкривали можливість для боротьби за владу серед наступ-
ників, що одразу ж послаблювало позиції ординців. Куремса зазнав декількох по-
разок, зокрема під Володимиром та Луцьком 1257 р. 77, проте вже наступного

<footnote n="77">77 Александрович В., Войтович Л. *Король Данило Романович...* С. 156—157.</footnote>
року при владі в Орді утвердився хан Берке. Новий монгольський володар на-
правив до Галичо-Волині досвідченого полководця Бурундая, який з великими
силами з'явився на волинських теренах.

Розрахунок ординців виявився правильним. Король Данило не наважився зустрітися з монгольським воєначальником, непокоячись за власне життя. Натомість монголи змусили інших Романовичів взяти участь у поході на Литву. Ця виправа 1259 р. згуйнувала русько-литовський союз і, напевно, коштувала життя князю Роману Даниловичу. Надалі Бурундай так само вимагав знищення укріплень галицько-волинських міст і разом з Романовичами в 1260 р. штурмував і розорив польський Сандомир, що одразу ж позначилося на бажанні польських П'ястів брати участь у воєнних діях проти Орди. Король Данило перебував в Угорському королівстві і взвя участь у битві біля Крессенбрунна у складі військ Бели IV <fnref n="78" />. Повернення короля Русі на початку 1260-х років не змінило його настрою боротися далі, проте змінилася розстановка сил серед його союзників та найближчих соратників.

На княжому з'їзді (снемі) у Тарнаві в 1262 р., де також був присутній кра-
ківський князь Болеслав V Сором'язливий, ішлося про розподіл володінь між
Романовичами. Король Данило, хоч і зберігав авторитет та владу над іншими
родичами, поділив свої володіння. Внаслідок цього після його смерті 1264 <fnref n="79" /> чи
1266 р. <fnref n="80" /> Галицько-Волинська держава опинилася у роздробленому стані. Напе-
редодні своєї кончини король Русі хворів, тож не міг вплинути на відносини між
своїми спадкоємцями. Смерть Данила Романовича («другого після Соломона»,
як його охарактеризував літописцець) поставила крапку в діяльності людини, що
у дуже складних обставинах звикла боротися до кінця, оберігати уже здобуте та
прагнути більшого. За певних умов його можна було б вважати авантюристом,
проте хіба не були авантюристами король Річард Левине Серце чи імператор
Фрідріх Барбаросса. Завдяки зусиллям літописної традиції, про його життя відо-
мо більше, ніж про інших. І те, що відомо, свідчить про заслужене почесне місце
в українській історії.

Після смерті короля Данила відносини між Романовичами зіпсувались. Насамперед в опозиції до інших опинився князь Лев Данилович, якому його зв'язки з європейськими династіями давали змогу почуватися упевнено і навіть не віддати Галицьке князівство братові Шварну, як це було узгоджено на снемі у Тарнаві. Близько 1269 р. князь Лев убив литовського володаря Войшелка, чим значно послабив позиції Шварна у Литві — невдовзі молодший Данилович загинув за нез'ясованих обставин <fnref n="81" />. Від початку 1270-х років сповна відновилося протисто-

<footnote n="78">⁷⁸ Annales Otakariani 1254—1278 / ed. R. Köpke. *Monumenta Germaniae Historica. Scriptores*. Hannoverae, 1925. Т. 9. P. 184.</footnote>

<footnote n="79">⁷⁹ Dąbrowski D. *Daniel Romanowicz...* S. 448.</footnote>

<footnote n="80">⁸⁰ Rocznik franciszkański krakowski / wyd. A. Bielowski. *Monumenta Poloniae Historica*. Lwów, 1878. Т. 3. P. 48. Також див.: *Галицько-Волинський літопис*. *Текстологія* / за ред. О. Толочка. Київ, 2020. С. 582.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ Войтович Л. Княжа доба на Русі... С. 502.</footnote>
яння з литовцями, прикордонні війни з якими надалі постійно згадуватимуться у літописі.

Володимирські літописці не були прихильні до князя Лева, тож наділили його ореолом «безчесного князя», який, серед іншого, зводив на Русь ординців <fnref n="82" />. Князь Лев, справді, підтримував близькі контакти з улусбеком Ногаєм, який у Причорномор’ї проводив власну політику, незалежну від ханів Орди. Цією силою галицький правитель користувався насамперед для походів проти польських князів чи угорців у 1280-х роках, коли його союзники Бела IV і Болеслав V померли. Натомість князь Володимир Василькович, наступник володимирського престолу, під час приходу хана Телебуги скористався його підтримкою проти князя Лева, скерувавши монголів у 1285—1286 рр. на Львів. Тоді ж спадкоємцем князя Володимира призначили Мстислава Даниловича, який за першої можливої конфронтації з князем Левом не забув нагадати тому про «оскомину телебужиної раті» <fnref n="83" />. За таких обставин про єдність серед Романовичів говорити складно, проте подібні ситуації загалом типові для середньовічного часу, коли представники одного роду ділили сфери впливу в межах спадщини батьків.

**Останні Романовичі: короткі записи про падіння держави.** Від 1292 р. уривається волинська літописна традиція, яка досить докладно фіксувала історію Романовичів у XIII ст. Достеменно невідомо, чи сталося це внаслідок політичного катаклізму, чи через втрату середньовічних рукописів, що були в одиничних примірниках. Проте з цього часу, за влучним висловом М. Грушевського, «кімерійська пітьма» <fnref n="84" /> упала на галицько-волинське минуле. Відновити правління останніх Романовичів можливо лише на основі використання західних джерел, написаних давньою німецькою чи латинською мовами. Ця основа не досконала: тогочасні європейці ставилися до русів упереджено через належність до іншої гілки християнського віровчення, близькість до монгольських земель, загальну фрагментарність уявлень про віддалені країни та суспільства. Однак кращої можливості визначити окремі елементи складної мозаїки політичних відносин, що побутували у володіннях спадкоємців князя Романа, на жаль, немає.

Наприкінці XIII ст. влада і землі у Галицько-Волинській державі були поділені між синами короля Данила — князями Левом та Мстиславом. Достовірних відомостей про час та обставини їх загибелі не збереглося. Напевно, обидва володарі померли до 1300—1301 рр. Лев, який довго боровся за першість серед Даниловичів, зміг реалізувати свої задуми, переживши опонентів та успадкувавши їхні володіння. Принаймні серед документів збереглася згадка про закарпатського старосту-урядника (графа?) Григорія з Берегова, який ще у травні 1299 р. вказував, що виконує свої функції від імені князя Лева — в оригіналі «Nos Grego-

<footnote n="82">⁸² Bartnicki M. Wizerunek «безчесного князя» w kronice halicko-wołyńskiej. Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. 2011. Вип. 20: Actes testantibus. Іовілейний збірник на пошану Леонтія Войтовича. С. 93—100.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Галицько-Волинський літопис... С. 154.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 3... С. 108.</footnote>
rius, comes de Beregh, officialis Leu ducis Ruthenorum...» <fnref n="85" />. Того ж року відомо про візит руського володаря (Rex Ruscie) до богемського короля Вацлава ІІ, який уже володів польським монаршим титулом <fnref n="86" />. Прийнято вважати, що у джерелі також ідеться про Лева Даниловича, який мав на меті домовитись щодо майбутнього свого союзника Владислава Локетка. Останній того ж року склав васальну присягу чеському і польському королю, що може свідчити про певний результат такого посольства <fnref n="87" />. Водночас імені руського правителя не вказано, тож справедливою також можна вважати думку, що до Чехії прибув уже князь Юрій Львович <fnref n="88" />, який, схоже, здійснив розворот у політиці свого батька.

У зв'язку з цим постає найбільша загадка, що пов'язана з правлінням Юрія Львовича. Йдеться про його маєстичну печатку з титулом короля Русі і князя Володимирії (Regis Russie, Princeps Ladimerie) <fnref n="89" />, відому в декількох екземплярах різної ступені збереженості. До сьогодні не віднайдено жодного підтвердження його коронації. Ані латиномовні, ані літописні джерела не фіксують обставин можливих перемовин із Римською апостольською столицею. Скромні відомості про візит представників жебручих чернечих орденів у результаті перевірки виявилися невдалими варіаціями й помилками хроністів <fnref n="90" />. Водночас зображення на самій печатці є досить оригінальним культурним «документом», який свідчить про широке використання тогочасних європейських практик під час формування відповідних владних зображень у Галицько-Волинській державі. Постать короля на печатці, корона та інші владні атрибути споріднюють її з іншими сфра-гістичними пам'ятками того часу.

Печатка відома з документів його спадкоємців, тож постать короля Юрія Львовича користувалася серед них авторитетом. Особливо важливою є вказівка наступника Романовичів, князя Юрія-Болеслава Тройденовича, який у грамоті до великого магістра Тевтонського ордену від жовтня 1335 р. згадував про своїх попередників — «князів та королів» (reges et principes), які укладали союзні угоди з лицарською державою <fnref n="91" />. Якщо князівський титул для Романовичів був звичним у користуванні, то нотатка про руських королів у множині може вказувати, що, крім Данила Романовича, наступним власником корони міг бути Юрій Львович.

<footnote n="85">⁸⁵ Купчинський О. *Акти та документи Галицько-Волинського князівства...* С. 124—129.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Letopis Jindřicha Heimburskego / ed. J. Emler. *Fontes Rerum Bohemicarum.* Praha, 1882. T. 3. P. 321.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Długopolski E. *Władysław Łokietek na tle swoich czasów.* Kraków, 2009. S. 54.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Mika N. Polityka czeska ksiazia Lwa Daniłowicza. Z dziejów stosunków rusko-czeskich w drugiej połowie XIII wieku. *Colloquia Russica.* Series 2. Kraków, 2013. V. 1: Przemyśl i ziemia przemyska w strefie wpływów ruskich (X — połowa XIV w.). S. 179.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ Котляр М. Юрій Львович. *Енциклопедия історії України*. Т. 10. Київ, 2013. Т. 10. URL: http://www.history.org.ua/?termin=Yurij_L</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Паршин І. Чи буде папське посольство до Галицько-Волинської держави на початку XIV століття? *Княжа доба: історія і культура.* Львів, 2014. Вип. 8. С. 318—325.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ Купчинський О. *Акти та документи Галицько-Волинського князівства...* С. 185—187.</footnote>
Прийняття королівського титулу демонструвало би розрив із монголами, на що не наважився князь Лев Данилович. Однак реальні наслідки такого дипломатичного кроку невідомі. Зокрема, присутність монголів у руському війську відзначають польські хроністи <fnref n="92" />. Щоправда, ці вказівки належать авторам, для яких формування «ворожого трикутника» — литовців, схизматиків-русів та ординців — стало звичним зворотом.

Наступні події засвідчують, що син Лева Даниловича відмовився від перемовин із чеською стороною і на початку XIV ст. здійснив декілька походів на підтримку претензій Владислава Локетка. Наслідками цих кампаній стала втрата Любліна та Люблінської землі, яку прихильні чеським Пржемислідам краківські та сандомирські лицарі захопили між 1302—1306 рр. Територіальні поступки не стали для короля Юрія Львовича «червоною лінією». Наскільки можна судити, він залишився союзником свояка і підтримував його надалі. Боротьба за прикордонні русько-польські володіння, можливо, мала завзятіший характер, ніж прийнято вважати. Зокрема, польські середньовічні аналісти розрізняють захоплення міста від захоплення замку Любліна <fnref n="93" />. У наступній літописній традиції (зокрема «Густинському літописі») зафіксовано участь у боротьбі руського воєводи Петра Галки, який під Сандомиром захопив чималий полон, а в Люблінському замку тривалий час стримував нападників <fnref n="94" />. Разом з тим інших відомостей про повернення влади Романовичів над цією територією не збереглося.

Так само загадковою є участь Романовичів у боротьбі за угорську спадщину Арпадів. У 1301 р. помер останній представник цієї династії Андрій III, і король Юрій, онук легендарного Бели IV, міг висловити власні претензії на вакантний престол. Однак, наскільки можна визначити з джерел, протистояння розгорнулося між іншими учасниками. Один із них, баварський герцог Отто III Віттельсбах, опинився на угорському троні за підтримки місцевих німецьких колоністів. Але безтурботність призвела його до трансильванського ув'язнення, з якого, можливо, він звільнився з руською поміччю. Тогочасні джерела зафіксували, що баварський претендент близько 1308 р. прибув до короля Юрія Львовича <fnref n="95" />, до того ж він сам висловився за організацію такого візиту, вважаючи руського володаря нащадком роду Бели IV. На жаль, подробиці переговорів лишились невідомими: чи король Юрій зважився на дієві кроки, сказати складно.

Збереглися відомості про укладання династичних шлюбів із представниками інших претендентів на угорський престол. Відповідно до повідомлень європейських хроністів, з донькою «короля Русі» одружився Вацлав III, останній представник чеської династії Пржемисловичів <fnref n="96" />. Проте одиничність такої звіст-

<footnote n="92">⁹² Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 248—249, 265.</footnote>

<footnote n="93">⁹³ Там само.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Suszko H. *Latopis Hustyński. Opracowanie, przekład i komentarze.* Wrocław, 2003. S. 204, 294.</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 3... С. 118.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 125—126.</footnote>
ки значно підважує її історичність (можливо, вона була далекою родичкою Романовичів). Так само дискусійною є постать доньки князя Лева, з якою начебто одружився інший претендент на корону св. Іштвана — Карл Роберт. Генеалогічні реконструкції її походження також дискусійні, складно визначити, чи була вона донькою Лева Даниловича, чи Лева Юрійовича, проте її династичний зв'язок із Романовичами відчутний <fnref n="97" />. Ці відомості, на жаль, лише створюють певний каркас знань про інтерес галицько-волинських володарів в угорських справах. Деталі переговорів чи навіть воєнних дій невідомі.

У 1308 р., як повідомив хроніст Ян Длугош, король Юрій Львович помер. Хоча джерела цієї звістки не встановлені, до цієї дати дослідники ставляться довірливо, хоча б через короткий нескролог («Муж діяльний і благородний, та до духовенства щедрий: під його правлінням Русь і мирним блаженством, і багатствами славна була»), який наближається до літописних зразків <fnref n="98" />. У 1303 р. вперше згадано про окрему Галицьку митрополію, заснування якої справедливо приписують королю Юрію Львовичу (хоча, імовірно, переговори з Константинополем розпочав ще Лев Данилович, що можна припустити на основі фальсифікатів його грамот <fnref n="99" />). Можливо, за скупими словами Я. Длугоша про щедрість до духовенства приховуються саме ці здобутки. Близько 1299 р. митрополит Максим переніс свій престол із Києва до Москви. Як усі інші Романовичі, король Юрій стежив за подіями у Києві. Формування окремої митрополії у такий спосіб, мало б заповнити вакуум церковно-управлінської влади у Галицько-Волинській державі, що і було успішно реалізовано. Хоча повністю скористатися перевагами окремого впливового релігійного осередку не вдалося (візантійська влада була зацікавлена у співпраці з Ордою, тому вже наступний після грека Нифонта митрополит Петро Ратенський вирушив на Північ <fnref n="100" />), до ідеї відтворення та посилення митрополії вдавались наступники короля Русі <fnref n="101" />.

Правління його спадкоємців, щоправда, темніше за «кіммерійську пітьму». Князі Андрій та Лев Юрійовичі вперше, як вважається, з'явились на міжнародній арені 1315 р., коли краківський князь Владислав Локеток у грамоті присягав також за своїх племінників — руських князів (однак конкретні імена не вказувалися). Подібне звертання провокувало польських істориків на «доведення» їхнього малолітства і потреби краківського володаря у «встановленні опіки» над

<footnote n="97">⁹⁷ Sroka S. A Hungarian-Galician Marriage at the Beginning of the Fourteenth Century? *Harvard Ukrainian Studies*. 1992. Vol. 16, № 3—4. P. 261—268; Войтович Л. *Княжа доба на Русі...* C. 507—509.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ Паршин І. *Дипломатія Галицько-Волинської держави...* С. 286—287.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ Коструба Т. *Нариси з церковної історії України Х—ХІІІ ст.* Вид. 2. Торонто, 1955. С. 107—113.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ Любащенко В. Митрополит Петро (Ратенський) і майбутнє розділення Київської церкви. *Średniowieczne Polskie i Powszechnie*. 2010. V. 2 (6). S. 92—117.</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Скочиляс І. *Галицька митрополія XIV — першої половини XV ст.* *Княжа доба: історія і культура*. 2011. Вип. 4. С. 254—270.</footnote>
ними<fnref n="102" />, що через нестачу джерел довести неможливо. У наступному, 1316 р. обоє
правителів видали спільну грамоту про союз із Тевтонським орденом. Із тексту
зрозуміло, що документ укладено після переговорів з родичем Романовичів Зіг-
хардом Шварцбургом (сином або внуком княгині Софії Данилівни), комтуром
лицарської держави <fnref n="103" />. Укладання такого альянсу, зважаючи на недавнє захоп-
лення братами-лицарями Помор'я, свідчить більше про відмову від підтримки
союзницьких відносин зі своїм польським дядьком.

Інші відомості про князів Андрія та Лева Юрійовичів геть уривчасті. Віддо-
мо про спроби закарпатського магната Петра Петуні здійняти повстання проти
влади Карла Роберта в Угорщині — імовірно, нобіль звертався до одного з русь-
ких князів, але достойної помочі не отримав <fnref n="104" />. Від 1320 р. збереглися декілька
грамот князя Андрія Юрійовича, спрямовані до купців Торуня і Кракова, в яких
він дозволяв вільну торгівлю на Русі й обіцяв відшкодування у разі здирництва
зі сторони своїх управлінців <fnref n="105" />. Чи князь Лев Юрійович був живий на той час,
невідомо. Новіша традиція «приписує» йому участь у битві і загибель під час бо-
ротьби з литовським князем Гедиміном на стороні київських володарів <fnref n="106" />. Пов-
ністю покладатись на такі повідомлення складно.

Достеменно відомо, що обидва брати Юрійовичі померли до 21 травня 1323 р., коли про вигасання роду Романовичів Папський престол сповістив Владислав Локеток. У своєму листі він визнавав, що руські володарі були нездоланним щитом проти ординців. Однак чи полягли вони у боротьбі з ними, чи загинули від литовської руки, чи впали жертвами руських бояр (як про це сповіщав швейцарський хроніст Іоанн <fnref n="107" />), визначити неможливо. Правління роду славних нащадків князя Романа Мстиславовича урвалось у повній літописній тиші.

Водночас у Романовичів були спадкоємці. Відомо про династичні права матовецько-черської княгині Марії Юріївни та вдови добжинського князя Анастасії Львівни (доньки Лева Даниловича) <fnref n="108" />. Йхні сини — Болеслав (згодом Юрій-Болеслав) Тройденович та Владислав Земовитович — мали вагомі підстави для того, аби опанувати галицько-волинську спадщину. Так само претендентом виступив литовський князь Любарт Гедимінович, зв'язок якого з Романовичами визнав навіть не дуже прихильний польський хроніст Я. Длугош (імовірно, ли-

<footnote n="102">¹⁰² Abraham W. Powstanie organizacji Kościoła łacińskiego na Rusi. S. 173—174; Włodarski B. Polska i Rus 1194—1340. Warszawa, 1966. S. 238.</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³ Купчинський О. Акти та документи Галицько-Волинського князівства... С. 145—152.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Волощук М. «Русь» в Угорському королівстві (ХІ — друга половина XIV ст.): суспільно-политична роль, майнові стосунки, міграції. Івано-Франківськ, 2014. С. 368—369.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ Купчинський О. Акти та документи Галицько-Волинського князівства... С. 152—161.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Войтович Л. Галич у политичному житті Європи... С. 362.</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 65—66.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Беняк Я. Вигаснення галицько-волинської княжої династії. Галичина та Волинь у дубу середньовіччя: Історичні та культурологічні студії. Львів, 2001. Т. 3: До 800-річчя з дня народження Данила Галицького. С. 81.</footnote>
товський князь був одружений із донькою когось із Юрійовичів <fnref n="109" />). Можливо, існували також інші претенденти серед Рюриковичів чи іноземних князів, їхніх імен не встановлено.

Польські хроністи зауважують проведення снему, в якому брали активну участь польські володарі, представники хана Узбека і руські бояри. Внаслідок тривалих переговорів перевагу здобув князь Болеслав Тройденович, який на честь діда прийняв православне ім'я Юрій. Перші грамоти-підтвердження для галицько-волинської еліти юний правитель (якому на час вокняжіння могло виповнитися від 12 до 14 років) давав разом із матір'ю Марією Юріївною <fnref n="110" />. Новий сюзерен мав засвідчити й інші документи, зокрема ті, що скріплювали міждержавні угоди. Наприклад, добре знані в історіографії чотири грамоти до магістрів Тевтонського ордену, датовані 1325, 1327, 1334 та 1335 рр. <fnref n="111" />

Періодичність, з якою князь Юрій-Болеслав видавав грамоти до тевтонців, пов'язана зі змінами у політичному становищі. У користуванні наступника Романовичів перебувала ціла система міждержавних угод, яка сформувалася за його попередників. Так, русько-польський договір згадано в трактаті 1315 р., спрямованому проти Бранденбурга. Однак вже 1316 р. Андрій та Лев Юрійовичі підтвердили дружні контакти з Тевтонським орденом, союзником північного маркграфства. Князь Юрій-Болеслав, зважаючи на своє непевне становище після отримання спадщини, 1325 р. підтвердив обидва альянси, але коли розпочався черговий етап протистояння у Прибалтиці, запевнив у щирій дружбі великого магістра братів-лицарів. На зламі 1320—1330-х років у польсько-тевтонському протистоянні руський правитель не підтримав монарха Владислава Локетка, завдавши 1332 р. удару по його союзнику — Уторському королівству <fnref n="112" />. Від одного «успадкованого» вектора, спрямованого на приязні відносини із західним сусідом, отже, він відмовився. Власне, цього вибору князь Юрій-Болеслав Тройденович дотримувався аж до своєї загибелі 1340 р., підтримуючи союзні контакти з Тевтонським орденом на противагу спробам наступного польського короля Ка-зимира III поставити під сумнів його права.

Швейцарський хроніст Юанн стверджував, що князь Юрій-Болеслав Тройденович правив довго і зробив чимало, але не став сповіщати подробиць його

<footnote n="109">¹⁰⁹ Tęgowski J. Małżeństwa Lubarta Giedyminowica. Przyczynek do genealogii dynastów halicko-wołyńskich w XIV wieku. *Genealogia. Studia i materiały Historyczne.* 1995. T. 6. 1995. S. 22—26.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Тенговський Я. Обставини вступу князя Болеслава-Юрія Тройденовича на галицько-волинський престіл (Невідомі руські документи з XIV ст.). *ЗНТШ*. 2010. Т. 260, Кн. 1. С. 54—56.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ Купчинський О. *Акти та документи Галицько-Волинського князівства...* С. 167—187.</footnote>

<footnote n="112">¹¹² Паршин І. Вектори політики князя Юрія-Болеслава Тройденовича до року 1333: між набутим та «успадкованим». *Наук. вісник Східноєвроп. нац. ун-ту ім. Лесі Українки*. 2015. № 5 (306). С. 4—10.</footnote>
діянь. Відомо, що володар підтримував відокремлення Галицької митрополії <fnref n="113" />, можливо, карбував власну монету <fnref n="114" />. Вважається, що у квітні 1340 р. його отруїли бояри-заколотники у княжому Володимирі. Причина — він був занадто прихильним до вихідців із європейських земель (католиків), які посідали при ньому найвищі уряди. Питання це залишається дискусійним, бо ми користуємося, на жаль, «пропольською» версією подій.

Відомо, що на перші звістки про кончину галицько-волинського князя польський король Казимир III відбув із походом на Львів і пограбував місто. Організовувати блискавичну виправу в середньовіччя можна було лише завдяки завчасній підготовці. Навіть загроза ординського походу в лютому 1340 р. не давала можливості уже у травні з'явитися під стінами міста з військом і захопити його. Можна погодитися з дослідниками, що допускають причетність польського володаря до змови проти князя Юрій-Болеслава Тройденовича <fnref n="115" />. Перспективи спільного виступу Казимир III обговорював з угорським королем Карлом Робертом у Вишеграді 1338 р., куди прибув невідомий князь Lothka, очевидно, Владислав Земовитович (його візит прямо вказуе, що «руські справи» були предметом для обговорення) <fnref n="116" />. Польський король також мав династичні підстави для оволодіння спадщиною Романовичів: він одружився з литовською княгинею Альдоною, з її сестрою був одружений князь Юрій-Болеслав. Тож Казимир III мав власні козирі для спроб захопити сусідні землі.

Війна за спадщину Романовичів, однак, розтяглася щонайменше на сорок років. Бояри разом із князем Данилом Острозьким звели ординців на Польщу, чим змусили польського володаря відступити (у деяких чеських хроніках, не таких прихильних до польської сторони, мовиться про втечу Казимира III за межі своїх володінь <fnref n="117" />). Польський король пізніше просив у Папи Римського дозволу не виконувати умов договору з русами, зокрема боярином Дмитром Детьком, який тримав уряд старости «землі Русі» <fnref n="118" />. Волинські бояри, схоже, підтримали літовського правителя Дмитра-Любарта Гедиміновича та його права на Русь. І хоча 1349 р. Львів та частину Галицької землі захопили поляки, боротьба з перемінним успіхом за галицько-волинські володіння тривала надалі.

Король Казимир III залучив до протистояння наступного угорського короля Людовика І. На початку 1350-х років обидва правителі намагалися захопити

<footnote n="113">¹¹³ Skochylias I. From Sacred Space to Administrative Model of Church Governing: the Organization of the Territory of the Halych (Lviv) Eparchy in the Medieval and Early Modern Period. On the Border of the Worlds: Essays about the Orthodox and Uniate Churches in Eastern Europe in the Middle Ages and the Modern Period. Lublin, 2010. P. 11—43.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ Книш Я. Монети Галицько-Волинської держави. Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. 2013. Вип. 23. С. 101—113.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Войтович Л. Польський король Казимир III і боротьба за спадщину Романовичів. Вісник Львів. ун-ту. Сер. іст. 2011. Вип. 46. С. 17—42.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 218.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ Там само. С. 190.</footnote>

<footnote n="118">¹¹⁸ Купчинський О. Акти та документи Галицько-Волинського князівства... С. 198—200.</footnote>
Белз, проте досягли лише часткового успіху. За умовами 1352 р. литовці зберігали за собою Володимирську землю, тоді як Галицька земля залишалася за поляками й угорцями. Однак війна знову розгорілась одразу по укладенні угоди: князь Дмитро-Любарт Гедимінович грабував околиці Львова (у деяких пам'ятках — Галича) й понищив міські укріплення, вдерся до Польського королівства, воював до Завихоста. У 1366 р. під тиском ворогів він втратив Галицьку землю і частину Волині, але скоро відновив свої позиції. Після смерті в 1370 р. короля Казимира III йому успадкував Людовик І. Поширення угорсько-польської влади на Галицьку землю знову спровокувало конфлікт. Останній великий похід князь Дмитро-Любарт здійснив проти угорського намісника Володислава Опольського <fnref n="119" />. Припускають, що після поразки 1377 р. литовський претендент остаточно змирився з втратою Львова, надав потужні торгові привілеї Луцьку і Володимиру, які мали стати конкурентами у торгівлі східними товарами <fnref n="120" />.

У 1383 р. князь Дмитро-Любарт помер, його нащадки під тиском обставин (польсько-литовського зближення та Кревської унії) втрачали права на спадок Романовичів. Хоча активних битв уже не було, окремі регіони колишньої держави Романовичів усе ще належали угорцям (наприклад, князю і «королю Русі» Сцібору зі Сціборжиць <fnref n="121" />) та литовським володарям. Унаслідок поступового полглинання Польське королівство, де спочатку декларувалися унійні наміри щодо Галицької землі, повністю заволоділо спадщиною Романовичів, трансформувавши їхні володіння у систему воєводств.

<footnote n="119">¹¹⁹ Войтович Л. Боротьба Любарта-Дмитра Гедиміновича за відновлення Галицько-Волинської держави. Наук. вісник Волин. нац. ун-ту ім. Лесі Українки. Іст. науки. Луцьк, 2009. № 22. С. 125.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ Wyrzumski J. Cracovia Mediaevalis. Kraków, 2010. S. 342.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ Лешкович Н. Сцібор з Сціборжиць. Проблеми історії війн і військового мистецтва. 2018. Вип. 3. С. 121—130.</footnote>
**Кордони і назви.** Із загального опису політичної історії династії Романовичів помітно, що упродовж другої половини XIII — XIV ст. Галицька земля і Волинські князівства часто не мали єдиного володаря (за винятком періоду правління короля Русі Юрія Львовича та його онука Юрія-Болеслава). Ця розробленість дещо підважує тезу про існування спільного державного організму, оскільки вказані землі поділялися на менші князівства, де правили інші представники Романовичів, відповідно до сформованих родинних стосунків у династії. Почасти володіння цього роду розширювались на сусідні землі, інколи вони скорочувались, однак саме визнання влади Романовичів ставало наріжним каменем для встановлення меж їхньої держави. З такого погляду поняття «Галицько-Волинська держава» окреслює докладніше політичний проект єдності цих земель під одноосібним проводом. Чи не найуспішнішим прикладом цього вважають консенсусне правління князів Данила і Василька Романовичів, які діяли спільно, проте мали свої окремі володіння. Додатково термін «Галицько-Волинська держава» покликаний пояснити розбіжності у статусі земель (королівство і князівство), проте, функціонуючи спільно чи окремо у політичному плані, Галицьке і Волинські князівства осібно залишались окремими державами <fnref n="122" />.

«Спадковість» політики, якої дотримувалися нашадки князя Романа Мстиславича, призвела до того, що поруч із термінами «Галицько-Волинська держава» і «Галицько-Волинське князівство» рівноправним означенням сьогодні вважається «держава Романовичів» — досить універсальне поняття, яке відображує межі середньовічної країни, у динамічних, змінних кордонах якої визнавалася влада князя Романа та його наступників.

<footnote n="122">¹²² Галушко К. Держава Романовичів у середині 13 ст. Енциклопедія історії України: Україна—Українці. Кн. 2. Київ, 2019. URL: http://www.history.org.ua/?termin=2.7.3</footnote>
Змінність ліній розмежувань була поширена по всій тогочасній Європі, де після падіння Західної Римської імперії поняття «кордон» стало надзвичайно умовним. Хоча усвідомлення цінності володіння територією не зникало, чіткі межі між окремими країнами почали встановлювати від XII ст. (тоді ж почали ретельно вимірювати розміри полів та інших угідь). Найзручнішими для встановлення кордонів були природні об’єкти (гори, ріки, ліси). У тих місцевостях, де сусідні держави не мали перепон, які зручно було використовувати як кордон, влаштовували засіки, вдаючись до підрубування дерев, щоби вони росли впоперек і формували непрохідні хащі на шляху потенційного противника<fnref n="123" />. У Галицько-Волинській державі, наприклад, прикордонним «стовпом» був Карпатський хребет (Alpes Ruthenoum в угорських джерелах), тоді як на межі з польськими володіннями розмістили «ворота» — укріплені земляними валами прикордонні засіки, завали та просіки, де оборонці мали перевагу над нападниками. У 1266 р. біля таких «воріт» зазнав поразки князь Шварн Данилович, коли з більшими силами не зміг здолати краківські війська Болеслава V Сором'язливого<fnref n="124" />. Загалом польсько-галицьке прикордоння упродовж XIII ст. було надзвичайно усталеним: у Карпатах воно проходило вздовж р. Яселки, далі у північно-східному напрямі через річки Віслок і Сян, на 15—30 км на захід від Вепру і потім — на північний захід. Вважається, що навіть після інкорпорації західних українських земель до складу Польського королівства кордон залишався чинним до XVIII ст., відмежовуючи Руське воєводство від сусідніх Краківського і Люблінського<fnref n="125" />.

Динамічнішими були північні, південні та східні кордони. Північна межа Галицько-Волинської держави залежала від існування Берестейського князівства. Коли від другої половини XII ст. Берестейщина перейшла під владу волинських князів, межі Галичо-Волині посунулися далі на північ — до річок Нарови і Ясельди. В одній із грамот Тевтонського ордену згадується про належність замку Визна до Русі ще у середині 1320-х років <fnref n="126" />, тож навіть пропоновані межі є досить умовними. На сході Галицько-Волинська держава межувала з Турово-Пінською землею та володіннями київського князя. Природними кордонами слугували Прип'ять, Стир, права сторона р. Горинь. Порубіжними містами прийнято вважати Кам'янець (Камінь-Каширський), Чорторийськ, Пересопницю, Дорогобуж, Мильськ, Острог, Ізяславль, Гнойницю і Тихомль. Також під владу Романовичів увійшли Болохівська земля та Погориння, на яке до кінця XII ст.

<footnote n="123">¹²³ Зайбт Ф. Блиск і вбогість Середньовіччя. Історія з початком і кінцем / пер. з нім. Х. Назаркевич, О. Конкевич. Львів, 2009. С. 255—256.</footnote>

<footnote n="124">¹²⁴ Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави: європейські наративні джерела XIII—XV ст. Львів, 2018. С. 238.</footnote>

<footnote n="125">¹²⁵ Кордуба М. Західне пограниче Галицької держави між Карпатами та долішнім Сяном. ЗНТШ. 1925. Т. 138/140. С. 159—245.</footnote>

<footnote n="126">¹²⁶ Pritsak O. Die Rus'-Deutshen Beziehungen zwischen den 9. und 14. Jahrhunderten. Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність: зб. наук. праць. Львів, 1998. Вип. 5: ПРОЄФΩΝΗΜΑ. Історичні та філологічні розвідки, присвячені 60-річчю академіка Ярослава Ісаєвича. С. 528.</footnote>
претендували київські володарі <fnref n="127" />. На півдні межі Галицької землі могли сягати узбережжя Чорного моря. Навіть після приходу ординців зв'язок із Галичем зберігався. У 1370 р. волоський і молдавський князь Лацко видав грамоту на заснування у Сереті католицького єпископства <fnref n="128" /> — у документі йшлося про те, що мешканці міста та довколишніх земель здавна були православними й корилися зверхності Галицького митрополичого столу.

На тлі проблем із визначенням кордонів володінь Романовичів актуальними є записи в європейських середньовічних джерелах, що містять інформацію про межі їхньої держави та історичні назви, які вживалися у тодішньому хронікарстві та діловодстві. Літописці і європейські хроністи зазвичай пишуть про землі Романовичів як про «Русь» (Russia, Ruscia, Ruthenia), тобто територію, заселену русами (rutheni). Уживаються, однак, й інші концепти. Однією з найвідоміших історичних назв Галицько-Волинської держави (від 1253 р.) є «Королівство Русі».

Концепт королівства був сприйнятий насамперед у латиномовній документації. Папа Інокентій IV неодноразово називав князя Данила Романовича королем ще до самої коронації, визнаючи за ним повноту влади на Русі (в одній із булл підкреслювалося Danieli regi Russiae illustri на противагу Alexandro duci Susdaliensi <fnref n="129" />). Напевно, творцями поняття Regnum Russiae були саме римські понтифіки, які розуміли під цим визначенням володіння Романовичів. Наприклад, Папа Олександр IV дозволив литовському королю Міновдву спустошувати і захоплювати землі, воюючи contra regnum Russiae. Намісник апостола Петра, навіть звинувачуючи старшого Романовича у відступі від домовленостей про прийняття унії, звертався до нього зі згадкою про regi Russiae <fnref n="130" />. Вживання цього терміна можна було б вважати єпізодичним елементом політичної кон'юнктури середини XIII ст., якби не королівський титул Юрія Львовича та грамоти спадкоємця Романовичів — князя Юрія-Болеслава Тройденовича. Останній 1339 р. титулував себе як Dei gracia dux et heres Regni Russie, що дає чіткі підстави вважати, що концепт королівства не зник із поля зору Романовичів, які за кращих умов поверталися до нього.

Під час боротьби за галицько-волинські терени у другій половині XIV ст. про королівство Руське згадував і польський володар Казимир III. На противагу конкурентам він, схоже, намагався проголошувати унійне об'єднання Русі з Польщею <fnref n="131" />, що слід вважати звичним для тодішніх європейських династичних практик.

Є й інші історичні назви, на які наводять ті чи інші джерела. Наприклад, однією з найзагадковіших залишається «Книга знань про всі королівства», створена анонімним автором у Кастилії в другій половині XIV ст. Якщо вірити цьому

<footnote n="127">¹²⁷ Войтович Л. *Галич у політичному житті Європи ХІ—ХIV ст.* Львів, 2015. С. 31—88.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ Abraham W. Powstanie organizacyi Kościoła łacińskiego na Rusi. Lwów, 1904. S. 275—287.</footnote>

<footnote n="129">¹²⁹ Чубатий М. Західна Україна і Рим у XIII в. у своїх змаганнях до церковної унії. ЗНТШ. 1917. Т. 123—124. С. 96.</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ Там само. С. 101—102.</footnote>

<footnote n="131">¹³¹ Sieradzki J. «Regnum Russiae». Polityka ruska Kazimierza Wielkiego: Krytyka dotychczasowych poglądów i zarys nowej konstrukcji. Kwartalnik Historyczny. 1958. No. 2. S. 498; Войтович Л. *Галич у політичному житті Європи...* С. 373.</footnote>
джерелу, то поруч із Польським королівством існувало королівство Leon, що його
німці називають Lunbret, в якому налічувалося п'ять великих міст: Leon, China,
Basadino, Trues, Çever. Символом цієї країни був зелений прапор з яскраво-черво-
ним хрестом <fnref n="132" />. Дехто з дослідників приймає ототожнення вказаних населених
пунктів зі Львовом, Києвом, Володимиром, Пінськом (Туровом) і Сівером <fnref n="133" />.
Вказівка на першість Львова демонструє начебто столичний статус міста у межах
Галицько-Волинської держави, про кордони якої в далекій Кастилії утвердилися
такі уявлення. Зрештою, саме зі Львова 1340 р. польський король Казимир III
вивіз дві надзвичайно цінні діадеми, що могли належати до монарших регалій Ро-
мановичів <fnref n="134" />. Належність Києва до політичних меж Галичо-Волині дискусійна.
Таке приєднання міг здійснити наприкінці XIII ст. князь Лев Данилович чи його
син король Юрій. Принаймні в інших піренейських пам'ятках міста Leon і China
(або Chiva) також фігурують разом <fnref n="135" />. Якщо Романовичам вдалося приєднати
столичне місто Русі, то це свідчить про повернення до традиційної політики кня-
зя Романа Мстиславича. Водночас такі припущення є занадто умовними — «кім-
мерійська пітьма» XIV ст. так само уразила інші українські землі, і відтворити їх
історію вкрай складно. Ідентифікація інших міст також проблемна. Наприклад,
пропонувалося, крім Львова і Києва, вбачати у переліку Галич, Перемишль і Ся-
нок <fnref n="136" />, тобто визнати, що влада Романовичів не поширилась на Правобережжя
й не охопила володінь інших Юривовичів. Цілком імовірно, що відомості іспан-
ського автора не стільки відображують історико-географічні реалії, скільки є до-
сить екзотичним сюжетом європейського хронікарства <fnref n="137" />, демонструють оригі-
нальне ставлення до тогочасних центральноєвропейських держав.

Більш історичним синонімом до Галицько-Волинської держави є Мала Русь (Μιχρά Ρωσσία), важливий концепт, який побутував у джерелах XIV ст. Уперше Μιχρά Ρωσσία згадали візантійський імператор і константинопольський патріарх у грамоті від 1303 р., де ішлося про окрему митрополію в Галичі, вивільнену з-під влади Києва. Важливо, що документ окреслює церковні межі Малої Русі — шість єпархій, що входили до володінь Романовичів на початку XIV ст.: Галицьку, яку піднесли до рангу архиєпархії, Володимирську, Перемишльську, Луцьку, Турівську і Холмську <fnref n="138" /> (чи немає тут загадкових Basadino, Trues, Çever?). Ці межі у візантій-

<footnote n="132">¹³² Паршин І. *Дипломатія Галицько-Волинської держави...* С. 70.</footnote>

<footnote n="133">¹³³ Грицак П. *Галицько-Волинська держава*. Нью-Йорк, 1958. С. 146—148.</footnote>

<footnote n="134">¹³⁴ Книш Я. Столичне місто короля Юрія та його спадкоємців. *Історія Львова*: у 3 т. Львів, 2006. Т. 1: 1256—1772. С. 59—60.</footnote>

<footnote n="135">¹³⁵ Ідеться про «Каталанський атлас» XIV ст. (див.: Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави... С. 70—71).</footnote>

<footnote n="136">¹³⁶ Климкевич Р. Львів і Україна в найстаршому геральдичному творі. *Київ: журнал літератури і мистецтва*. Філадельфія, 1954. Ч. 4. С. 181.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ Русина О. Історія Київського князівства XIV—XV ст. у світлі нових даних. *Україна крізь віки*: 36. наук. праць на пошану акад. НАН України, проф. Валерія Смолія. Київ, 2010. С. 189—190.</footnote>

<footnote n="138">¹³⁸ Gelzer H. Beiträge zur russischen Kirchengeschichte aus griechischen Quellen. *Zeitschrift für Kirchengeschichte*. 1892. Bd. 13 (253). S. 253.</footnote>
ських документах неодноразово вказували й надалі. У 1347 р. василевс Іоанн IV Кантакузен скасував окремішність Галицької митрополії, зауважуючи, що єпархії як Малої, так і Великої Русі повинні перебувати під юрисдикцією Києва (а фактично — Москви). Оригінальним додатком є уточнення, що Мала Русь лежить у місцевості, названій Волинню, що також може бути синонімом до володінь Романовичів <fnref n="139" />. Надалі Перемишль, Турів, Володимир та Холм згадано в документі 1370 р., яким на посаді галицького митрополита затверджувався Антоній <fnref n="140" />.

Натомість варто зазначити, що галицько-волинські володарі використовували концепт Малої Русі у своїй титулатурі. Важливий документ — це грамота князя Юрія-Болеслава Тройденовича до генерального магістра Тевтонського ордену Теодорика, яку спадкоємець Романовичів склав у Володимирі 20 жовтня 1335 р. Документ зберігся в оригіналі, тож його автентичність не викликає суперечок. Відповідно до тексту руський володар підтверджував давніший союз із братами лицарями, записавши при цьому свій титул як Dei gratia natus dux totius Russiae Minoris («з Божої ласки уроджений князь усієї Малої Русі») <fnref n="141" />. Можна припусити, що представники лицарської конгрегації знали, які володіння «приховані» за таким титулом, тобто таке означення не було випадковим. Зокрема, уявлення про Малу Русь також є в інших європейських пам'ятках.

Венеціанець Марино Санудо Старший, знаний мандрівник та географ, залишив кілька згадок щодо володінь Романовичів. У праці Liber Secretorum Fidelium Crucis, складеній на початку 1320-х років, він писав про ординців та їх появу на Сході Європи, проте у листах агітував за відродження хрестоносного руху і навіть пропонував власні концепції вигнання мусульман зі Святої землі. Насамперед свою кореспонденцію венеціанець адресував королю Франції Філіпу VI. В одному з листів від жовтня 1334 р. Марино Санудо Старший згадав про дві Русі (Велику і Малу), заможні землі з православним людом, який підвладний ординцям. Межі Великої Русі він окреслював від Лівонії до легендарної Скіфії, тоді як Мала Русь межувала з Польщею, Угорщиною і ординськими землями (володіннями хана Узбека) <fnref n="142" />.

За цим описом кордони й місцезнаходження Малої Русі збігаються з володіннями князя Юрія-Болеслава Тройденовича — межами, які також встановлені патріархом для визначення Галицької митрополії. Тож Russia Minora став ужит-

<footnote n="139">¹³⁹ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 3... С. 141. Див. також титули останніх Романовичів — «Князь Володимирщини і володар Русі» у: Купчинський О. *Акти та документи Галицько-Волинського князівства ХІІІ — першої половини XIV століть*. Дослідження. *Тексти*. Львів, 2004. С. 152—161.</footnote>

<footnote n="140">¹⁴⁰ Огляд думок щодо функціонування Галицької митрополії упродовж XIV ст. див.: Скочиляс І. Галицька митрополія XIV — першої половини XV ст. *Княжа доба: історія і культура*. 2011. Вип. 4. С. 266—270.</footnote>

<footnote n="141">¹⁴¹ Аналіз документа та переклад див.: Купчинський О. *Акти та документи Галицько-Волинського князівства...* С. 180—187.</footnote>

<footnote n="142">¹⁴² Kunstmann F. Studien über Marino Sanudo den Aeltern mit einem Anhange seiner ungedruckten Briefe. *Abhandlungen der Historischen Klasse der Königlich Bayerischen Akademie der Wissenschaften*. München, 1855. T. 29. P. 801.</footnote>
ковим терміном з початку XIV ст. для позначення насамперед Галицько-Волинської держави. Слід зауважити, що патріарші хризобули та нотатки венеційського географа свідчать про єдине розуміння цього терміна як на Півдні, так і на Заході. Щодо генези цього топоніма пояснення є значно складнішим <fnref n="143" />. Одна з найпоширеніших версій зводиться до визначення меж початкової та подальшої колонізації. Наприклад, у розумінні І. Огієнка ішлося про те, що уже греки знали про дві Русі, північну та південну, до того ж останню вони почали називати Малою Руссю — старшою, початковою, основною, давнішою <fnref n="144" />. Аналогічно вживали концепти Малої та Великої Азії, Малої та Великої Греції, де визначення «малий» і «великий» пов'язували з розмежуванням кордонів початкового й пізнього розселення, тобто додаток «великий» не стосується визначення метрополії, а вказує на області вторинного заселення.

Однак розподіл територій міг відбуватися на підставі географічного розміщення, яке також бралося до уваги під час укладання середньовічних текстів. Наприклад, з римських часів відомі провінції Нижня Германія та Верхня Германія, а також заселена варварами Велика Германія, які відрізнялись як за розмірами, так і за місцезнаходженням. Також Малою Британією називали півострів Бретань на північному заході сучасної Франції, куди від англосаксонського завоювання втекло чимало кельських племен бритів, тоді як Велика Британія так і залишилась «острівною країною». Мала Вірменія була ближче до Константинополя, ніж Велика, і тому її можна було відрізнити за цим принципом. Однак невідомо, чи користувалися володарі цих територій титулами з позначкою «Мала», як це робив князь Юрій-Болеслав Тройденович <fnref n="145" />.

Географічний чинник міг спричинити появу «Малої Галатії» у грамоті київського католицького єпископа Генріха від 1327 р.: згадуючи про княжий Володимир та могили своїх попередників у місті, він стверджував, що ці землі перебувають у складі Малої Галатії, що Руссю зветься <fnref n="146" />. Уживане тут *minoris Galathe* не відповідає традиційному позначенню Галицької землі. Певним продовженням цієї традиції є відомий портулан (морська навігаційна мапа) Анжеліно Дульсерта від 1339 р., де є позначки про *Rutenia sive Gallacia* («Рутенію чи Галацію»). Причому супровідний текст характеризує окреслені терени як «Русь чи Галація. І вона в деякій частині називається Галатією, а мешканці її колись галатами називалися. Кажуть, їм Павло апостол скерував послання» <fnref n="147" />. Процитований уривок, записаний на мапі, майже дослівно відтворює фрагмент із роботи Барто-

<footnote n="143">¹⁴³ Паршин І. Термін «Мала Русь» у документах XIV ст. Княжа доба: історія і культура. 2019. Вип. 13. С. 220—223.</footnote>

<footnote n="144">¹⁴⁴ Огієнко І. *Історія української літературної мови* / упоряд., авт. іст.-біогр. нарису та приміт. М.С. Тимошик. URL: http://litopys.org.ua/ohukr/ohu04.htm</footnote>

<footnote n="145">¹⁴⁵ Паршин І. Термін «Мала Русь»... С. 220.</footnote>

<footnote n="146">¹⁴⁶ *Vetera Monumenta Poloniae et Lithuaniae Gentiumque finitimarum Historiam Illustrantia* / Ed. A. Theiner. Romae, 1860. Т. 1: Ab Honorio PP. III. usque ad Gregorium PP. XII. 1217—1409. No. 376.</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ Див.: *Історія Львова*: у 3 т. Львів, 2006. Т. 1: 1256—1772. С. 56—57 (кол. вкл.).</footnote>
ломея Англійського, який жив у першій половині ХІІІ ст. і описав малоазійську Галатію <fnref n="148" />. Однак на карті Дульсерта однозначно позначена Галицька земля зі столичним містом Лева. Тож у XIV ст. справді могло відбутися часткове зміщення визначень Galatia і Galicia, тому єпископ Генріх змушено використав термін «Мала», аби позначити наближені до нього землі на противагу Галатії малоазійській <fnref n="149" />. Проте згадка про Малу Русь у константинопольських грамотах і записах Маріно Санудо Старшого може мати інше пояснення.

Я. Ісаєвич звернув увагу на п'ять різних титулів Юрія-Болеслава Тройдено-
вича, які він використав у п'яти документах: *Nos Georgius Dei gracia dux Russiae,  
Georgius Dei gracia dux Terrae Russiae, Galiciae et Ladimeriae, Georgius, ex dono dei  
natus dux et dominus Russiae, Nos Georgius dei gracia natus dux totius Russiae Mino-  
ris* <fnref n="150" />. Дослідник вважав, що зміни зумовлені зростанням авторитету володаря:  
спершу — князь Русі, потім — «князь Руської землі, Галичини і Володимирщи-  
ни», «уроджений князь і господар Русі», «уроджений князь усієї Малої Русі».  
Істотну еволюцію концепції влади засвідчує останній акт Юрія-Болеслава, ви-  
даний 20 січня 1339 р. у Володимирі, — про надання війтівства в Сяноку слузі  
князя Барткові із Сандомира. Володар Галицької землі й Волині називає себе тут  
«Божою милістю князем і дідичем королівства Русі» — *nos Georgius Dei gracia  
dux et heres Regni Russie*. Хоча князь і не наважився прийняти корону, його рішен-  
ня не вплинуло в цьому разі на окреслення Русі як королівства. Це дуже важлива  
зміна способу осмислення співвідношення статусу володаря і статусу держави <fnref n="151" />.

Звернувшись до політичної карти Центральної Європи ХІІІ — початку XIV ст., нескладно побачити, що країни з додатком «Мала», власне, означали землі з королівською владою. Термін «Мала Польща» з'явився у документах значно пізніше за, скажімо, Polonia Majora, яка відома ще від середини 1240-х років, але столичне місто Краків розташоване саме на Півдні. Аналогії можна простежити і з Малою Угорщиною. Болгарія стала королівством на початку ХІІІ ст. за часів Калояна І, який отримав від Риму титул «короля Болгарів та Влахів», тоді як Вользька Велика Булгарія, заселена мусульманами, такого володаря не мала. Хроніст Бартоломей Англійський вказав на існування двох Склавій: народ Великої, який проживав у Сербії, Далмації, Каринтії, вів «піратський» спосіб життя, тоді як мешканці Малої Склавії були побожними, працьовитішими і жили на кордоні з Богемією, яка, хоч і ненадовго, але стала королівством <fnref n="152" />.

Тож історичні назви Галицько-Волинської держави, держави Романовичів,
пов'язані також із королівськими традиціями цих земель і, крім певної загаль-

<footnote n="148">¹⁴⁸ Матузова В. Английские средневековые источники ІХ—ХІІІ вв.: Тексты, перевод, ком-
ментарий. Москва, 1979. С. 77, 85.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ Паршин І. Термін «Мала Русь»... С. 221.</footnote>

<footnote n="150">¹⁵⁰ Переклад грамот із коментаря див.: Купчинський О. Акти та документи Галицько-
Волинського князівства... С. 167—187.</footnote>

<footnote n="151">¹⁵¹ Ісаєвич Я. До історії титулатури володарів у Східній Європі. Княжа доба: історія і культура. 2008. Вип. 2. С. 15—16.</footnote>

<footnote n="152">¹⁵² Паршин І. Термін «Мала Русь»... С. 222.</footnote>