1939 čtyřikrát: bylo to 1 680 miliard v roce 1944, 1 874 miliard r. 1945 a maxima bylo dosaženo v březnu 1946 s 1 942 miliardami. Finanční situace byla vážná. Stát žil na dluh. Ačkoli skončily výdaje na okupaci, válka nadále pokračovala a v důsledku slabé ekonomiky tak klesaly příjmy státního rozpočtu. Deficit rozpočtu byl kryt krátkodobými půjčkami a novými emisemi peněz, což mělo za následek inflaci.<fnref n="146" /> V roce 1939 bylo v oběhu 129 miliard franků, v květnu 1944 již 558 miliard a v říjnu 1944 dokonce 632 miliard. Z celkové sumy peněz v oběhu bylo 400 miliard zablokováno, zejména venkovem, který bohatl na vyživování měst, ale v důsledku všeobecného nedostatku neměl za co utrácet.

Rostly výdaje státu a rostlo také množství peněz v oběhu. Bylo nutné obnovit rovnováhu mezi cenami, platy a investicemi. Bylo nezbytné dostat rozpočet a měnu pod kontrolu. Vláda, která neznala přesný stav hospodářství a nemohla se opřít o konsolidovaný státní aparát, stála před dilematem: řízené hospodářství nebo volný trh? Byl čas na improvizaci.

Po osvobození a ukončení války se očekávalo, že bude pozvolna ukončena politika restrikcí a současně se předpokládal růst ekonomiky a zvýšení produkce. Konec nedostatků, relativní stabilizaci cen a návrat tržního mechanismu přinesl však až rok 1949. Poválečný vývoj byl ale nejednotný, lišící se podle výrobků, trhů a regionů. Hospodářství se potýkalo se dvěma skutečnostmi: na jedné straně s centrálním řízením cen a objemů, na druhé straně s rozdíly v oběhu a spotřebě různých druhů zboží. Poválečný vývoj je tak možno rozdělit do dvou etap. Období 1944-47 lze charakterizovat jako dobu velkých zmatků a nedostatků, léta 1948-49 přinesla již částečnou stabilizaci a umožnila ukončit restrikce v průběhu let 1949-50. V roce 1948 se totiž začaly projevovat první výsledky tří klíčových poválečných ekonomických plánů: Monnetova, Marshallova a Mayerova. Od května 1949 byl přídělový systém ponechán již jen pro cukr, kávu, rýži a olej. Administrativa zásobování byla definitivně zrušena dekretem 18. 1. 1950.

V poválečné Francii byl s nedostatkem potravin konfrontován doslova každý.<fnref n="147" /> Příděly se staly zdrojem nespokojenosti. Uspokojení základních potřeb se zejména ve velkých městech stalo základním kamenem spokojenosti či nespokojenosti s vládou. Válka postavila národ, který již v roce 1938 musel dovážet 13% potravin, tváří v tvář nedostatku a potravinové nerovnováze. Za války byla vina svalována na Němce, kteří odčerpávali zdroje Francie. „Němci brali všechno.“ „Když zde byli Němci, rozuměli jsme tomu, ale teď to není lepší – naopak – nerozumíme tomu.“<fnref n="148" />

Přídělový systém zavedený v průběhu války byl ponechán. Příděly se lišily podle věku, pohlaví a práce, která byla vykonávána. Například v Paříži v srpnu 1944 činily příděly pro dospělého 900 kalorií, v září 1944 již 1 210 kalorií a v květnu 1945 dosáhly 1 515 kalorií. Po osvobození a na počátku roku 1945 se ještě prohloubila nerovnováha v denních přídělech jednotlivých potravin. Vzrostly sice denní příděly chleba a sušené zeleniny, ale stále byl velký nedostatek mléčných výrobků a masa. V některých oblastech máslo dokonce sloužilo jako směnná jednotka. Nedostatek mléčných výrobků, hlavního zdroje fosforu a kalcia, měl za následek rachetismus, podvýživu a zvýšení počtu zlomenin. Následkům špatné výživy byly nejvíce vystaveny děti. Každé třetí dítě mělo problémy s růstem. Vzrostla dětská úmrtnost, poválečným maximem byla hodnota 72 zemřelých na 1000 dětí v roce 1945. Hlavním viníkem tohoto alarmujícího čísla bylo nedostatečné množství a kvalita potravin, špatná kvalita mléka a tuhá zima 1944/45 následovaná tropickým létem.

Jedním z důvodů, proč pokračoval nedostatek, byla skutečnost, že část produkce nadále unikala kontrole. Vinna byla také doprava, která dosáhla na hranici svých možností a nesnesla další zatížení. Řešení vyžadovalo rekonstrukci celého trhu, obnovení přirozeného oběhu zboží a ustanovení centrální autority schopné vynutit si respektování cen a dodávek. Lepší nebyl ani stav v zemědělství. Výnosy obilí, brambor a vína klesly o 20 až 40%. Průmysl byl schopen uspokojit poptávku po zemědělských strojích jen z 20%, proto bylo od září do listopadu 1944 ze Spojených států dovezeno 3 000 strojů, aby bylo možno obdělat alespoň nejúrodnější půdu. Produkci neprospěla ani tuhá zima 1944-45 a katastrofální mrazy na jaře roku 1945. Sklizeň obilí, která v roce 1944 činila 6, 3 milionu tun, klesla v roce 1945 na 4,2 milionu, tedy na polovinu předválečné produkce. Sklizeň brambor klesla ze 7,5 na 6 milionů tun v roce 1945 a počet kusů hovězího

<footnote n="146">¹⁴⁶ Pokud by index cen roku 1938 byl 100, pak v průběhu roku 1945 tento index vzrostl z hodnoty 308 na 497.</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ ELGEY G.: Histoire de la IV. République, Paris, 1993, s. 42-46. MAUROIS: Dějiny, s. 444-448. RIOUX: Histoire, s. 39-48. VEILLON D., FLONNEAU J.-M.: Le temps des restrictions en France (1939-1949), Paris, 1996, s. 79-119, 171-195, 265-293, 377-389.</footnote>

<footnote n="148">¹⁴⁸ VEILLON, FLONNEAU: Le temps, s. 97, 110.</footnote>
dobytka klesl o 0,5 milionu oproti roku 1944. V důsledku nižší sklizně klesla též o celou třetinu produkce chleba, masa a mléčných výrobků.

Problémem se také stalo, jak přinutit venkov, aby plnil dodávky a dodržoval oficiální ceny. Již v průběhu války začal kvést černý trh a nyní dále pokračoval. Francie potřebovala potraviny, oblečení a topivo. Legální ekonomika nedokázala masově a trvale tyto potřeby uspokojovat. Černý trh dokázal na tyto požadavky odpovídat lépe, ale jeho ceny byly mnohonásobně vyšší. Venkov těžil z nedostatku potravin ve městech a bohatl, jak dokazovaly vklady v Zemědělské bance. Pokud by měl rok 1938 index 100, v prosinci 1944 by činila hodnota vkladů již 743 a v prosinci 1946 dokonce 1 717. Zemědělci však - stejně jako malí a střední podnikatelé - nemohli v důsledku nedostatku investičního zboží modernizovat. Nedostatek strojů zase způsoboval nízkou produktivitu práce a tím i nízkou produkci. Nebylo za co utrácet, finance se hromadily na účtech, ale v důsledku inflace ztrácely hodnotu. Byl to začarovaný kruh, ze kterého se těžko hledala cesta ven.

Politika vlády se stávala velmi nepopulární: veřejnosti se jevila jako kontrola cen, přídělové zásobování, rekvizice produktů republikovými komisaři a prefekty v případech naléhavého nedostatku mléka, chleba a masa; represe vůči podvodníkům. Zásobování se stalo každodenní bolestivou politickou otázkou. Hlad proti sobě postavil venkov a města a situace se vyhrocovala. Nespokojenost se presentovala množstvím manifestací a stávek. Situace byla opravdu napjatá. Například v Lyonu se pohyboval měsíční příděl tuku kolem 100 gramů, zatímco restaurace a černý trh měly tuků dostatek. O vánočních svátcích roku 1944 nechal republikový komisař zabavit zásoby restaurací a přerozdělit je raněným a nemocným. Na Azurovém pobřeží, kde byly tradičně příděly nejnižší, připadaly v březnu 1945 denně 4 000 litrů mléka na 15 000 nejpotřebnějších osob.

Rostla-li nespokojenost s přídělovým systémem, rostla i nespokojenost s vládou, jejíž politika byla označována za hlavního viníka situace. Vláda se snažila naklonit si veřejnost, a tak se v průběhu předvolební kampaně v roce 1945 rozhodla liberalizovat trh s chlebem, a od 1. listopadu zrušila příděly. Špatná úroda obilí ale vládu donutila již 28. prosince příděly obnovit a dokonce je ještě snížit na 300 gramů na osobu na den (před válkou byla denní spotřeba chleba stanovena na 500 gramů na den). Od 1. října 1944 do 1. listopadu 1945 činil příděl 350 gramů, od 1. listopadu 1945 do 28. prosince 1945 probíhal pokus o volný trh. Od 29. října 1945 do 1. května 1947 klesl příděl chleba na 300 gramů, od 1. května do 1. září 1947 dále na 250 gramů. Následovalo nejhorší období, kdy od 1. září 1947 do 31. května 1948 činil příděl pouhých 200 gramů; v červnu vzrostl na 250 gramů a konec přídělů přinesl až podzim 1949.

Zásobovací situace v jednotlivých oblastech Francie se ovšem značně lišila. Největší rozdíly byly mezi ryze zemědělskými a ryze průmyslovými regiony. Nejlépe na tom byly samozřejmě zemědělské oblasti, které netrpěly nedostatky přídělového systému. Zemědělské oblasti tak byly podstatně sociálně klidnější a projevy nespokojenosti tu byly ojedinělé. Nejcitlivěji byly pociťovány rozdíly v cenách (hlavně mezi Paříží a venkovem). Navíc byly dále prohloubeny inflací. Jakékoli pokusy o řešení tíživé finanční situace v podobě uvolnění trhu a cen měly za těchto podmínek katastrofální následky. Prvním pokusem o volný trh bylo tržní uvolnění sektoru zeleniny a ovoce v dubnu 1945. Během měsíce musel být tento pokus ukončen, neboť ceny se rozběhly nekontrolovatelně. Černý trh tak zaplňoval mezeru způsobenou nedostatkem. Ze zhoršující se situace bohatli jeho obchodníci a šmelináři. Spotřebitelé se pokoušeli jejich tlaku bránit, spolupracovali s policií při kontrole cen a vytvářeli dobrovolnické sbory a lidové výbory, které dohlížely na ceny. Proti podvodům se snažila zasahovat také správa zásobování. Ve spolupráci s policií kontrolovala ceny a zboží a ukládala pokuty. Represe proti obchodníkům obcházejícím předpisy měly různou podobu: sahaly od výstrah, konfiskace zboží, uzavření obchodu až k odebrání licence či dokonce uvěznění.

S netrpělivostí a nadějí bylo očekáváno zlepšení zásobování po osvobození, protože skončilo spojenecké bombardování, které zhoršovalo výrobu a dopravu. Situace se však naopak ještě zhoršila. Vláda a státní správa přitom neznaly skutečný stav Francie. Nevěděly ani, co se vyrábí, ani co je rozdělováno. Hlavní příčinou byla pravděpodobně dezorganizace a roztříštěnost nově se rodící administrativy. Hodnotit pokusy státu o nápravu poměrů je velmi obtížné. Jednotlivá opatření byla realizována v příliš krátkých časových intervalech a zpravidla nezískala potřebnou dobu k tomu, aby se mohly projevit výsledky. Období nedostatku ovšem vyžadovalo zásahy státní autority. Způsoby řízení ekonomiky, které byly instalovány německou okupační správou v letech 1938-44, byly po osvobození převzaty a postupně opouštěny až během let 1945-49. Ani s návratem tržního hospodářství v roce 1948 se ale stát nevrátil k meziválečnému liberalismu. Poválečné období
dobytka klesl o 0,5 milionu oproti roku 1944. V důsledku nižší sklizně klesla též o celou třetinu produkce chleba, masa a mléčných výrobků.

Problémem se také stalo, jak přinutit venkov, aby plnil dodávky a dodržoval oficiální ceny. Již v průběhu války začal kvést černý trh a nyní dále pokračoval. Francie potřebovala potraviny, oblečení a topivo. Legální ekonomika nedokázala masově a trvale tyto potřeby uspokojovat. Černý trh dokázal na tyto požadavky odpovídat lépe, ale jeho ceny byly mnohonásobně vyšší. Venkov těžil z nedostatku potravin ve městech a bohatl, jak dokazovaly vklady v Zemědělské bance. Pokud by měl rok 1938 index 100, v prosinci 1944 by činila hodnota vkladů již 743 a v prosinci 1946 dokonce 1 717. Zemědělci však - stejně jako malí a střední podnikatelé - nemohli v důsledku nedostatku investičního zboží modernizovat. Nedostatek strojů zase způsoboval nízkou produktivitu práce a tím i nízkou produkci. Nebylo za co utrácet, finance se hromadily na účtech, ale v důsledku inflace ztrácely hodnotu. Byl to začarovaný kruh, ze kterého se těžko hledala cesta ven.

Politika vlády se stávala velmi nepopulární: veřejnosti se jevila jako kontrola cen, přídělové zásobování, rekvizice produktů republikovými komisaři a prefekty v případech naléhavého nedostatku mléka, chleba a masa; represe vůči podvodníkům. Zásobování se stalo každodenní bolestivou politickou otázkou. Hlad proti sobě postavil venkov a města a situace se vyhrocovala. Nespokojenost se presentovala množstvím manifestací a stávek. Situace byla opravdu napjatá. Například v Lyonu se pohyboval měsíční příděl tuku kolem 100 gramů, zatímco restaurace a černý trh měly tuků dostatek. O vánočních svátcích roku 1944 nechal republikový komisař zabavit zásoby restaurací a přerozdělit je raněným a nemocným. Na Azurovém pobřeží, kde byly tradičně příděly nejnižší, připadaly v březnu 1945 denně 4 000 litrů mléka na 15 000 nejpotřebnějších osob.

Rostla-li nespokojenost s přídělovým systémem, rostla i nespokojenost s vládou, jejíž politika byla označována za hlavního viníka situace. Vláda se snažila naklonit si veřejnost, a tak se v průběhu předvolební kampaně v roce 1945 rozhodla liberalizovat trh s chlebem, a od 1. listopadu zrušila příděly. Špatná úroda obilí ale vládu donutila již 28. prosince příděly obnovit a dokonce je ještě snížit na 300 gramů na osobu na den (před válkou byla denní spotřeba chleba stanovena na 500 gramů na den). Od 1. října 1944 do 1. listopadu 1945 činil příděl 350 gramů, od 1. listopadu 1945 do 28. prosince 1945 probíhal pokus o volný trh. Od 29. října 1945 do 1. května 1947 klesl příděl chleba na 300 gramů, od 1. května do 1. září 1947 dále na 250 gramů. Následovalo nejhorší období, kdy od 1. září 1947 do 31. května 1948 činil příděl pouhých 200 gramů; v červnu vzrostl na 250 gramů a konec přídělů přinesl až podzim 1949.

Zásobovací situace v jednotlivých oblastech Francie se ovšem značně lišila. Největší rozdíly byly mezi ryze zemědělskými a ryze průmyslovými regiony. Nejlépe na tom byly samozřejmě zemědělské oblasti, které netrpěly nedostatky přídělového systému. Zemědělské oblasti tak byly podstatně sociálně klidnější a projevy nespokojenosti tu byly ojedinělé. Nejcitlivěji byly pociťovány rozdíly v cenách (hlavně mezi Paříží a venkovem). Navíc byly dále prohloubeny inflací. Jakékoli pokusy o řešení tíživé finanční situace v podobě uvolnění trhu a cen měly za těchto podmínek katastrofální následky. Prvním pokusem o volný trh bylo tržní uvolnění sektoru zeleniny a ovoce v dubnu 1945. Během měsíce musel být tento pokus ukončen, neboť ceny se rozběhly nekontrolovatelně. Černý trh tak zaplňoval mezeru způsobenou nedostatkem. Ze zhoršující se situace bohatli jeho obchodníci a šmelináři. Spotřebitelé se pokoušeli jejich tlaku bránit, spolupracovali s policií při kontrole cen a vytvářeli dobrovolnické sbory a lidové výbory, které dohlížely na ceny. Proti podvodům se snažila zasahovat také správa zásobování. Ve spolupráci s policií kontrolovala ceny a zboží a ukládala pokuty. Represe proti obchodníkům obcházejícím předpisy měly různou podobu: sahaly od výstrah, konfiskace zboží, uzavření obchodu až k odebrání licence či dokonce uvěznění.

S netrpělivostí a nadějí bylo očekáváno zlepšení zásobování po osvobození, protože skončilo spojenecké bombardování, které zhoršovalo výrobu a dopravu. Situace se však naopak ještě zhoršila. Vláda a státní správa přitom neznaly skutečný stav Francie. Nevěděly ani, co se vyrábí, ani co je rozdělováno. Hlavní příčinou byla pravděpodobně dezorganizace a roztříštěnost nově se rodící administrativy. Hodnotit pokusy státu o nápravu poměrů je velmi obtížné. Jednotlivá opatření byla realizována v příliš krátkých časových intervalech a zpravidla nezískala potřebnou dobu k tomu, aby se mohly projevit výsledky. Období nedostatku ovšem vyžadovalo zásahy státní autority. Způsoby řízení ekonomiky, které byly instalovány německou okupační správou v letech 1938-44, byly po osvobození převzaty a postupně opouštěny až během let 1945-49. Ani s návratem tržního hospodářství v roce 1948 se ale stát nevrátil k meziválečnému liberalismu. Poválečné období
přiznalo státu novou intervenční roli v ekonomice. Válka, okupace a rekonstrukce také změnily mentalitu a chování Francouzů.

Po zásobování bylo druhým nejcitlivějším tématem bydlení.<fnref n="149" /> Řešení nedostatku a nevyhovujícího stavu bytů bylo ovšem dlouhodobější záležitostí. Chyběly jak potřebné finanční prostředky, tak materiál. Rekonstrukce tak byla komplikovaná i z technického hlediska. V roce 1947 byla země stále ještě pokryta ruinami. Rok 1947 byl ale zároveň „rokem jedna“ na cestě z provizorního stavu a plány architektů začaly vstupovat do fáze realizace. Typickým příkladem bytového problému bylo sedmdesátitisícové Saint-Denis, severní předměstí Paříže. V roce 1948 provedla radnice Saint-Denis anketu, v níž bylo dotázáno 57 474 obyvatel - 22 570 rodin. Výsledky byly neutěšené: 452 rodin nemělo v domácnosti ani elektřinu, ani plyn; 3 302 rodin nemělo ve svém domě vodu a 10 021 rodin nemělo v bytě přípojku na vodovod, 4 833 rodin nemělo kuchyň, 21 189 rodin postrádalo v bytě sociální zařízení. Zjištěná čísla jsou značně alarmující, když si uvědomíme, že se jedná o stav čtyři roky po osvobození. Francie se s rekonstrukcí budov vypořádávala až do roku 1955.

Obraz stavu hospodářství optikou statistických údajů obecného vývoje je zajímavý, nicméně neúplný. Je též nutné reflektovat subjektivní názory těch, kterých se bezprostředně týkal, tedy samotných Francouzů. Poválečné výzkumy veřejného mínění jasně ukazovaly, jak Francouzi vnímali hospodářskou situaci.<fnref n="150" /> Po osvobození se zásobování a finanční problémy citelně dotýkaly šesti z deseti rodin. Ještě v lednu 1946 představovaly příděly předmět prvořadého zájmu pro 49% Francouzů. Zásobování zůstalo tématem číslo jedna až do května 1948. V lednu 1945 činilo 40% Francouzů za špatnou situaci v zásobování zodpovědnu vládu, ve městech tento názor zastávalo dokonce 50% obyvatel. 75% Francouzů přitom vinilo vládu, že neudělala vše, co mohla učinit. Nejvíce byli nespokojeni ti, kterých se nouze dotýkala nejdrsněji: ženy, staří lidé a osoby s nízkými příjmy. Na jaře 1945 bylo přes 60% Francouzů zklamáno činností vlády a pesimisticky vidělo i budoucnost národní ekonomiky. Nedokázali pochopit, proč i po válce přetrvává přídělový systém. Odpovědnost za špatnou situaci v zásobování svalovali zejména na ministra zásobování Paula Ramadiera. Ten podal v květnu 1945 demisi a 70% občanů s ní vyjádřilo souhlas. Během zimy 1945-46 však musely být obnoveny příděly chleba. Vina byla opět svalována na vládu. Stále více se ozývaly hlasy požadující volný obchod. Francouzi obviňovali správu zásobování ze špatné akvizice a následné distribuce potravin. Slabá výroba již podle nich nehrála v problémech hlavní roli.

Pozvolna začali Francouzi negativně pociťovat také inflaci, a to zejména v souvislosti s rostoucí propastí mezi cenami, platy a životními náklady. Zatímco nedostatek zboží se v průběhu let 1944-49 postupně podařilo vyřešit, hlavním problémem se postupně stávala drahota. Na jaře 1948 bylo inflací znepokojeno již 90% veřejnosti.

Dalším sporným bodem byl postoj veřejnosti k řízenému hospodářství. V prosinci 1944 se pro ně kladně ještě vyjádřilo 39% obyvatel a 41% hlasovalo pro volný trh. Dirigismus však postupně začal získávat stále více odpůrců. V červenci 1947 se již 59% Francouzů vyjadřovalo pro volný trh a tedy zrušení přídělového systému. Spotřebitelé ale v důsledku velké drahoty zároveň požadovali dozor státu nad cenami. Je patrné, že v průběhu 2,5 let vzrostla podpora volného trhu, neboť řízené hospodářství bylo považováno za hlavního viníka nedostatku. Podle sociologa Alfréda Sauvyho Francouzi vůbec nepochopili výhody řízeného hospodářství v období nedostatku. Přes 60% obyvatel trvale vyjadřovalo svůj souhlas se znárodněním, neboť převládal názor, že touto cestou lze vyřešit problémy ekonomiky. V roce 1949 si však více než 50% obyvatel myslelo, že znárodnění proběhlo v příliš velkém rozsahu.

V souvislosti se jmenováním Jeana Monneta do čela Komisariátu plánu vyjádřilo 80% dotázaných souhlas s plánem, který by řídil francouzské hospodářství. Plánované hospodářství se mělo stát zárukou stanovení priorit, které by Francii vyvedly ze začarovaného kruhu inflace a nedostatku.

Snížení cen Blumovou vládou vyvolalo vlnu optimismu. Podle většiny obyvatel to bylo nejúspěšnější opatření vlády od osvobození země. Následující měsíce ale ukázaly, jak byla očekávání zlepšení situace předčasná. V říjnu 1947 se 92% obyvatel vyslovilo proti vládní politice

<footnote n="149">¹⁴⁹ VOLDMAN D.: Une année charnière pour la reconstruction des villes? in BERSTEIN S., MILZA P.: L'année 1947, Paris, 2000, s. 115-125. VEILLON, FLONNEAU: Le Temps, s. 389-394.</footnote>

<footnote n="150">¹⁵⁰ VEILLON, FLONNEAU: Le Temps, s. 479-500. Výzkumy veřejného mínění prováděl Francouzský institut veřejného mínění (IFOP). V čele institutu stál Jean Stoetzel a Hélčne Riffault.</footnote>
přiznalo státu novou intervenční roli v ekonomice. Válka, okupace a rekonstrukce také změnily mentalitu a chování Francouzů.

Po zásobování bylo druhým nejcitlivějším tématem bydlení.<fnref n="149" /> Řešení nedostatku a nevyhovujícího stavu bytů bylo ovšem dlouhodobější záležitostí. Chyběly jak potřebné finanční prostředky, tak materiál. Rekonstrukce tak byla komplikovaná i z technického hlediska. V roce 1947 byla země stále ještě pokryta ruinami. Rok 1947 byl ale zároveň „rokem jedna“ na cestě z provizorního stavu a plány architektů začaly vstupovat do fáze realizace. Typickým příkladem bytového problému bylo sedmdesátitisícové Saint-Denis, severní předměstí Paříže. V roce 1948 provedla radnice Saint-Denis anketu, v níž bylo dotázáno 57 474 obyvatel - 22 570 rodin. Výsledky byly neutěšené: 452 rodin nemělo v domácnosti ani elektřinu, ani plyn; 3 302 rodin nemělo ve svém domě vodu a 10 021 rodin nemělo v bytě přípojku na vodovod, 4 833 rodin nemělo kuchyň, 21 189 rodin postrádalo v bytě sociální zařízení. Zjištěná čísla jsou značně alarmující, když si uvědomíme, že se jedná o stav čtyři roky po osvobození. Francie se s rekonstrukcí budov vypořádávala až do roku 1955.

Obraz stavu hospodářství optikou statistických údajů obecného vývoje je zajímavý, nicméně neúplný. Je též nutné reflektovat subjektivní názory těch, kterých se bezprostředně týkal, tedy samotných Francouzů. Poválečné výzkumy veřejného mínění jasně ukazovaly, jak Francouzi vnímali hospodářskou situaci.<fnref n="150" /> Po osvobození se zásobování a finanční problémy citelně dotýkaly šesti z deseti rodin. Ještě v lednu 1946 představovaly příděly předmět prvořadého zájmu pro 49% Francouzů. Zásobování zůstalo tématem číslo jedna až do května 1948. V lednu 1945 činilo 40% Francouzů za špatnou situaci v zásobování zodpovědnu vládu, ve městech tento názor zastávalo dokonce 50% obyvatel. 75% Francouzů přitom vinilo vládu, že neudělala vše, co mohla učinit. Nejvíce byli nespokojeni ti, kterých se nouze dotýkala nejdrsněji: ženy, staří lidé a osoby s nízkými příjmy. Na jaře 1945 bylo přes 60% Francouzů zklamáno činností vlády a pesimisticky vidělo i budoucnost národní ekonomiky. Nedokázali pochopit, proč i po válce přetrvává přídělový systém. Odpovědnost za špatnou situaci v zásobování svalovali zejména na ministra zásobování Paula Ramadiera. Ten podal v květnu 1945 demisi a 70% občanů s ní vyjádřilo souhlas. Během zimy 1945-46 však musely být obnoveny příděly chleba. Vina byla opět svalována na vládu. Stále více se ozývaly hlasy požadující volný obchod. Francouzi obviňovali správu zásobování ze špatné akvizice a následné distribuce potravin. Slabá výroba již podle nich nehrála v problémech hlavní roli.

Pozvolna začali Francouzi negativně pociťovat také inflaci, a to zejména v souvislosti s rostoucí propastí mezi cenami, platy a životními náklady. Zatímco nedostatek zboží se v průběhu let 1944-49 postupně podařilo vyřešit, hlavním problémem se postupně stávala drahota. Na jaře 1948 bylo inflací znepokojeno již 90% veřejnosti.

Dalším sporným bodem byl postoj veřejnosti k řízenému hospodářství. V prosinci 1944 se pro ně kladně ještě vyjádřilo 39% obyvatel a 41% hlasovalo pro volný trh. Dirigismus však postupně začal získávat stále více odpůrců. V červenci 1947 se již 59% Francouzů vyjadřovalo pro volný trh a tedy zrušení přídělového systému. Spotřebitelé ale v důsledku velké drahoty zároveň požadovali dozor státu nad cenami. Je patrné, že v průběhu 2,5 let vzrostla podpora volného trhu, neboť řízené hospodářství bylo považováno za hlavního viníka nedostatku. Podle sociologa Alfréda Sauvyho Francouzi vůbec nepochopili výhody řízeného hospodářství v období nedostatku. Přes 60% obyvatel trvale vyjadřovalo svůj souhlas se znárodněním, neboť převládal názor, že touto cestou lze vyřešit problémy ekonomiky. V roce 1949 si však více než 50% obyvatel myslelo, že znárodnění proběhlo v příliš velkém rozsahu.

V souvislosti se jmenováním Jeana Monneta do čela Komisariátu plánu vyjádřilo 80% dotázaných souhlas s plánem, který by řídil francouzské hospodářství. Plánované hospodářství se mělo stát zárukou stanovení priorit, které by Francii vyvedly ze začarovaného kruhu inflace a nedostatku.

Snížení cen Blumovou vládou vyvolalo vlnu optimismu. Podle většiny obyvatel to bylo nejúspěšnější opatření vlády od osvobození země. Následující měsíce ale ukázaly, jak byla očekávání zlepšení situace předčasná. V říjnu 1947 se 92% obyvatel vyslovilo proti vládní politice

<footnote n="149">¹⁴⁹ VOLDMAN D.: Une année charnière pour la reconstruction des villes? in BERSTEIN S., MILZA P.: L'année 1947, Paris, 2000, s. 115-125.
VEILLON, FLONNEAU: Le Temps, s. 389-394.</footnote>

<footnote n="150">¹⁵⁰ VEILLON, FLONNEAU: Le Temps, s. 479-500. Výzkumy veřejného mínění prováděl Francouzský institut veřejného mínění (IFOP). V čele institutu stál Jean Stoetzel a Hélčne Riffault.</footnote>
zásobování. Ramadierova vláda na podzim 1947 dosáhla nejnižší úrovně popularity v letech 1944-1949.

Vyrábět! Tak zněl imperativ, který provázel poválečnou Francii na každém kroku. Vyrábět proto, aby bylo možné zajistit zásobování, odklidit ruiny a stabilizovat měnu. Problémy s měnou ale ukázaly, že obnovující se výroba nutně neznamená stabilizaci ekonomiky. Měna, tak se nazýval začarovaný kruh poválečného hospodářství. Stabilizace měny mohla znamenat nastartování zdravých ekonomických vztahů.

V prvních měsících po osvobození bylo postavení vlády slabé, obnovení výroby vyžadovalo delší čas a hospodářství začala sužovat inflace.<fnref n="151" /> Vyvstala otázka, jakou cestou se vydat a jaká opatření přijímat. Pierre Mendčs-France, v čele nově vzniklého ministerstva národního hospodářství, se přiklonil na stranu plánovaného hospodářství se silným znárodněným sektorem. V opozici vůči němu stál ministr financí René Pleven, stoupenec tzv. politiky důvěry. Základem jeho politiky byla teze, že obnovení výroby umožní obnovení ekonomické rovnováhy.

Problém s měnou přinesl první konflikty. Zejména mzdy ztratily v průběhu války postupně svoji reálnou hodnotu a bylo třeba je rychle zvýšit. Prozatímní vláda se rozhodla předat v tomto směru pravomoci do rukou republikových komisařů, kteří měli řešit situaci v konkrétních oblastech. Mzdy byly zvýšeny průměru o 50%, v říjnu 1944 následovalo zvýšení rodinných dávek a v lednu 1945 růst platů úředníků. Platy byly zvýšeny, ceny byly blokovány a pokračovaly subvence průmyslu. Byly tak splněny, alespoň krátkodobě, základní podmínky, aby nedošlo k rozevření nůžek mezi cenami a mzdami. Od října 1944 byly pod tlakem zemědělských odborů zvýšeny ceny zemědělských produktů. V listopadu bylo rozhodnuto, aby prohlubující se deficit rozpočtu byl kryt půjčkou – 164 miliard franků. Vláda se uchýlila ke klasickým nástrojům řízení ekonomiky. Mendčs-France ostře protestoval a 18. ledna 1945 podal demisi, kterou však premiér de Gaulle odmítl přijmout. Argumenty, které používali ministrovi odpůrci, ale nebyly v konkrétní situaci bezvýznamné: cožpak bylo možné v době, kdy pokračovala válka i hlad, riskovat ztrátu společenské podpory a přijímat opatření, která přinášela sociální nespokojenost? V únoru 1945 měla proběhnout výměna bankovek a při příležitosti krátkodobého zablokování oběživa chtěl Mendčs-France zjistit skutečný stav bankovních účtů a ostatních aktiv. Proti zablokování ostře vystoupil Pleven a pohrozil příkladem Belgie, kde zablokování s sebou přineslo zpomalení výroby. Mendčs-France, izolovaný a bez širší podpory, podal 5. dubna 1945 demisi. Na jeho místo usedl Pleven, který se tak ocitl v čele dvou pro hospodářství stěžeiných ministerstev. De Gaulle se obával sociálních bouří, které by politika Mendčs-France mohla přinést, a věřil, že následující měsíce přinesou citelné zlepšení. De Gaullova vláda přistoupila k provádění rozsáhlého plánu hospodářských reforem týkajících se postavení pracujících, jejich sociálního zabezpečení, pojištění, vytvoření podnikových výborů a znárodnění.

V červnu 1945 proběhla výměna bankovek, v červenci byla na kapitál uvalena daň národní solidarity, čímž bylo dosaženo snížení rozsahu oběživa na 444 miliard franků. Ceny ale dále rostly. Začaly se přidávat sociální tlaky, které nebylo možné ignorovat. Primárním úkolem vlády se stala stabilizace cen potravin. 25. prosince 1945 přikročila vláda k devalvaci franku, který tak ztratil polovinu ze své hodnoty. Propast mezi cenami ve Francii a v zahraničí znemožňovala obnovení exportu, státní pokladna byla vyčerpána importy, deficit státního rozpočtu se stával neúnosným.

Trvalý zdroj inflace, nerovnováha mezi nabídkou a poptávkou, změnila svou podobu. Vinna již nebyla výroba, která postupně obnovovala svou sílu, byly to spíše ceny zboží, které prohlubovaly problémy s měnou. Nerovnováha mezi cenami, které rostly neuvěřitelnou rychlostí, a platy, které stagnovaly, znamenala, že Francouzi se svými nízkými příjmy nebyli koupěschopní. Cílem se tak stalo vyrovnání veřejných financí: snížení vojenských výdajů, zredukování veřejných výdajů a zvýšení daní.

Velké problémy pramenily z rozdílů mezi cenami a platy. A tak byla v únoru 1946 – v rámci předvolebního období – zahájena jednání s odbory, které požadovaly celkové zvýšení platů o 25%. V říjnu Bidaultova vláda toto zvýšení schválila (podle ekonomických expertů se rozhodnutí z jednání s odbory o zvýšení platů stalo největší chybou od osvobození). Následoval růst cen průmyslových a zemědělských výrobků v průměru o 50%, ceny zemědělských produktů stouply dokonce o 69%. V prosinci 1946 Blumova vláda rozhodla o snížení všech cen o 5%. Vládám se

<footnote n="151">¹⁵¹ MARGAIRAZ M.: La reconstruction matérielle : crise, infléchissement ou ajustement? in BERSTEIN, MILZA: L'année, s. 17-44. MAUROIS: Dějiny, s. 444-445. RIOUX: Histoire, s. 97-105.</footnote>
zásobování. Ramadierova vláda na podzim 1947 dosáhla nejnižší úrovně popularity v letech 1944-1949.

Vyrábět! Tak zněl imperativ, který provázel poválečnou Francii na každém kroku. Vyrábět proto, aby bylo možné zajistit zásobování, odklidit ruiny a stabilizovat měnu. Problémy s měnou ale ukázaly, že obnovující se výroba nutně neznamená stabilizaci ekonomiky. Měna, tak se nazýval začarovaný kruh poválečného hospodářství. Stabilizace měny mohla znamenat nastartování zdravých ekonomických vztahů.

V prvních měsících po osvobození bylo postavení vlády slabé, obnovení výroby vyžadovalo delší čas a hospodářství začala sužovat inflace.<fnref n="151" /> Vyvstala otázka, jakou cestou se vydat a jaká opatření přijímat. Pierre Mendčs-France, v čele nově vzniklého ministerstva národního hospodářství, se přiklonil na stranu plánovaného hospodářství se silným znárodněným sektorem. V opozici vůči němu stál ministr financí René Pleven, stoupenec tzv. politiky důvěry. Základem jeho politiky byla teze, že obnovení výroby umožní obnovení ekonomické rovnováhy.

Problém s měnou přinesl první konflikty. Zejména mzdy ztratily v průběhu války postupně svoji reálnou hodnotu a bylo třeba je rychle zvýšit. Prozatímní vláda se rozhodla předat v tomto směru pravomoci do rukou republikových komisařů, kteří měli řešit situaci v konkrétních oblastech. Mzdy byly zvýšeny průměru o 50%, v říjnu 1944 následovalo zvýšení rodinných dávek a v lednu 1945 růst platů úředníků. Platy byly zvýšeny, ceny byly blokovány a pokračovaly subvence průmyslu. Byly tak splněny, alespoň krátkodobě, základní podmínky, aby nedošlo k rozevření nůžek mezi cenami a mzdami. Od října 1944 byly pod tlakem zemědělských odborů zvýšeny ceny zemědělských produktů. V listopadu bylo rozhodnuto, aby prohlubující se deficit rozpočtu byl kryt půjčkou – 164 miliard franků. Vláda se uchýlila ke klasickým nástrojům řízení ekonomiky. Mendčs-France ostře protestoval a 18. ledna 1945 podal demisi, kterou však premiér de Gaulle odmítl přijmout. Argumenty, které používali ministrovi odpůrci, ale nebyly v konkrétní situaci bezvýznamné: cožpak bylo možné v době, kdy pokračovala válka i hlad, riskovat ztrátu společenské podpory a přijímat opatření, která přinášela sociální nespokojenost? V únoru 1945 měla proběhnout výměna bankovek a při příležitosti krátkodobého zablokování oběživa chtěl Mendčs-France zjistit skutečný stav bankovních účtů a ostatních aktiv. Proti zablokování ostře vystoupil Pleven a pohrozil příkladem Belgie, kde zablokování s sebou přineslo zpomalení výroby. Mendčs-France, izolovaný a bez širší podpory, podal 5. dubna 1945 demisi. Na jeho místo usedl Pleven, který se tak ocitl v čele dvou pro hospodářství stěžeiných ministerstev. De Gaulle se obával sociálních bouří, které by politika Mendčs-France mohla přinést, a věřil, že následující měsíce přinesou citelné zlepšení. De Gaullova vláda přistoupila k provádění rozsáhlého plánu hospodářských reforem týkajících se postavení pracujících, jejich sociálního zabezpečení, pojištění, vytvoření podnikových výborů a znárodnění.

V červnu 1945 proběhla výměna bankovek, v červenci byla na kapitál uvalena daň národní solidarity, čímž bylo dosaženo snížení rozsahu oběživa na 444 miliard franků. Ceny ale dále rostly. Začaly se přidávat sociální tlaky, které nebylo možné ignorovat. Primárním úkolem vlády se stala stabilizace cen potravin. 25. prosince 1945 přikročila vláda k devalvaci franku, který tak ztratil polovinu ze své hodnoty. Propast mezi cenami ve Francii a v zahraničí znemožňovala obnovení exportu, státní pokladna byla vyčerpána importy, deficit státního rozpočtu se stával neúnosným.

Trvalý zdroj inflace, nerovnováha mezi nabídkou a poptávkou, změnila svou podobu. Vinna již nebyla výroba, která postupně obnovovala svou sílu, byly to spíše ceny zboží, které prohlubovaly problémy s měnou. Nerovnováha mezi cenami, které rostly neuvěřitelnou rychlostí, a platy, které stagnovaly, znamenala, že Francouzi se svými nízkými příjmy nebyli koupěschopní. Cílem se tak stalo vyrovnání veřejných financí: snížení vojenských výdajů, zredukování veřejných výdajů a zvýšení daní.

Velké problémy pramenily z rozdílů mezi cenami a platy. A tak byla v únoru 1946 – v rámci předvolebního období – zahájena jednání s odbory, které požadovaly celkové zvýšení platů o 25%. V říjnu Bidaultova vláda toto zvýšení schválila (podle ekonomických expertů se rozhodnutí z jednání s odbory o zvýšení platů stalo největší chybou od osvobození). Následoval růst cen průmyslových a zemědělských výrobků v průměru o 50%, ceny zemědělských produktů stouply dokonce o 69%. V prosinci 1946 Blumova vláda rozhodla o snížení všech cen o 5%. Vládám se

<footnote n="151">¹⁵¹ MARGAIRAZ M.: La reconstruction matérielle : crise, infléchissement ou ajustement? in BERSTEIN, MILZA: L'année, s. 17-44. MAUROIS: Dějiny, s. 444-445. RIOUX: Histoire, s. 97-105.</footnote>
stále nedařilo udržet ceny, alespoň potravin, stabilní a obnovit důvěru ve frank. Francie se ocitla na hranici svých možností.

Program znárodnění byl již zakotven v Chartě Conseil National de la Résistance – Národní rady odboje.152 12. září 1944 de Gaulle akceptoval, že velké zdroje bohatství přejdou do společného vlastnictví, a nikdo v té chvíli nepochyboval o nezbytnosti tohoto opatření. Znárodnění mělo zasáhnout hlavně energetický, dopravní a bankovní sektor. Proces znárodnění proběhl ve dvou vlnách. První vlna byla uskutečněna během zimy 1944-45, druhá od prosince 1945 do května 1946. V oblasti energetiky začalo znárodnování uhelným průmyslem. 27. září 1944 vláda vytvořila skupinu uhelných dolů v regionu Nord a Pas-de-Calais, sesadila ředitele společností a 13. prosince byla vládním nařízením vytvořena Národní uhelná společnost Nord a Pas-de-Calais. Byl jmenován generální ředitel a vytvořen poradní výbor, z jedné třetiny obsazený zástupci odborů.153

Znárodnění bylo také jednou z forem trestu za kolaboraci s Němci. 4. října 1944 byly dány do nucené správy závody Louise Renaulta. Za povšimnutí stojí, jakým způsobem byly připravovány podmínky pro znárodnění: stát rozpustil původní společnost a vytvořil Národní správu Renaultových závodů.154 Podnik tak získal statut právnické osoby a finanční nezávislost. Podléhal přímo ministerstvu průmyslu, řízen byl generálním ředitelem a radou, ve které zasedali zástupci státu, zaměstnanců a odběratelů. 16. ledna 1945 byly Renaultovy závody vládním nařízením znárodněny jako trest za ekonomickou kolaboraci s Říší.

Nařízením z 18. prosince 1944 bylo znárodněno obchodní loďstvo a dopravní společnosti. Znárodnění proběhlo tak, že stát za odškodnění původních vlastníků získal majoritní podíly ve společnostech. Společnosti Gnôme a Rhône, výrobci motorů do letadel, byly nařízením z 29. května 1945 sloučeny do nově vzniklé společnosti SNECMA.155 V letecké dopravě proběhlo znárodnění společností 26. června 1945. V roce 1948 byla ze znárodněných společností vytvořena státní Air France.

Druhá vlna znárodnování byla zahájena 2. prosince 1945 znárodnováním bank. Znárodnění Banque de France, Crédit Lyonnais, Société Générale, Comptoir National d'Escompte a Banque Nationale pour le Commerce et l'Industrie bylo úspěšné, neboť stát se stal jediným akcionářem. Stát ovládl úvěrové banky, ale otázkou bylo, zda mohl dlouhodobě ovlivňovat investice. Obchodní banky znárodnění unikly, ač cílem levice byla úplná kontrola investic a úvěrů. Znárodnění pojišťovnictví proběhlo 25. dubna 1946 a dotklo se 34 společností, které ovládaly 60% trhu. Pouze komunisté si přáli znárodnění celého pojišťovacího trhu.

Zákonem z 8. dubna 1946, který vypracoval komunistický ministr průmyslu Marcel Paul, byl znárodněn sektor elektřiny a plynu. Tato oblast znárodnění rozpoutala velké diskuse. Komunisté byly stoupenci vytvoření jedné velké společnosti, zatímco ostatní strany chtěly, aby společností, které by měly rozdělenou výrobu, dopravu a distribuci existovalo více. Nakonec byly vytvořeny dvě finančně autonomní státní společnosti: Electricité de France – Elektrárenská společnost Francie (EDF) a Gaz de France – Plynárenská společnost Francie (GDF), podléhající ministerstvu hospodářství a zajišťující výrobu a dopravu.

Stát se snažil zvládnout rostoucí poptávku tím, že hlavní výrobní zdroje – suroviny, energie, finance – získal pod svou kontrolu, ovládl sektory, které byly hlavními třecími plochami hospodářství a prostřednictvím centrálního řízení se snažil tyto oblasti využít pro dlouhodobé cíle francouzské ekonomiky. Veřejný sektor ale postupně ztrácel na efektivnosti a stal se odrazem sociální politiky státu. Znárodnění však přineslo jednu nezpochybnitelnou výhodu. Připravilo prostor pro realizaci Monnetova plánu.

Rok 1947 byl vyvrcholením poválečné stagnace. Přinesl další růst cen a pomalý vzestup mezd a platů v porovnání s cenami, potvrdil nedostatek uhlí a zásob, hyperinflaci, platební neschopnost státu, zaznamenal i vlnu stávek nebývalého násilí související se zhoršující se životní úrovní, neúspěšnou vládní politiku, aktivizaci komunistů a konec tripartismu.156 Bylo sice dosaženo úrovně průmyslové výroby roku 1938, ale stagnující životní úroveň a zhoršující se finanční situace státu měla za následek vážnou sociálně politickou krizi. Vyhrocená situace zvýraznila skutečnost, že

<footnote n="152">152 BECKER: Histoire, s. 21-22. BRAUDEL, LABROUSSE: Histoire, s. 725-727, 800-805. NOUSCHI A., AGULHON M.: La France de 1940 à nos jours, Paris, 1990, s. 28-29. RIOUX: Histoire, s. 105-112.</footnote>

<footnote n="153">153 17. 3. 1946 po znárodnění uhelných pánví byly vytvořeny Uhelné doły Francie – Charbonnages de France.</footnote>

<footnote n="154">154 Régie nationale des usines Renault.</footnote>

<footnote n="155">155 Société nationale d'études et de construction de matériel aéronautique.</footnote>

<footnote n="156">156 MARGAIRAZ: La reconstruction matérielle, s. 17-44.</footnote>
stále nedařilo udržet ceny, alespoň potravin, stabilní a obnovit důvěru ve frank. Francie se ocitla na hranici svých možností.

Program znárodnění byl již zakotven v Chartě Conseil National de la Résistance – Národní rady odboje.152 12. září 1944 de Gaulle akceptoval, že velké zdroje bohatství přejdou do společného vlastnictví, a nikdo v té chvíli nepochyboval o nezbytnosti tohoto opatření. Znárodnění mělo zasáhnout hlavně energetický, dopravní a bankovní sektor. Proces znárodnění proběhl ve dvou vlnách. První vlna byla uskutečněna během zimy 1944-45, druhá od prosince 1945 do května 1946. V oblasti energetiky začalo znárodnování uhelným průmyslem. 27. září 1944 vláda vytvořila skupinu uhelných dolů v regionu Nord a Pas-de-Calais, sesadila ředitele společností a 13. prosince byla vládním nařízením vytvořena Národní uhelná společnost Nord a Pas-de-Calais. Byl jmenován generální ředitel a vytvořen poradní výbor, z jedné třetiny obsazený zástupci odborů.153

Znárodnění bylo také jednou z forem trestu za kolaboraci s Němci. 4. října 1944 byly dány do nucené správy závody Louise Renaulta. Za povšimnutí stojí, jakým způsobem byly připravovány podmínky pro znárodnění: stát rozpustil původní společnost a vytvořil Národní správu Renaultových závodů.154 Podnik tak získal statut právnické osoby a finanční nezávislost. Podléhal přímo ministerstvu průmyslu, řízen byl generálním ředitelem a radou, ve které zasedali zástupci státu, zaměstnanců a odběratelů. 16. ledna 1945 byly Renaultovy závody vládním nařízením znárodněny jako trest za ekonomickou kolaboraci s Říší.

Nařízením z 18. prosince 1944 bylo znárodněno obchodní loďstvo a dopravní společnosti. Znárodnění proběhlo tak, že stát za odškodnění původních vlastníků získal majoritní podíly ve společnostech. Společnosti Gnôme a Rhône, výrobci motorů do letadel, byly nařízením z 29. května 1945 sloučeny do nově vzniklé společnosti SNECMA.155 V letecké dopravě proběhlo znárodnění společností 26. června 1945. V roce 1948 byla ze znárodněných společností vytvořena státní Air France.

Druhá vlna znárodnování byla zahájena 2. prosince 1945 znárodnováním bank. Znárodnění Banque de France, Crédit Lyonnais, Société Générale, Comptoir National d'Escompte a Banque Nationale pour le Commerce et l'Industrie bylo úspěšné, neboť stát se stal jediným akcionářem. Stát ovládl úvěrové banky, ale otázkou bylo, zda mohl dlouhodobě ovlivňovat investice. Obchodní banky znárodnění unikly, ač cílem levice byla úplná kontrola investic a úvěrů. Znárodnění pojišťovnictví proběhlo 25. dubna 1946 a dotklo se 34 společností, které ovládaly 60% trhu. Pouze komunisté si přáli znárodnění celého pojišťovacího trhu.

Zákonem z 8. dubna 1946, který vypracoval komunistický ministr průmyslu Marcel Paul, byl znárodněn sektor elektřiny a plynu. Tato oblast znárodnění rozpoutala velké diskuse. Komunisté byly stoupenci vytvoření jedné velké společnosti, zatímco ostatní strany chtěly, aby společností, které by měly rozdělenou výrobu, dopravu a distribuci existovalo více. Nakonec byly vytvořeny dvě finančně autonomní státní společnosti: Electricité de France – Elektrárenská společnost Francie (EDF) a Gaz de France – Plynárenská společnost Francie (GDF), podléhající ministerstvu hospodářství a zajišťující výrobu a dopravu.

Stát se snažil zvládnout rostoucí poptávku tím, že hlavní výrobní zdroje – suroviny, energie, finance – získal pod svou kontrolu, ovládl sektory, které byly hlavními třecími plochami hospodářství a prostřednictvím centrálního řízení se snažil tyto oblasti využít pro dlouhodobé cíle francouzské ekonomiky. Veřejný sektor ale postupně ztrácel na efektivnosti a stal se odrazem sociální politiky státu. Znárodnění však přineslo jednu nezpochybnitelnou výhodu. Připravilo prostor pro realizaci Monnetova plánu.

Rok 1947 byl vyvrcholením poválečné stagnace. Přinesl další růst cen a pomalý vzestup mezd a platů v porovnání s cenami, potvrdil nedostatek uhlí a zásob, hyperinflaci, platební neschopnost státu, zaznamenal i vlnu stávek nebývalého násilí související se zhoršující se životní úrovní, neúspěšnou vládní politiku, aktivizaci komunistů a konec tripartismu.156 Bylo sice dosaženo úrovně průmyslové výroby roku 1938, ale stagnující životní úroveň a zhoršující se finanční situace státu měla za následek vážnou sociálně politickou krizi. Vyhrocená situace zvýraznila skutečnost, že

<footnote n="152">152 BECKER: Histoire, s. 21-22. BRAUDEL, LABROUSSE: Histoire, s. 725-727, 800-805. NOUSCHI A., AGULHON M.: La France de 1940 à nos jours, Paris, 1990, s. 28-29. RIOUX: Histoire, s. 105-112.</footnote>

<footnote n="153">153 17. 3. 1946 po znárodnění uhelných pánví byly vytvořeny Uhelné doły Francie – Charbonnages de France.</footnote>

<footnote n="154">154 Régie nationale des usines Renault.</footnote>

<footnote n="155">155 Société nationale d'études et de construction de matériel aéronautique.</footnote>

<footnote n="156">156 MARGAIRAZ: La reconstruction matérielle, s. 17-44.</footnote>
prosperita a bezpečnost Francie nemůže být zajištěna bez americké pomoci, která v podobě Marshalllova plánu přinášela po letech strádání konečně zrušení restrikcí.<fnref n="157" /> Debaty v parlamentě, které se rozpoutaly při příležitosti ratifikace francouzsko-americké dohody 28. června 1948, jen potvrzovaly význam Marshalllova plánu pro západní Evropu. Francie potřebovala rekonstruovat a modernizovat, ale chyběly jí k tomu finance. „Výrazem francouzské ekonomické strategie v prvních poválečných letech byla snaha, aby Francie v budoucnosti v Evropě převzala hospodářskou roli, již dosud hrálo Německo.“<fnref n="158" />

Marshallův plán byl pro Francii velmi výhodný. Od dubna 1948 do ledna 1952 získala Francie 2,629 miliard dolarů. Z celkové sumy, kterou Spojené státy poskytly Evropě, obdržela Francie 23,8%, a stála tak na druhém místě za Velkou Británií. Americká pomoc představovala 48% zdrojů Monnetova Fondu modernizace a vybavení a stala se hlavním motorem investic. Američané nechávali investiční iniciativu na Francii, přesto si ponechávali kontrolu: k využití financí musela Francie získat souhlas prostřednictvím velvyslaneckých misí USA. Monnet tak musel Američany velmi obtížně přesvědčovat, aby uvolnili peníze také na rekonstrukci a modernizaci, protože prvotním záměrem Spojených států bylo, aby finanční prostředky byly použity výhradně na vyrovnání státního rozpočtu a na reformu daňového systému.

Na podzim 1945 se v malém pařížském hotelu v ulici Martignac začala vytvářet skupina odborníků kolem Jeana Monneta.<fnref n="159" /> Ten byl dekretem z 3. ledna 1946 jmenován generálním komisařem a byla vytvořena Rada komisariátu. Cílem Monnetovy skupiny bylo vytvoření „Plánu modernizace a ekonomického vybavení Francie a jejích zámořských území“. Plán neměl nikterak skromné cíle: patřila mezi ně podpora výroby a obchodu se zahraničím, zvýšení efektivnosti práce, zajištění plné zaměstnanosti, zvýšení životní úrovně a zlepšení podmínek bydlení. Na konci roku 1946 byly schváleny dva základní texty koncepce rekonstrukce: Zákonem z 28. října 1946 se stát zavázal k úplné náhradě válečných škod, které byly odhadnuty na 5 000 miliard franků, 26. listopadu 1946 schválila Rada plánu zprávu o „Plánu modernizace a vybavení“.

Monnet přizval k vypracování Plánu schopné a zkušené odborníky. Etienne Hirsch byl technickým odborníkem skupiny, Robert Marjolin jejím diplomatem a vyjednavačem, Pierre Uri dával Plánu obecné myšlenky a cíle, Jean Vergeot měl na starost statistické údaje, Paul Delouvrier byl zodpovědný za financování, Francois Gravier zajišťoval rovnováhu mezi jednotlivými regiony a Félix Gaillard stál v čele administrativy.<fnref n="160" /> Komisariát již mohl začít využívat aktuální statistické údaje, díky kterým – na rozdíl od poválečných vlád - Monnetovi lidé reálně znali stav, v jakém se Francie nacházela. 27. dubna 1946 vznikl Národní statistický úřad. V jeho čele stál bývalý republikový komisař v Lille Francis-Louis Closon. Hospodářství potřebovalo inovace a moderní technologie, na které se soustředil vědecký, zejména aplikovaný výzkum. Národní institut demografických studií dodával Monetovi demografické údaje a analýzy potřeb a přání Francouzů. Národní institut zemědělského výzkumu se měl soustředit na metody masové produkce. ENA - École Nationale d'Administration, vysoká škola, založená roku 1945 - měla vychovávat nové úředníky.

Monnetova skupina si zaslouží bližší pozornost, neboť v době jejího vzniku byla její organizace skutečně revoluční. Administrativa Plánu byla nejskromnějším francouzským rozpočtem. Výhodou Komisariátu bylo, že nespadal pod žádné ministerstvo a nepodléhal tak vnějším tlakům. Jediný, komu byl Komisariát Plánu odpovědný, byl předseda vlády. Členové Plánu tak mohli riskovat nepopularitu. Monnet se na konci roku 1946 ostře postavil proti podřízení Komisariátu ministerstvu. Sestavením Plánu bylo pověřeno 18 komisí, které koordinovaly práci dalších subkomisí. Počet zaměstnanců Plánu se pohyboval mezi 30 až 50. Monnetovým hlavním cílem bylo vtáhnout do jednání o budoucnosti Francie všechny reprezentativní složky národa, aby se podílely na vytvoření konstruktivní politiky. Jednání komisí se tak zúčastňovali zaměstnavatelé, odboráři, technici a státní úředníci, celkem na 1 000 osob. Plán byl vypracováván nejen s cílovou vizí, ale i se snahou nalézt co nejefektivnější prostředky pro její dosažení. Až do této doby se zaměstnavatelé a odboráři setkávali jen v případě profesních konfliktů, nyní se scházeli, aby společně vytvořili konstruktivní

<footnote n="157">157 BECKER: Histoire, s. 46-49. CHADEAU E.: Aide étrangère et politique économique in BERSTEIN, MILZA: L'année, s. 149-166. NOUSCHI, AGULHON: La France, s. 44-46. RIOUX: Histoire, s. 178-179, 187-189, 240-241.</footnote>

<footnote n="158">158 LUŇÁK P.: Západ. Spojené státy a západní Evropa ve studené válce, Praha, 1997, s. 85.</footnote>

<footnote n="159">159 BOSSUAT G.: Le plan Marshall dans la modernisation de la France in BERSTEIN, MILZA: L'année, s. 45-73. CHADEAU: Aide étrangère, s. 149-166. BOND M., SMITH J., WALLACE W.: Význační Evropané, Praha, 1998, s. 90-93. ELGEY: Histoire, s. 513 - 541. RIOUX: Histoire, s. 235-240.</footnote>

<footnote n="160">160 Nejvýznamnějšími aktéry byli Monnet, Hirsch a Uri. Někdy se jim přezdívalo "nová Svatá trojice". Monnet působil v čele Komisariátu až do roku 1952, pak ho nahradil Hirsch.</footnote>
prosperita a bezpečnost Francie nemůže být zajištěna bez americké pomoci, která v podobě Marshalllova plánu přinášela po letech strádání konečně zrušení restrikcí.<fnref n="157" /> Debaty v parlamentě, které se rozpoutaly při příležitosti ratifikace francouzsko-americké dohody 28. června 1948, jen potvrzovaly význam Marshalllova plánu pro západní Evropu. Francie potřebovala rekonstruovat a modernizovat, ale chyběly jí k tomu finance. „Výrazem francouzské ekonomické strategie v prvních poválečných letech byla snaha, aby Francie v budoucnosti v Evropě převzala hospodářskou roli, již dosud hrálo Německo.“<fnref n="158" />

Marshallův plán byl pro Francii velmi výhodný. Od dubna 1948 do ledna 1952 získala Francie 2,629 miliard dolarů. Z celkové sumy, kterou Spojené státy poskytly Evropě, obdržela Francie 23,8%, a stála tak na druhém místě za Velkou Británií. Americká pomoc představovala 48% zdrojů Monnetova Fondu modernizace a vybavení a stala se hlavním motorem investic. Američané nechávali investiční iniciativu na Francii, přesto si ponechávali kontrolu: k využití financí musela Francie získat souhlas prostřednictvím velvyslaneckých misí USA. Monnet tak musel Američany velmi obtížně přesvědčovat, aby uvolnili peníze také na rekonstrukci a modernizaci, protože prvotním záměrem Spojených států bylo, aby finanční prostředky byly použity výhradně na vyrovnání státního rozpočtu a na reformu daňového systému.

Na podzim 1945 se v malém pařížském hotelu v ulici Martignac začala vytvářet skupina odborníků kolem Jeana Monneta.<fnref n="159" /> Ten byl dekretem z 3. ledna 1946 jmenován generálním komisařem a byla vytvořena Rada komisariátu. Cílem Monnetovy skupiny bylo vytvoření „Plánu modernizace a ekonomického vybavení Francie a jejích zámořských území“. Plán neměl nikterak skromné cíle: patřila mezi ně podpora výroby a obchodu se zahraničím, zvýšení efektivnosti práce, zajištění plné zaměstnanosti, zvýšení životní úrovně a zlepšení podmínek bydlení. Na konci roku 1946 byly schváleny dva základní texty koncepce rekonstrukce: Zákonem z 28. října 1946 se stát zavázal k úplné náhradě válečných škod, které byly odhadnuty na 5 000 miliard franků, 26. listopadu 1946 schválila Rada plánu zprávu o „Plánu modernizace a vybavení“.

Monnet přizval k vypracování Plánu schopné a zkušené odborníky. Etienne Hirsch byl technickým odborníkem skupiny, Robert Marjolin jejím diplomatem a vyjednavačem, Pierre Uri dával Plánu obecné myšlenky a cíle, Jean Vergeot měl na starost statistické údaje, Paul Delouvrier byl zodpovědný za financování, Francois Gravier zajišťoval rovnováhu mezi jednotlivými regiony a Félix Gaillard stál v čele administrativy.<fnref n="160" /> Komisariát již mohl začít využívat aktuální statistické údaje, díky kterým – na rozdíl od poválečných vlád – Monnetovi lidé reálně znali stav, v jakém se Francie nacházela. 27. dubna 1946 vznikl Národní statistický úřad. V jeho čele stál bývalý republikový komisař v Lille Francis-Louis Closon. Hospodářství potřebovalo inovace a moderní technologie, na které se soustředil vědecký, zejména aplikovaný výzkum. Národní institut demografických studií dodával Monetovi demografické údaje a analýzy potřeb a přání Francouzů. Národní institut zemědělského výzkumu se měl soustředit na metody masové produkce. ENA - École Nationale d'Administration, vysoká škola, založená roku 1945 - měla vychovávat nové úředníky.

Monnetova skupina si zaslouží bližší pozornost, neboť v době jejího vzniku byla její organizace skutečně revoluční. Administrativa Plánu byla nejskromnějším francouzským rozpočtem. Výhodou Komisariátu bylo, že nespadal pod žádné ministerstvo a nepodléhal tak vnějším tlakům. Jediný, komu byl Komisariát Plánu odpovědný, byl předseda vlády. Členové Plánu tak mohli riskovat nepopularitu. Monnet se na konci roku 1946 ostře postavil proti podřízení Komisariátu ministerstvu. Sestavením Plánu bylo pověřeno 18 komisí, které koordinovaly práci dalších subkomisí. Počet zaměstnanců Plánu se pohyboval mezi 30 až 50. Monnetovým hlavním cílem bylo vtáhnout do jednání o budoucnosti Francie všechny reprezentativní složky národa, aby se podílely na vytvoření konstruktivní politiky. Jednání komisí se tak zúčastňovali zaměstnavatelé, odboráři, technici a státní úředníci, celkem na 1 000 osob. Plán byl vypracováván nejen s cílovou vizí, ale i se snahou nalézt co nejefektivnější prostředky pro její dosažení. Až do této doby se zaměstnavatelé a odboráři setkávali jen v případě profesních konfliktů, nyní se scházeli, aby společně vytvořili konstruktivní

<footnote n="157">157 BECKER: Histoire, s. 46-49. CHADEAU E.: Aide étrangère et politique économique in BERSTEIN, MILZA: L'année, s. 149-166. NOUSCHI, AGULHON: La France, s. 44-46. RIOUX: Histoire, s. 178-179, 187-189, 240-241.</footnote>

<footnote n="158">158 LUŇÁK P.: Západ. Spojené státy a západní Evropa ve studené válce, Praha, 1997, s. 85.</footnote>

<footnote n="159">159 BOSSUAT G.: Le plan Marshall dans la modernisation de la France in BERSTEIN, MILZA: L'année, s. 45-73. CHADEAU: Aide étrangère, s. 149-166. BOND M., SMITH J., WALLACE W.: Význační Evropané, Praha, 1998, s. 90-93. ELGEY: Histoire, s. 513 - 541. RIOUX: Histoire, s. 235-240.</footnote>

<footnote n="160">160 Nejvýznamnějšími aktéry byli Monnet, Hirsch a Uri. Někdy se jim přezdívalo "nová Svatá trojice". Monnet působil v čele Komisariátu až do roku 1952, pak ho nahradil Hirsch.</footnote>
politiku. Administrativa už nemohla zůstat uzavřena do sebe. Byl nutný dialog se všemi zainteresovanými.

Tíživý nedostatek nebyl samostatně schopen vyřešit ani znárodněný sektor, ani řízené hospodářství, ani státní intervence. K harmonizaci hospodářství mělo dojít právě v rámci jednání o Plánu. Skutečně se to podařilo a Plán mohl být bez vážných problémů 14. ledna 1947 přijat Blumovou vládou a byl vytvořen Generální komisariát plánu, pověřený jeho uskutečněním a koordinací programů výroby, obnovy, rekonstrukce a investic. Doprovodný dopis k Plánu zdůrazňoval, že je třeba rozvinout vlastní výrobu, protože každodenní život dosud závisí na importu, který převyšuje export a blíží se doba, kdy bude třeba ho splatit.

Francie po se po osvobození dala do práce. Dílčí sektorové cíle byly plněny, rekonstrukce probíhala, země se postupně dostávala na předválečnou úroveň. Rekonstrukce by ale byla k ničemu, pokud by nebyla spojena s modernizací. Francie se neměla vrátit do předválečného stavu, ale měla se modernizovat a adaptovat na ekonomiku zítřka. „Modernizace nebo úpadek“ se stalo Monnetovým heslem. Bylo nutné stanovit priority. A k tomu měl sloužit Monnetův Plán. Původně byl určen na období 1947-1950. Nakonec byl v souvislosti s prodloužením Marshallova plánu ukončen až v roce 1952. V roce 1949 mělo být dosaženo úrovně výroby roku 1929, nejlepšího předválečného roku. V roce 1950 měla být tato úroveň překonána o 25%. Investice na období 1947-1950 byly odhadnuty na 2 250 miliard franků. Realizaci Plánu měly pomoci dodávky německého uhlí, podpora imigrace pracovní síly, snížení výrobních nákladů a zahraniční finanční pomoc. Prioritami se stalo uhlí, elektřina, ocel, cement, stroje a doprava. Plán každého sektoru byl vypracováván odděleně, společné řízení se ukázalo jako nemožné. Zemědělství bylo opomenuto. Ve státním sektoru byl Plán zadán příkazem.<fnref n="161" /> Se soukromými společnostmi stát vyjednával. Bilance Plánu byla r. 1952 pozitivní, původní cíle však dosaženy nebyly. Průmyslová výroba v roce 1953 přesáhla úroveň z roku 1929 o 12%. Modernizace se začala uskutečňovat. Problém ale vyvstal s jejím financováním. Autoři Plánu se domnívali, že obnovená rovnováha rozpočtu a stabilizovaná měna vytvoří úspory, které bude možno použít na financování modernizace. Poválečná inflace a ekonomická dobrodružství státu ale změnila chování tradičně šetřících vrstev společnosti. Celková suma potřebných investic byla přitom obrovská.<fnref n="162" />

Jednou z kladných vlastností Jeana Monneta však bylo, že překážky ho stimulovaly. Neváhal se obrátit na Američany. Jeho úvahy nebyly omezeny pouze na Francii, uvažoval v rámci Evropy, a viděl nezbytnost v zaangažování Američanů do poválečné rekonstrukce. Vysílal zaměstnavatele, vysoké úředníky a experty na studijní stáže a výměnné pobyty do USA. Zhoršující se inflační klima v roce 1947 bylo známkou toho, že dosavadní vládní úsilí je nedostatečné, že pro záchranu Plánu poválečné rekonstrukce a obnovy je více než dosud třeba americké pomoci.

Marshallův projev při slavnostním setkání absolventů Harvardovy univerzity 5. června 1947 tak přišel v pravý čas. George C. Marshall v něm vyhlásil Plán poválečné obnovy Evropy: „...evropské požadavky na nákup potravin a dalších důležitých výrobků silně přesahují na nejbližší tři až čtyři roky platební možnosti těchto zemí, a zásadní pomoc je proto nutná, nemají-li čelit prudkému zhoršení hospodářské, sociální a politické situace... Naše politika není zaměřena proti žádné zemi ani doktríně, ale proti hladu, chudobě, zoufalství a chaosu... Iniciativa, jak se domníváme, musí přijít z Evropy...“<fnref n="163" />

12. července 1947 se v Paříži konala konference 16 evropských zemí, které se připojily k Marshallovu plánu.<fnref n="164" /> Po dlouhých debatách o způsobu ekonomické obnovy mezi evropskými zeměmi, mezi Evropou a Spojenými státy a uvnitř Kongresu podepsal 3. dubna 1948 americký prezident Harry Truman Zákon o zahraniční pomoci (Foreign Assistance Act). Marshallův plán tak vstoupil do fáze realizace.<fnref n="165" /> Z americké strany byl hlavním koordinačním orgánem prostředků

<footnote n="161">¹⁶¹ 74% realizovaných investic se týkalo znárodněných podniků. Nejvíce získaly: Electricité de France – 22,16%, Charbonnage de France – 14%, SNCF – 5,5%.</footnote>

<footnote n="162">¹⁶² JUNGUA D., LAZAR M.: L'Histoire au jour le jour 1944 - 1991, Paris 1992, s. 40-43. LUŇÁK: Západ, s. 74-88 NOUSCHI, AGULHON: La France, s. 39n., 20-211. PETRUF P.: Marshallov plán, Bratislava 1993, s. 192.</footnote>

<footnote n="163">¹⁶³ WANNER J.: George C. Marshall. Tvůrce armád a aliancí, Praha 1998, s. 306.</footnote>

<footnote n="164">¹⁶⁴ Paříž byla vybrána záměrně, aby byla obnovena sebeďůvěra Francie a aby byla podpořena Ramadierova vláda, která se zbavila komunistů.</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ Již od podzimu 1947 byla Francii poskytována prozatímní pomoc v hodnotě 284 milionů dolarů, která měla řešit okamžitou platební neschopnost. Celé období od osvobození země do roku 1948 bylo vlastní obdobím amerických půjček. Z celkové sumy půjček 1 162 miliony dolarů pocházelo z USA 67 %.</footnote>
politiku. Administrativa už nemohla zůstat uzavřena do sebe. Byl nutný dialog se všemi zainteresovanými.

Tíživý nedostatek nebyl samostatně schopen vyřešit ani znárodněný sektor, ani řízené hospodářství, ani státní intervence. K harmonizaci hospodářství mělo dojít právě v rámci jednání o Plánu. Skutečně se to podařilo a Plán mohl být bez vážných problémů 14. ledna 1947 přijat Blumovou vládou a byl vytvořen Generální komisariát plánu, pověřený jeho uskutečněním a koordinací programů výroby, obnovy, rekonstrukce a investic. Doprovodný dopis k Plánu zdůrazňoval, že je třeba rozvinout vlastní výrobu, protože každodenní život dosud závisí na importu, který převyšuje export a blíží se doba, kdy bude třeba ho splatit.

Francie po se po osvobození dala do práce. Dílčí sektorové cíle byly plněny, rekonstrukce probíhala, země se postupně dostávala na předválečnou úroveň. Rekonstrukce by ale byla k ničemu, pokud by nebyla spojena s modernizací. Francie se neměla vrátit do předválečného stavu, ale měla se modernizovat a adaptovat na ekonomiku zítřka. „Modernizace nebo úpadek“ se stalo Monnetovým heslem. Bylo nutné stanovit priority. A k tomu měl sloužit Monnetův Plán. Původně byl určen na období 1947-1950. Nakonec byl v souvislosti s prodloužením Marshallova plánu ukončen až v roce 1952. V roce 1949 mělo být dosaženo úrovně výroby roku 1929, nejlepšího předválečného roku. V roce 1950 měla být tato úroveň překonána o 25%. Investice na období 1947-1950 byly odhadnuty na 2 250 miliard franků. Realizaci Plánu měly pomoci dodávky německého uhlí, podpora imigrace pracovní síly, snížení výrobních nákladů a zahraniční finanční pomoc. Prioritami se stalo uhlí, elektřina, ocel, cement, stroje a doprava. Plán každého sektoru byl vypracováván odděleně, společné řízení se ukázalo jako nemožné. Zemědělství bylo opomenuto. Ve státním sektoru byl Plán zadán příkazem.<fnref n="161" /> Se soukromými společnostmi stát vyjednával. Bilance Plánu byla r. 1952 pozitivní, původní cíle však dosaženy nebyly. Průmyslová výroba v roce 1953 přesáhla úroveň z roku 1929 o 12%. Modernizace se začala uskutečňovat. Problém ale vyvstal s jejím financováním. Autoři Plánu se domnívali, že obnovená rovnováha rozpočtu a stabilizovaná měna vytvoří úspory, které bude možno použít na financování modernizace. Poválečná inflace a ekonomická dobrodružství státu ale změnila chování tradičně šetřících vrstev společnosti. Celková suma potřebných investic byla přitom obrovská.<fnref n="162" />

Jednou z kladných vlastností Jeana Monneta však bylo, že překážky ho stimulovaly. Neváhal se obrátit na Američany. Jeho úvahy nebyly omezeny pouze na Francii, uvažoval v rámci Evropy, a viděl nezbytnost v zaangažování Američanů do poválečné rekonstrukce. Vysílal zaměstnavatele, vysoké úředníky a experty na studijní stáže a výměnné pobyty do USA. Zhoršující se inflační klima v roce 1947 bylo známkou toho, že dosavadní vládní úsilí je nedostatečné, že pro záchranu Plánu poválečné rekonstrukce a obnovy je více než dosud třeba americké pomoci.

Marshallův projev při slavnostním setkání absolventů Harvardovy univerzity 5. června 1947 tak přišel v pravý čas. George C. Marshall v něm vyhlásil Plán poválečné obnovy Evropy: „...evropské požadavky na nákup potravin a dalších důležitých výrobků silně přesahují na nejbližší tři až čtyři roky platební možnosti těchto zemí, a zásadní pomoc je proto nutná, nemají-li čelit prudkému zhoršení hospodářské, sociální a politické situace... Naše politika není zaměřena proti žádné zemi ani doktríně, ale proti hladu, chudobě, zoufalství a chaosu... Iniciativa, jak se domníváme, musí přijít z Evropy...“<fnref n="163" />

12. července 1947 se v Paříži konala konference 16 evropských zemí, které se připojily k Marshallovu plánu.<fnref n="164" /> Po dlouhých debatách o způsobu ekonomické obnovy mezi evropskými zeměmi, mezi Evropou a Spojenými státy a uvnitř Kongresu podepsal 3. dubna 1948 americký prezident Harry Truman Zákon o zahraniční pomoci (Foreign Assistance Act). Marshallův plán tak vstoupil do fáze realizace.<fnref n="165" /> Z americké strany byl hlavním koordinačním orgánem prostředků

<footnote n="161">¹⁶¹ 74% realizovaných investic se týkalo znárodněných podniků. Nejvíce získaly: Electricité de France – 22,16%, Charbonnage de France – 14%, SNCF – 5,5%.</footnote>

<footnote n="162">¹⁶² JUNGUA D., LAZAR M.: L'Histoire au jour le jour 1944 - 1991, Paris 1992, s. 40-43. LUŇÁK: Západ, s. 74-88 NOUSCHI, AGULHON: La France, s. 39n., 20-211. PETRUF P.: Marshallov plán, Bratislava 1993, s. 192.</footnote>

<footnote n="163">¹⁶³ WANNER J.: George C. Marshall. Tvůrce armád a aliancí, Praha 1998, s. 306.</footnote>

<footnote n="164">¹⁶⁴ Paříž byla vybrána záměrně, aby byla obnovena sebeďůvěra Francie a aby byla podpořena Ramadierova vláda, která se zbavila komunistů.</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ Již od podzimu 1947 byla Francii poskytována prozatímní pomoc v hodnotě 284 milionů dolarů, která měla řešit okamžitou platební neschopnost. Celé období od osvobození země do roku 1948 bylo vlastní obdobím amerických půjček. Z celkové sumy půjček 1 162 miliony dolarů pocházelo z USA 67 %.</footnote>
Marshallova plánu Úřad pro hospodářskou spolupráci.<fnref n="166" /> Jako jeho protipól vznikla v Evropě Organizace pro evropskou hospodářskou spolupráci.<fnref n="167" />

Americká pomoc ale neměla pokrýt veškeré náklady financování Plánu.<fnref n="168" /> Zákonem ze 7. ledna 1948 byl vytvořen Fond de Modernisation et d'Equipement (Fond modernizace a vybavení), do kterého proudly jak peníze, získané z prodeje amerického zboží, tak do něj musel francouzský stát vkládat protihodnotu americké pomoci. Za dobu trvání Plánu kryli Američané jeho financování v průměru ze 48%. Francouzská protihodnota činila v letech 1947-52 celkem 3 800 miliard franků. Dalších 2 000 miliard pocházelo ze zdrojů a úvěrů státních a soukromých podniků (samofinancování, bankovní půjčky, úspory). 240 miliard stát použil přímo na subvence a daňové úlevy. 1 560 miliard půjčil podnikům Fond modernizace a vybavení. 72% protihodnoty bylo použito na modernizaci, 17,1% na rekonstrukci, 10,9% na vojenské výdaje a splátky státního dluhu.

Prioritou Monnetova Plánu se stalo oživení výroby.<fnref n="169" /> Primární bylo zajistit dostatek energie a surovin. Dvě třetiny investic šly do těžkého průmyslu a výroby strojního zařízení. V těžbě uhlí byla zvýšena produktivita práce, těžba byla zmechanizována, lépe se využíval uhelný odpad a deriváty, byly zlepšeny též sociální podmínky horníků. Do ohniska zájmu plánovačů se dostala výroba elektřiny. K zajištění dostatku energie měly sloužit nové hydroelektrárny, které byly budovány na Rýnu, Rhôně, v Alpách, v Pyrenejích a v Centrálním masivu. Dopravní síť byla modernizována, železnice elektrifikována. V hutnictví byla situace poněkud komplikovanější. Rekonstrukce se rozbíhala pomaleji, neboť do roku 1948 se do hutnictví investovalo velmi málo. Investice byly bržděny obavami z probíhajícího znárodňování a ze zhoršujícího se sociálního klimatu. Důležité ale bylo, že hlavní úskalí roku 1945, uhlí a doprava, byla konečně odstraňována. Produkce životně nezbytných výrobků měla ale stále deficit a jen stěží dokázala uspokojit poptávku. Nejvíce bylo postiženo stavebnictví, které se potýkalo s nedostatkem pracovní síly a finančních prostředků. Zemědělství na tom nebylo o mnoho lépe. Plánem bylo opomíjené a stále se mu nedařilo překonat úroveň produkce roku 1938.

Plán byl nepochybně úspěšný. Podařilo se odstranit největší slabiny a hlavní třecí plochy francouzské poválečné ekonomiky, vypořádat se s nedostatkem a se strukturální nepružností, vytvořit materiální podmínky nezbytné pro budoucí modernizaci země. Investice zmobilizovaly takřka všechny sektory ekonomiky.

V prosinci 1947 René Mayer, ministr financí v Schumannově vládě, vypracoval plán stabilizace měny, který měl vytvořit lepší podmínky pro realizaci Monnetova plánu.<fnref n="170" /> Plán vláda přijala již v lednu 1948. Podle Mayera byl hlavní problém v tom, že Francie chtěla spotřebovávat více, než byla schopna vyrobit nebo importovat. Mayer byl stoupencem názoru, že stabilita nemůže být obnovena bez cen vycházejících z reálných podmínek. Bylo nutné zastavit inflaci, zredukovat kupní sílu a nastolit zdravé tržní síly. Veřejně se proto postavil proti pevnému stanovování cen, proti subvencím a daňovému systému. Jeho myšlenky se shodovaly s Monnetovými: uvolnit podmínky trhu v maloobchodě a v zemědělství; vnést konkurenci do průmyslové výroby tak, aby se jediným kritériem stala produktivita; uvést ve skutečnost ekonomii trhu; osvobodit ceny, platy a pracovní sílu; motivovat banky k investicím, vytvořit volný trh euroatlantického společenství.

Na jaře roku 1948 Mayer uvalil mimořádnou daň na zisky a příjmy, uvolnil směnné kurzy a obchod se zlatem, stáhl z oběhu pětitisícifrankové bankovky a odložil zvyšování platů. Výsledky byly okamžitě patrné. V létě byly odstraněny rozdíly mezi cenami průmyslových a zemědělských výrobků a inflace se zastavila. Přistoupilo se ke klasickým finančním nástrojům: redukci veřejných výdajů a reformě daňového systému. Francie vykročila do nového období.

<footnote n="166">¹⁶⁶ Economic Cooperation Administration – ECA.</footnote>

<footnote n="167">¹⁶⁷ Organisation for European Economic Cooperation se stala převodní pákou mezi americkými financemi a jednotlivými evropskými zeměmi. Zároveň se stala základnou evropské hospodářské spolupráce. Prezidentem rady této organizace se stal P.-H. Spaak, generálním sekretářem se stal Monnetovi „blízký“ R. Marjolin.</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ Americká pomoc dorazila do Francie převážně ve formě zboží (90 % americké pomoci), které vláda prodávala spotřebitelům. Největší část pomoci tvořily suroviny, polotovary, potraviny, krmiva, hnojiva, strojírenská zařízení a paliva. Finanční pomoc byla použita na podporu stability franku.</footnote>

<footnote n="169">¹⁶⁹ BOSSUAT: Le plan Marshall, s. 45-73. CHADEAU: Aide étrangère, s. 149-166. LUŇÁK: Západ, s. 86-88. RIOUX: Histoire, s. 242-257.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ MARGAIRAZ: La reconstruction matérielle s. 17-44. RIOUX: Histoire, s. 255-256.</footnote>
Marshallova plánu Úřad pro hospodářskou spolupráci.<fnref n="166" /> Jako jeho protipól vznikla v Evropě Organizace pro evropskou hospodářskou spolupráci.<fnref n="167" />

Americká pomoc ale neměla pokrýt veškeré náklady financování Plánu.<fnref n="168" /> Zákonem ze 7. ledna 1948 byl vytvořen Fond de Modernisation et d'Equipement (Fond modernizace a vybavení), do kterého proudly jak peníze, získané z prodeje amerického zboží, tak do něj musel francouzský stát vkládat protihodnotu americké pomoci. Za dobu trvání Plánu kryli Američané jeho financování v průměru ze 48%. Francouzská protihodnota činila v letech 1947-52 celkem 3 800 miliard franků. Dalších 2 000 miliard pocházelo ze zdrojů a úvěrů státních a soukromých podniků (samofinancování, bankovní půjčky, úspory). 240 miliard stát použil přímo na subvence a daňové úlevy. 1 560 miliard půjčil podnikům Fond modernizace a vybavení. 72% protihodnoty bylo použito na modernizaci, 17,1% na rekonstrukci, 10,9% na vojenské výdaje a splátky státního dluhu.

Prioritou Monnetova Plánu se stalo oživení výroby.<fnref n="169" /> Primární bylo zajistit dostatek energie a surovin. Dvě třetiny investic šly do těžkého průmyslu a výroby strojního zařízení. V těžbě uhlí byla zvýšena produktivita práce, těžba byla zmechanizována, lépe se využíval uhelný odpad a deriváty, byly zlepšeny též sociální podmínky horníků. Do ohniska zájmu plánovačů se dostala výroba elektřiny. K zajištění dostatku energie měly sloužit nové hydroelektrárny, které byly budovány na Rýnu, Rhôně, v Alpách, v Pyrenejích a v Centrálním masivu. Dopravní síť byla modernizována, železnice elektrifikována. V hutnictví byla situace poněkud komplikovanější. Rekonstrukce se rozbíhala pomaleji, neboť do roku 1948 se do hutnictví investovalo velmi málo. Investice byly bržděny obavami z probíhajícího znárodňování a ze zhoršujícího se sociálního klimatu. Důležité ale bylo, že hlavní úskalí roku 1945, uhlí a doprava, byla konečně odstraňována. Produkce životně nezbytných výrobků měla ale stále deficit a jen stěží dokázala uspokojit poptávku. Nejvíce bylo postiženo stavebnictví, které se potýkalo s nedostatkem pracovní síly a finančních prostředků. Zemědělství na tom nebylo o mnoho lépe. Plánem bylo opomíjené a stále se mu nedařilo překonat úroveň produkce roku 1938.

Plán byl nepochybně úspěšný. Podařilo se odstranit největší slabiny a hlavní třecí plochy francouzské poválečné ekonomiky, vypořádat se s nedostatkem a se strukturální nepružností, vytvořit materiální podmínky nezbytné pro budoucí modernizaci země. Investice zmobilizovaly takřka všechny sektory ekonomiky.

V prosinci 1947 René Mayer, ministr financí v Schumannově vládě, vypracoval plán stabilizace měny, který měl vytvořit lepší podmínky pro realizaci Monnetova plánu.<fnref n="170" /> Plán vláda přijala již v lednu 1948. Podle Mayera byl hlavní problém v tom, že Francie chtěla spotřebovávat více, než byla schopna vyrobit nebo importovat. Mayer byl stoupencem názoru, že stabilita nemůže být obnovena bez cen vycházejících z reálných podmínek. Bylo nutné zastavit inflaci, zredukovat kupní sílu a nastolit zdravé tržní síly. Veřejně se proto postavil proti pevnému stanovování cen, proti subvencím a daňovému systému. Jeho myšlenky se shodovaly s Monnetovými: uvolnit podmínky trhu v maloobchodě a v zemědělství; vnést konkurenci do průmyslové výroby tak, aby se jediným kritériem stala produktivita; uvést ve skutečnost ekonomii trhu; osvobodit ceny, platy a pracovní sílu; motivovat banky k investicím, vytvořit volný trh euroatlantického společenství.

Na jaře roku 1948 Mayer uvalil mimořádnou daň na zisky a příjmy, uvolnil směnné kurzy a obchod se zlatem, stáhl z oběhu pětitisícifrankové bankovky a odložil zvyšování platů. Výsledky byly okamžitě patrné. V létě byly odstraněny rozdíly mezi cenami průmyslových a zemědělských výrobků a inflace se zastavila. Přistoupilo se ke klasickým finančním nástrojům: redukci veřejných výdajů a reformě daňového systému. Francie vykročila do nového období.

<footnote n="166">¹⁶⁶ Economic Cooperation Administration – ECA.</footnote>

<footnote n="167">¹⁶⁷ Organisation for European Economic Cooperation se stala převodní pákou mezi americkými financemi a jednotlivými evropskými zeměmi. Zároveň se stala základnou evropské hospodářské spolupráce. Prezidentem rady této organizace se stal P.-H. Spaak, generálním sekretářem se stal Monnetovi „blízký“ R. Marjolin.</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ Americká pomoc dorazila do Francie převážně ve formě zboží (90 % americké pomoci), které vláda prodávala spotřebitelům. Největší část pomoci tvořily suroviny, polotovary, potraviny, krmiva, hnojiva, strojírenská zařízení a paliva. Finanční pomoc byla použita na podporu stability franku.</footnote>

<footnote n="169">¹⁶⁹ BOSSUAT: Le plan Marshall, s. 45-73. CHADEAU: Aide étrangère, s. 149-166. LUŇÁK: Západ, s. 86-88. RIOUX: Histoire, s. 242-257.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ MARGAIRAZ: La reconstruction matérielle s. 17-44. RIOUX: Histoire, s. 255-256.</footnote>
# Francouzský komunismus 1944-1947

Ondřej Vosátka

Zhroucení východního bloku a rozpad Sovětského svazu měly destruktivní vliv na obě tradičně silné západoevropské komunistické strany: první (italská) zvolila dobrovolný zánik, druhá (francouzská) se odsoudila k marginální politické úloze, ideové vyprázdněnosti a přetrvávající vnitřní krizi – na počátku 21. století přežívá jen jako odlesk vlastní slavné minulosti. Takřka půlstoletí moderních francouzských dějin byla PCF<fnref n="171" /> přední stálicí domácí politické scény, přes tři desítky let vévodila všem levicovým silám...

Námi sledované období 1944-47 je zajímavé hned z několika hledisek. Komunisté vyrostli do velkolepé síly z ruin, do kterých je uvrhl nezdar Lidové fronty a sovětsko-německý pakt z r. 1939. Míra, s jakou byli tehdy přijati veřejností, byla nevídaná a volební vítězství (26%) z nich rázem učinilo politickou entitu číslo jedna: novum. Čím vysvětlit tak dramatickou expanzi komunistického fenoménu v zemi, kde se nositelkou svobody staly angloamerické armády? Jaké byly vůbec záměry, se kterými se komunistická strana svým vstupem do vlády rozhodla kompromitovat svou revoluční identitu? Měla v úmyslu uchopit moc? Pokud ano, tak jakým způsobem a s jakou strategií? A co způsobilo, že si tuto bezpochyby jedinou skutečnou revoluční příležitost, jakou kdy francouzští komunisté měli poznat, nechala uniknout? A konečně, co pro PCF znamenalo její vyloučení z vlády v květnu 1947? Lze v této souvislosti hovořit o pádu?

## I. TOURS 1920 – HÔTEL DE MATIGNON 1944/45

Komunistická strana Francie vznikla na tourském sjezdu na sklonku roku 1920 jako revoluční odštěp socialistů. V okamžiku svého zrodu stejně jako ještě dlouho poté však zůstávala příliš slabá, než aby představovala vážnou hrozbu politickému systému. Své sesterské straně sice s úspěchem odlákala většinu členstva, otázka podřízenosti Kominterně však neměla být ani dělnickým schizmatem zcela rozhodnuta. Vlny hromadných odchodů, častá vylučování řadových členů i výše postavených funkcionářů a hluboká nejednotnost ochromovaly novorozenou stranu celé jedno desetiletí.

Od poloviny 20. let byla PCF přetvářena podle ruského modelu. Proces tzv. bolševizace přinesl především restrukturalizaci členské základny do továrních a podnikových buněk, zavedení demokratického centralismu a vytvoření stálého stranického aparátu. V roce 1931 se v PCF prosadily stalinské kádry školené přímo v Moskvě a do čela se dostal mladý Maurice Thorez, který stranu vedl po celý zbytek svého života (†1964). Ve třicátých letech ovšem stranu reálně neřídil předseda Thorez, nýbrž jeho blízký přítel a spolupracovník Evžen Fried, židovský revolucionář z východního Slovenska, především ale stálý představitel Kominterny v západní Evropě. Zde narážíme na charakteristické rysy francouzského komunismu – stalinský aparát, úzkou vazbu na kremelské centrum a bezmeznou poslušnost sovětským soudruhům – specifika, která straně určí konzervativní stalinskou strnulost až do konce studené války.

Rigorózní strategie classe contre classe, kterou PCF zpočátku aplikovala, zapovídala jakoukoli spolupráci s třídním nepřítelem, a to včetně levicových „sociálfašistů“. Nepočetná avantgarda komunistických revolucionářů se tak dobrovolně izolovala na okraji politické scény. Významným milníkem byl proto rok 1934, kdy se strana v souladu se změnou zahraniční politiky SSSR, reflektující Hitlerův vzestup, otevřela socialistům. Spolupráce byla brzy rozšířena na celé levicové spektrum v "Lidovou frontu práce, svobody a míru". Prosté hájení buržoazní demokracie proti fašizující pravici bylo záhy povýšeno na obranu Francie jako vlasti. Komunisté uznali trikolóru i Marseillaise a odvolávali se na dědictví národních dějin, stavíce se do role jejich přímých a logických pokračovatelů.

"Kombinace antifašismu a obrany dělnických, sovětských a národních zájmů byla harmonická a nesla excelentní výsledky."<fnref n="172" /> Sekta o 25 tisících členech se proměnila v masovou politickou stranu. PCF se svezla na vlně vrcholící hospodářské krize a úpadku životní úrovně třicátých let.

<footnote n="171">¹⁷¹ PCF, *Parti communiste français*, Francouzská komunistická strana. Česká literatura se na zkratce neshoduje (FKS, KSF), a proto zachováme francouzský tvar.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² LAZAR, M.: "PCF", s. 774, in: SIRINELLI, J.-F. (ed); Dictionnaire historique de la vie politique française au XXᵉ siècle, Paris, 1995.</footnote>
# Francouzský komunismus 1944-1947

Ondřej Vosátka

Zhroucení východního bloku a rozpad Sovětského svazu měly destruktivní vliv na obě tradičně silné západoevropské komunistické strany: první (italská) zvolila dobrovolný zánik, druhá (francouzská) se odsoudila k marginální politické úloze, ideové vyprázdněnosti a přetrvávající vnitřní krizi – na počátku 21. století přežívá jen jako odlesk vlastní slavné minulosti. Takřka půlstoletí moderních francouzských dějin byla PCF<fnref n="171" /> přední stálicí domácí politické scény, přes tři desítky let vévodila všem levicovým silám...

Námi sledované období 1944-47 je zajímavé hned z několika hledisek. Komunisté vyrostli do velkolepé síly z ruin, do kterých je uvrhl nezdar Lidové fronty a sovětsko-německý pakt z r. 1939. Míra, s jakou byli tehdy přijati veřejností, byla nevídaná a volební vítězství (26%) z nich rázem učinilo politickou entitu číslo jedna: novum. Čím vysvětlit tak dramatickou expanzi komunistického fenoménu v zemi, kde se nositelkou svobody staly angloamerické armády? Jaké byly vůbec záměry, se kterými se komunistická strana svým vstupem do vlády rozhodla kompromitovat svou revoluční identitu? Měla v úmyslu uchopit moc? Pokud ano, tak jakým způsobem a s jakou strategií? A co způsobilo, že si tuto bezpochyby jedinou skutečnou revoluční příležitost, jakou kdy francouzští komunisté měli poznat, nechala uniknout? A konečně, co pro PCF znamenalo její vyloučení z vlády v květnu 1947? Lze v této souvislosti hovořit o pádu?

## I. TOURS 1920 – HÔTEL DE MATIGNON 1944/45

Komunistická strana Francie vznikla na tourském sjezdu na sklonku roku 1920 jako revoluční odštěp socialistů. V okamžiku svého zrodu stejně jako ještě dlouho poté však zůstávala příliš slabá, než aby představovala vážnou hrozbu politickému systému. Své sesterské straně sice s úspěchem odlákala většinu členstva, otázka podřízenosti Kominterně však neměla být ani dělnickým schizmatem zcela rozhodnuta. Vlny hromadných odchodů, častá vylučování řadových členů i výše postavených funkcionářů a hluboká nejednotnost ochromovaly novorozenou stranu celé jedno desetiletí.

Od poloviny 20. let byla PCF přetvářena podle ruského modelu. Proces tzv. bolševizace přinesl především restrukturalizaci členské základny do továrních a podnikových buněk, zavedení demokratického centralismu a vytvoření stálého stranického aparátu. V roce 1931 se v PCF prosadily stalinské kádry školené přímo v Moskvě a do čela se dostal mladý Maurice Thorez, který stranu vedl po celý zbytek svého života (†1964). Ve třicátých letech ovšem stranu reálně neřídil předseda Thorez, nýbrž jeho blízký přítel a spolupracovník Evžen Fried, židovský revolucionář z východního Slovenska, především ale stálý představitel Kominterny v západní Evropě. Zde narážíme na charakteristické rysy francouzského komunismu – stalinský aparát, úzkou vazbu na kremelské centrum a bezmeznou poslušnost sovětským soudruhům – specifika, která straně určí konzervativní stalinskou strnulost až do konce studené války.

Rigorózní strategie classe contre classe, kterou PCF zpočátku aplikovala, zapovídala jakoukoli spolupráci s třídním nepřítelem, a to včetně levicových „sociálfašistů“. Nepočetná avantgarda komunistických revolucionářů se tak dobrovolně izolovala na okraji politické scény. Významným milníkem byl proto rok 1934, kdy se strana v souladu se změnou zahraniční politiky SSSR, reflektující Hitlerův vzestup, otevřela socialistům. Spolupráce byla brzy rozšířena na celé levicové spektrum v "Lidovou frontu práce, svobody a míru". Prosté hájení buržoazní demokracie proti fašizující pravici bylo záhy povýšeno na obranu Francie jako vlasti. Komunisté uznali trikolóru i Marseillaise a odvolávali se na dědictví národních dějin, stavíce se do role jejich přímých a logických pokračovatelů.

"Kombinace antifašismu a obrany dělnických, sovětských a národních zájmů byla harmonická a nesla excelentní výsledky."<fnref n="172" /> Sekta o 25 tisících členech se proměnila v masovou politickou stranu. PCF se svezla na vlně vrcholící hospodářské krize a úpadku životní úrovně třicátých let.

<footnote n="171">¹⁷¹ PCF, *Parti communiste français*, Francouzská komunistická strana. Česká literatura se na zkratce neshoduje (FKS, KSF), a proto zachováme francouzský tvar.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² LAZAR, M.: "PCF", s. 774, in: SIRINELLI, J.-F. (ed); Dictionnaire historique de la vie politique française au XXᵉ siècle, Paris, 1995.</footnote>
Hlas pro komunisty v sobě nesl výraz vzpoury proti pořádku a stranická legitimace znamenala pro dělníka nově nabytou identitu. Z *L'Humanité* se stal třetí nejčtenější deník v zemi, přidružené masové organizace vítaly nové členy po desítkách tisíc a když strana v září 1937 dosáhla počtu 328 000 členů, byli socialisté už daleko pozadu. Parlamentní volby (1936) znamenaly největší triumf: PCF zdvojnásobila svoji voličskou obec na 15% a poslaneckou přítomnost rozšířila z 10 na 72 křesel. Mohla tak ze sněmovny svými hlasy podporovat vládu, na které, prozatím a na příkaz Kominterny, neměla přímo participovat.

Dlouhodobý přínos pěti let Lidové fronty je dán tím, že se komunisté s úspěchem prosadili ve francouzském proletariátu a stali se skutečnou dělnickou stranou, a tedy i politickou a sociální realitou Francie 20. století. Na tom už nic nezměnil ani prudký pád, který stranu postihl na podzim 1939.173 Na sovětsko-německý pakt a z něj vyplývající návrat k třídnímu pojetí války přistoupili i nejvyšší komunisté jen velmi neochotně. Daladierova vláda postavila stranu mimo zákon a vlna antikomunismu a masových odchodů ji během několika měsíců ohlodala až na tuhé bolševické jádro deseti tisíc věrných.

## I/1 VERSUS GENERÁL DE GAULLE

Vpád hitlerovských vojsk do Sovětského svazu vyřešil ambivalentní vztah francouzských komunistů k Německu; od tohoto okamžiku směrovala PCF všechny své síly na boj proti okupantovi. Především díky efektivitě ilegální stranické organizace a disciplíně jednotlivých členů komunisté brzy disponovali nejdynamičtější odbojovou organizací z celé podzemní Francie. Toto superiorní postavení bylo nezbytné vzhledem k mocenským ambicím, které strana měla.

V roce 1943 se politická situace již viditelně polarizovala na dvě dominantní a vzájemně protikladné veličiny: komunismus a gaullismus. PCF vedla domácí odboj k větší nezávislosti na de Gaullovi, ba přímo do konkurenční role vůči jeho alžírské vládě. Vynakládala přitom intenzivní úsilí, aby sama byla chápána jako ztělesnění celého domácího hnutí odporu. Mezi domácí a exilovou odbojovou linií se vedl zásadní střet o legitimitu vůdčí síly celonárodního osvobozeneckého hnutí.174

V tomto zápase se jako rozhodující okamžik jevilo očekávané spojenecké vylodění na francouzských plážích, po němž mělo dojít k převzetí moci po okupantovi a vichstickém režimu. Je přitom klíčové, jakým způsobem obě strany určovaly novou francouzskou legalitu. Komunisté se za pomoci sítě národních výborů snažili etablovat účinnou strukturu veřejné správy – opírajíce se o lidový odboj, vycházeli zdola. De Gaulle jmenoval vlastní komisaře republiky, prefekty a podprefekty, kterým přiznal nevídaně rozsáhlé pravomoci – hájil obnovení republiky v prerogativech z roku 1939, a postupoval proto přesně opačně: shora.

Přes počáteční slibný vývoj osvobození v létě 1944 neproběhlo podle ambiciózních představ komunistů a de Gaulle dokázal především silou své osobnosti prosadit svůj řád. Okamžitě po návratu do osvobozené Paříže pak učinil nezbytná opatření k eliminaci mocenských konkurentů; nařídil rozpustit polovojenská uskupení domácího odboje, v nichž měli komunisté výrazný vliv, a jejich členy přeřadit do pravidelné armády. Vláda v srpnu 1944 měla ještě daleko k tomu, aby držela moc v zemi plně v rukou, osvobozenecký chaos se ale dařilo úspěšně zvládat.175

Na podzim se rozpoutal ostrý politický konflikt okolo Vlasteneckých milic.176 Vlastenecké milice byla odbojová organizace, která podobně jako ostatní kryptokomunistická uskupení byla založena pod hlavičkou Národní rady odboje, reálně ale úzce kontrolována komunistickou stranou. Svým posláním vojensky organizovat dělnické masy přímo v továrnách budila od počátku značnou nedůvěru. Po spojenecké invazi se gardy transformovaly v paralelní policejní sílu a svoji zanícenost manifestovaly především v živelném a krvavém pronásledování válečných zrádců; prováděly

<footnote n="173">173 Násilnému záříjovému propadu už předcházel pozvolný útlum sympatíi, který vyplýval především z prointervenčního postoje PCF ke španělské občanské válce a z odmítnutí mnichovské dohody – dvou faktorů, se kterými se většinová pacifistická společnost nemohla ztotožnit.</footnote>

<footnote n="174">174 Pro bližší studium pozice PCF v odboji včetně rozboru jednotlivých kryptokomunistických organizací viz relevantní kapitoly v COURTOIS, S., LAZAR, M.: Histoire du Parti communiste français, Paris, 1995; BUTON, P.: Les lendemaines qui déchantent. Le Parti communiste français řá la Libération, Paris, 1993; a BECKER, J.-J.: Le Parti communiste français veut-il prendre le pouvoir? La stratégie du PCF de 1930 ř nos jours, Paris, 1981. Dále též příslušná hesla v SIRINELLI: Dictionnaire...</footnote>

<footnote n="175">175 "Reorganizace veřejné moci, důkladně připravovaná gaullisty od léta 1943, přinesla své ovoce: Stačila-li PCF díky příznivým okolnostem ovládnout ještě četné obce, nemohla už zaplnit mocenské vakuum na úrovni státu, vlády nebo departementů." COURTOIS, LAZAR, Histoire du Parti..., s. 199.</footnote>

<footnote n="176">176 Původní adjektivum "dělnické" bylo několikrát měněno (vlastenecké dělnické, vlastenecké dělnicko-rolnické), než se ujala nejpřijatelnější verze: Vlastenecké milice, *Milices patriotiques*. (Řídce též Vlastenecké gardy, *Gardes patriotiques*.)</footnote>
Hlas pro komunisty v sobě nesl výraz vzpoury proti pořádku a stranická legitimace znamenala pro dělníka nově nabytou identitu. Z *L'Humanité* se stal třetí nejčtenější deník v zemi, přidružené masové organizace vítaly nové členy po desítkách tisíc a když strana v září 1937 dosáhla počtu 328 000 členů, byli socialisté už daleko pozadu. Parlamentní volby (1936) znamenaly největší triumf: PCF zdvojnásobila svoji voličskou obec na 15% a poslaneckou přítomnost rozšířila z 10 na 72 křesel. Mohla tak ze sněmovny svými hlasy podporovat vládu, na které, prozatím a na příkaz Kominterny, neměla přímo participovat.

Dlouhodobý přínos pěti let Lidové fronty je dán tím, že se komunisté s úspěchem prosadili ve francouzském proletariátu a stali se skutečnou dělnickou stranou, a tedy i politickou a sociální realitou Francie 20. století. Na tom už nic nezměnil ani prudký pád, který stranu postihl na podzim 1939.173 Na sovětsko-německý pakt a z něj vyplývající návrat k třídnímu pojetí války přistoupili i nejvyšší komunisté jen velmi neochotně. Daladierova vláda postavila stranu mimo zákon a vlna antikomunismu a masových odchodů ji během několika měsíců ohlodala až na tuhé bolševické jádro deseti tisíc věrných.

## I/1 VERSUS GENERÁL DE GAULLE

Vpád hitlerovských vojsk do Sovětského svazu vyřešil ambivalentní vztah francouzských komunistů k Německu; od tohoto okamžiku směrovala PCF všechny své síly na boj proti okupantovi. Především díky efektivitě ilegální stranické organizace a disciplíně jednotlivých členů komunisté brzy disponovali nejdynamičtější odbojovou organizací z celé podzemní Francie. Toto superiorní postavení bylo nezbytné vzhledem k mocenským ambicím, které strana měla.

V roce 1943 se politická situace již viditelně polarizovala na dvě dominantní a vzájemně protikladné veličiny: komunismus a gaullismus. PCF vedla domácí odboj k větší nezávislosti na de Gaullovi, ba přímo do konkurenční role vůči jeho alžírské vládě. Vynakládala přitom intenzivní úsilí, aby sama byla chápána jako ztělesnění celého domácího hnutí odporu. Mezi domácí a exilovou odbojovou linií se vedl zásadní střet o legitimitu vůdčí síly celonárodního osvobozeneckého hnutí.174

V tomto zápase se jako rozhodující okamžik jevilo očekávané spojenecké vylodění na francouzských plážích, po němž mělo dojít k převzetí moci po okupantovi a vichstickém režimu. Je přitom klíčové, jakým způsobem obě strany určovaly novou francouzskou legalitu. Komunisté se za pomoci sítě národních výborů snažili etablovat účinnou strukturu veřejné správy – opírajíce se o lidový odboj, vycházeli zdola. De Gaulle jmenoval vlastní komisaře republiky, prefekty a podprefekty, kterým přiznal nevídaně rozsáhlé pravomoci – hájil obnovení republiky v prerogativech z roku 1939, a postupoval proto přesně opačně: shora.

Přes počáteční slibný vývoj osvobození v létě 1944 neproběhlo podle ambiciózních představ komunistů a de Gaulle dokázal především silou své osobnosti prosadit svůj řád. Okamžitě po návratu do osvobozené Paříže pak učinil nezbytná opatření k eliminaci mocenských konkurentů; nařídil rozpustit polovojenská uskupení domácího odboje, v nichž měli komunisté výrazný vliv, a jejich členy přeřadit do pravidelné armády. Vláda v srpnu 1944 měla ještě daleko k tomu, aby držela moc v zemi plně v rukou, osvobozenecký chaos se ale dařilo úspěšně zvládat.175

Na podzim se rozpoutal ostrý politický konflikt okolo Vlasteneckých milic.176 Vlastenecké milice byla odbojová organizace, která podobně jako ostatní kryptokomunistická uskupení byla založena pod hlavičkou Národní rady odboje, reálně ale úzce kontrolována komunistickou stranou. Svým posláním vojensky organizovat dělnické masy přímo v továrnách budila od počátku značnou nedůvěru. Po spojenecké invazi se gardy transformovaly v paralelní policejní sílu a svoji zanícenost manifestovaly především v živelném a krvavém pronásledování válečných zrádců; prováděly

<footnote n="173">173 Násilnému záříjovému propadu už předcházel pozvolný útlum sympatií, který vyplýval především z prointervenčního postoje PCF ke španělské občanské válce a z odmítnutí mnichovské dohody – dvou faktorů, se kterými se většinová pacifistická společnost nemohla ztotožnit.</footnote>

<footnote n="174">174 Pro bližší studium pozice PCF v odboji včetně rozboru jednotlivých kryptokomunistických organizací viz relevantní kapitoly v COURTOIS, S., LAZAR, M.: Histoire du Parti communiste français, Paris, 1995; BUTON, P.: Les lendemaines qui déchantent. Le Parti communiste français řá la Libération, Paris, 1993; a BECKER, J.-J.: Le Parti communiste français veut-il prendre le pouvoir? La stratégie du PCF de 1930 ř nos jours, Paris, 1981. Dále též příslušná hesla v SIRINELLI: Dictionnaire...</footnote>

<footnote n="175">175 "Reorganizace veřejné moci, důkladně připravovaná gaullisty od léta 1943, přinesla své ovoce: Stačila-li PCF díky příznivým okolnostem ovládnout ještě četné obce, nemohla už zaplnit mocenské vakuum na úrovni státu, vlády nebo departementů." COURTOIS, LAZAR, Histoire du Parti..., s. 199.</footnote>

<footnote n="176">176 Původní adjektivum "dělnické" bylo několikrát měněno (vlastenecké dělnické, vlastenecké dělnicko-rolnické), než se ujala nejpřijatelnější verze: Vlastenecké milice, *Milices patriotiques*. (Řídce též Vlastenecké gardy, *Gardes patriotiques*.)</footnote>
domovní prohlídky a exekuce, zatýkaly kolaboranty. Ze své podstaty jednaly často rychleji a dřív,
než mohly zakročit státní úřady nebo legální policie. Komunisté milice propagovali jako ochránce
před pátou kolonou – slovy stranického předáka Duclose to byl "bdělý hlídač republikánského
pořádku". Pro legální moc ovšem svým charakterem, určením a aktivitou představovaly vážnou
hrozbu, a de Gaulle proto 28. října 1944 nařídil milice rozpustit. Rozhodnutí o likvidaci milic,
posledního želízka v ohni, které zbylo z hrozivého potenciálu, jež strana díky své účasti v odboji
vystavěla, zahnalo PCF do kouta, a komunistům nezbylo, než se dát na odhodlaný odpor. Nástroje
propagandy nyní nasměrovali proti státní moci, masové organizace spolu s odbory mobilizovaly lid
proti de Gaullovi a pařížskými ulicemi defilovaly sevřené řady desítek tisíc uniformovaných
milicionářů. Několik týdnů žila Francie v nejvyšším napětí.

27. listopadu 1944 se ze Sovětského svazu vrátil nezpochybněný vůdce francouzského komunismu, Maurice Thorez.177 Svůj politický comeback si odbyl o tři dny později na monstrózním meetingu v pařížském Zimním velodromu. Přestože se Francie pátý týden zmítala v boji o Vlastenecké gardy, v očekávaném projevu se generální tajemník o milicích ani slovem nezmínil. Thorez se do vlasti vrátil s jednoznačným poselstvím od Stalina poručit dosavadnímu konfliktnímu kurzu PCF zpětný chod. Přechod byl završen na schůzi Ústředního výboru v Ivry (21. - 23. ledna 1945). Thorez se v projevu s lapidárním titulem o třech slovesech S'unir, combattre, travailler (Sjednotit se, bojovat, pracovat) vyslovil pro jednotný stát, policii a armádu, a definitivně tím odepsal existenci národních výborů, respektive vlasteneckých milic. Komunisté začali agitovat za výstavbu silné pravidelné francouzské armády a urychlené nastartování průmyslové výroby, propaganda přestala zpochybňovat de Gaullovu vládu a stranické vedení jednalo se socialisty o sloučení obou stran. X. sjezd strany v červnu 1945 měl posloužit k okázalému potvrzení nové strategie. Komunistická strana jako pozitivní a státotvorný element francouzské politické scény. A tak jako návrat Togliattiho na jaře 1944 přiměl italské komunisty ke spolupráci s maršálem Badogliem, i Thorez na podzim téhož roku donutil francouzské komunisty ke spolupráci s generálem de Gaullem178 – dveře k sérii tripartitních vlád 1945-47 byly otevřeny.

Podoba rozuzlení, jakou vzal na sebe nakonec antagonismus obou proudů, které z druhé světové války vyšly jako hlavní síly – komunismu a gaullismu – svědčí o neutlumené vervě PCF. Jakkoli totiž strana uznala mocenskou linii de Gaulla za legální, generál zůstal jejím největším domácím protivníkem, a jakmile to porážka hitlerovského Německa umožnila, komunisté se přeorientovali z důrazu na válečné úsilí opět proti němu. Nebylo-li možné srazit ho v otevřeném boji, mělo se udělat vše proto, aby odešel sám.

První příležitost přišla hned po vyhraných volbách na podzim 1945. Komunisté byli donuceni souhlasit s de Gaullovým předsednictvím vlády, ale ultimativně požadovali jedno ze tří klíčových ministerstev – vnitro, armádu nebo zahraničí. PCF musela brát ohled na názor většinové populace a řadu důležitých socialistů, a nemohla proto v tomto sporu zajít příliš daleko, např. označit de Gaulla za diktátora a otevřeně žádat jeho demisi. Generál tehdy ještě dokázal vnutit komunistické straně své řešení,<fnref n="179" /> v dalším kole klání ale PCF podpořila omezení armádního rozpočtu (neloajalita vůči generálovi a jeho resortu) a zveřejnila svůj projekt ústavy (provokace jednokomorovým parlamentem a jemu podřízenou exekutivou), čímž k de Gaullově odchodu 20. ledna 1946 nakonec výrazně přispěla. Pro tento úspěch bylo klíčové, že komunisté dokázali eliminovat svého úhlavního protivníka velmi čistou hrou, aniž by vystrašili nic netušící veřejnost.

## II. EXPANZE KOMUNISTICKÉHO FENOMÉNU

### II/1 POVÁLEČNÝ NÁSTUP KOMUNISMU V EVROPSKÉM KONTEXTU

Vzestup komunismu byl nejzřetelnější ve Francii a v Itálii, nelze jej však vymezovat na tyto dvě země – ve své době byl vlastní celé západní Evropě. Desetiprocentní volební zisky menších západních KS se jeví jako spektakulární především ve srovnání s minimálními výsledky, které tyto

<footnote n="177">177 Generální tajemník PCF Maurice Thorez na začátku války povinně narukoval do armády, za měsíc ovšem od svého pluku dezertoval a tajně uprchl do Sovětského svazu. Po celou dobu války se skrýval v blízké přítomnosti Stalina a pod jeho zvláštní patronací. Vojenský tribunál v Amiens ho za dezerci odsoudil na šest let do vězení. Protože měl de Gaulle živý zájem na dobrých vztazích s SSSR, Thorez byl 6. listopadu 1944 omilostněn a tři týdny nato přistál v Paříži.</footnote>

<footnote n="178">178 Komunisté měli své zástupce v generálově vládě už téměř rok, od jara 1944. Už od podzimu 1943 vyvíjel de Gaulle značné úsilí začlenit PCF do alžířské vlády, nechtěl ovšem ustoupit komunistickým požadavkům a dovolit jim volný výběr křesel, a proto zástupci PCF, dvojice François Billoux (ministr okupovaných území) a Fernand Grenier (ministr letectví), vstoupili do vlády až 4. dubna 1944.</footnote>

<footnote n="179">179 Resort národní obrany byl rozdělen na dvě podčásti; Armádu a Zbrojení. Zbrojení získali komunisté stabilně v dalších kabinetech (ministr Charles Tillon). De Gaulle si národní obranu ponechal pod vlastním dohledem.</footnote>
domovní prohlídky a exekuce, zatýkaly kolaboranty. Ze své podstaty jednaly často rychleji a dřív,
než mohly zakročit státní úřady nebo legální policie. Komunisté milice propagovali jako ochránce
před pátou kolonou – slovy stranického předáka Duclose to byl "bdělý hlídač republikánského
pořádku". Pro legální moc ovšem svým charakterem, určením a aktivitou představovaly vážnou
hrozbu, a de Gaulle proto 28. října 1944 nařídil milice rozpustit. Rozhodnutí o likvidaci milic,
posledního želízka v ohni, které zbylo z hrozivého potenciálu, jež strana díky své účasti v odboji
vystavěla, zahnalo PCF do kouta, a komunistům nezbylo, než se dát na odhodlaný odpor. Nástroje
propagandy nyní nasměrovali proti státní moci, masové organizace spolu s odbory mobilizovaly lid
proti de Gaullovi a pařížskými ulicemi defilovaly sevřené řady desítek tisíc uniformovaných
milicionářů. Několik týdnů žila Francie v nejvyšším napětí.

27. listopadu 1944 se ze Sovětského svazu vrátil nezpochybněný vůdce francouzského komunismu, Maurice Thorez.177 Svůj politický comeback si odbyl o tři dny později na monstrózním meetingu v pařížském Zimním velodromu. Přestože se Francie pátý týden zmítala v boji o Vlastenecké gardy, v očekávaném projevu se generální tajemník o milicích ani slovem nezmínil. Thorez se do vlasti vrátil s jednoznačným poselstvím od Stalina poručit dosavadnímu konfliktnímu kurzu PCF zpětný chod. Přechod byl završen na schůzi Ústředního výboru v Ivry (21. - 23. ledna 1945). Thorez se v projevu s lapidárním titulem o třech slovesech S'unir, combattre, travailler (Sjednotit se, bojovat, pracovat) vyslovil pro jednotný stát, policii a armádu, a definitivně tím odepsal existenci národních výborů, respektive vlasteneckých milic. Komunisté začali agitovat za výstavbu silné pravidelné francouzské armády a urychlené nastartování průmyslové výroby, propaganda přestala zpochybňovat de Gaullovu vládu a stranické vedení jednalo se socialisty o sloučení obou stran. X. sjezd strany v červnu 1945 měl posloužit k okázalému potvrzení nové strategie. Komunistická strana jako pozitivní a státotvorný element francouzské politické scény. A tak jako návrat Togliattiho na jaře 1944 přiměl italské komunisty ke spolupráci s maršálem Badogliem, i Thorez na podzim téhož roku donutil francouzské komunisty ke spolupráci s generálem de Gaullem178 – dveře k sérii tripartitních vlád 1945-47 byly otevřeny.

Podoba rozuzlení, jakou vzal na sebe nakonec antagonismus obou proudů, které z druhé
světové války vyšly jako hlavní síly – komunismu a gaullismu – svědčí o neutlumené vervě PCF.
Jakkoli totiž strana uznala mocenskou linii de Gaulla za legální, generál zůstal jejím největším
domácím protivníkem, a jakmile to porážka hitlerovského Německa umožnila, komunisté se
přeorientovali z důrazu na válečné úsilí opět proti němu. Nebylo-li možné srazit ho v otevřeném
boji, mělo se udělat vše proto, aby odešel sám.

První příležitost přišla hned po vyhraných volbách na podzim 1945. Komunisté byli donuceni souhlasit s de Gaullovým předsednictvím vlády, ale ultimativně požadovali jedno ze tří klíčových ministerstev – vnitro, armádu nebo zahraničí. PCF musela brát ohled na názor většinové populace a řadu důležitých socialistů, a nemohla proto v tomto sporu zajít příliš daleko, např. označit de Gaulla za diktátora a otevřeně žádat jeho demisi. Generál tehdy ještě dokázal vnutit komunistické straně své řešení,<fnref n="179" /> v dalším kole klání ale PCF podpořila omezení armádního rozpočtu (neloajalita vůči generálovi a jeho resortu) a zveřejnila svůj projekt ústavy (provokace jednokomorovým parlamentem a jemu podřízenou exekutivou), čímž k de Gaullově odchodu 20. ledna 1946 nakonec výrazně přispěla. Pro tento úspěch bylo klíčové, že komunisté dokázali eliminovat svého úhlavního protivníka velmi čistou hrou, aniž by vystrašili nic netušící veřejnost.

II. EXPANZE KOMUNISTICKÉHO FENOMÉNU

II/1 POVÁLEČNÝ NÁSTUP KOMUNISMU V EVROPSKÉM KONTEXTU

Vzestup komunismu byl nejzřetelnější ve Francii a v Itálii, nelze jej však vymezovat na tyto dvě
země – ve své době byl vlastní celé západní Evropě. Desetiprocentní volební zisky menších
západních KS se jeví jako spektakulární především ve srovnání s minimálními výsledky, které tyto

<footnote n="177">177 Generální tajemník PCF Maurice Thorez na začátku války povinně narukoval do armády, za měsíc ovšem od svého pluku dezertoval a tajně uprchl do Sovětského svazu. Po celou dobu války se skryval v blízké přítomnosti Stalina a pod jeho zvláštní patronací. Vojenský tribunál v Amiens ho za dezerci odsoudil na šest let do vězení. Protože měl de Gaulle živý zájem na dobrých vztazích s SSSR, Thorez byl 6. listopadu 1944 omilostněn a tři týdny nato přistál v Paříži.</footnote>

<footnote n="178">178 Komunisté měli své zástupce v generálově vládě už téměř rok, od jara 1944. Už od podzimu 1943 vyvíjel de Gaulle značné úsilí začlenit PCF do alžířské vlády, nechtěl ovšem ustoupit komunistickým požadavkům a dovolit jim volný výběr křesel, a proto zástupci PCF, dvojice François Billoux (ministr okupovaných území) a Fernand Grenier (ministr letectví), vstoupili do vlády až 4. dubna 1944.</footnote>

<footnote n="179">179 Resort národní obrany byl rozdělen na dvě podčásti; Armádu a Zbrojení. Zbrojení získali komunisté stabilně v dalších kabinetech (ministr Charles Tillon). De Gaulle si národní obranu ponechal pod vlastním dohledem.</footnote>
strany dosahovaly před válkou. Francouzský případ oproti nim stavěl na průniku z éry Lidové fronty, ze kterého po válce expandoval dál, zejména mezi zemědělce, intelektuály a částečně do střední třídy, ve které rovněž živil své ambice. Jenom italští komunisté byli určeni naprosto specifickými podmínkami Mussoliniho totalitní diktatury, proti které se za cenu enormních obětí udrželi jako jediná kontinuální a účinná opoziční síla, což jim po válce zajistilo neobyčejný morální a politický kapitál. V prvních volbách (1946) přesvědčili Togliattiho komunisté 20% voličů a po celých čtyřicet let fungovali jako domácí politická síla číslo dvě.

Existují tři hlavní příčiny tohoto evropského trendu. Zaprvé, část prestiže SSSR, která vzešla z jeho zápasu s hitlerovským Německem a která byla nadto saturovaná intenzivní protibolševickou propagandou, se přelila na komunistické strany. Na intermezzo PCF z let 1939-41 se kolektivně zapomnělo a kritika Sovětského svazu byla obecně vnímaná jako výraz proněmeckých sympatií.<fnref n="180" />

Za druhé, jedinečná dobová atmosféra. Osvobození a konec války s sebou nesly naděje nového, sociálně spravedlivého pořádku – lidé snili sen o rovnosti a blahobytu. Série znárodňování hospodářských gigantů bořila "finanční feudalismus" a nastolovala "skutečnou hospodářskou a sociální demokracii".<fnref n="181" /> Žádný francouzský režim ve svém počátku nenesl tolik nadějí jako rodící se IV. republika, a není proto divu, že část společnosti nacházela v tomto novém světě místo pro komunisty.

Rozhodujícím předpokladem ale byly odbojové a partyzánské aktivity jednotlivých KS okupovaných států. Francouzští komunisté ještě po skončení války pořádali manifestace k poctě vlastního odbojového hrdinství a zpětně posilovali svoji mučednickou aureolu, prezentovali se jako *Parti des 75 000 fusillés*.<fnref n="182" /> Usilovali o monopol na antifašismu a vlastenectví s cílem a posteriori degradovat přínos de Gaullovy exilové vlády.<fnref n="183" />

Souběžně s rozmachem PCF si svoji pozici ve společnosti udržel antikomunismus. Na politické scéně jej zastával především generál de Gaulle. Je ale vhodné též podtrhnout úlohu socialistů, kteří si dokázali v poválečné euforii z velké části zachovat chladný úsudek. Vlivné antikomunistické proudy rovněž převládali ve státních institucích – úřadech, justici, policii, armádě. Tyto síly pak v klíčových okamžicích dokázaly vnutit národu svoji vůli a prosadit vlastní řešení. Jedině tak se rozmach komunismu na jedné straně a nezdar plánu na lidové povstání na straně druhé nejeví jako protimluv.

## II/2 LIDOVÝ POTENCIÁL

Poválečný vzestup strany a jí dosažená prvenství lze dokumentovat kvantitativními ukazateli: Jestliže po osvobození Paříže, v srpnu 1944, měla PCF jen 60 tisíc členů, už do konce téhož roku stačila s 368 tisíci překonat svůj historický rekord z předválečného období, aby v prosinci 1946 dosáhla svého maxima – 814 000 členských legitimací.<fnref n="184" /> Komunisté se přitom neomezili jen na vlastní stranickou strukturu. K širšímu rozvětvení vlivu a efektivnějšímu ovládání společnosti přispívala celá řada stranou ovládaných masových organizací.

Početní exploze s sebou nesla i svá negativa a problémy. Nováčkům bylo třeba vštípit respekt ke stranické hierarchii, uvyknout je disciplíně a účasti na rituálech, zasvětit do oficiální verze stranických dějin a vnuknout bezmeznou lásku k SSSR.<fnref n="185" /> Na kádrových obtížích PCF se rovněž významnou měrou podílely lidské ztráty z odboje. Přednost při postupu do řídících pozic přitom dostali poddajní, loajální a dlouhými léty ověření straníci. Za války "kompletně dezorganizovaný aparat nestačil na všechno dohlížet" a řada funkcionářů se těšila relativní svobodě a nezávislosti na stranickém vedení. Nyní "bylo nutné potížisty srovnat do latě, aby aparat obnovil svoji rozhodující úlohu."<fnref n="186" />

PCF po válce neobyčejně kulturně vyzařovala. Díky průniku mezi intelektuály a umělce, jejichž četné dosavadní organizační celky se podařilo sloučit v jediný, všeobjímající svaz, komunisté tvrdili,

<footnote n="180">¹⁸⁰ "Poválečný filo-komunismus se tedy jeví více jako filo-sovětismus." BECKER, J.-J.: "Anticommunisme", in: SIRINELLI: Dictionnaire..., s. 35.</footnote>

<footnote n="181">¹⁸¹ Termíný z Charty Národní rady odboje, březen 1944.</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² "Strana 75 tisíc zastřelených", tedy 75 tisíc komunistů, kteří měli být nacisty nebo vichistickým režimem pro svoji vlasteneckou činnost popraveni. Řečeno slovy Beckera: "Císlo vskutku krásně fantaskí." (BECKER: Le Parti..., s. 190.)</footnote>

<footnote n="183">¹⁸³ Kolektiv autorů díla "Století komunismů" rozšířuje výčet příčin příznačně i o záslužnou činnost komunistů v odborech během války. (WOLIKOW, S., TODOROV, A: "L'expansion européenne d'après-guerre", in: kol.: Le siècle des communismes, Paris, 2000, s. 222.)</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ Pro srovnání: SFIO 335 tisíc (říjen 1945), MRP 235 tisíc (1947).</footnote>

<footnote n="185">¹⁸⁵ COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 217.</footnote>

<footnote n="186">¹⁸⁶ DREYFUS, M.: PCF. Crises et dissidences. De 1920 à nos jours, Bruxelles, 1990, s. 97-98.</footnote>
strany dosahovaly před válkou. Francouzský případ oproti nim stavěl na průniku z éry Lidové fronty, ze kterého po válce expandoval dál, zejména mezi zemědělce, intelektuály a částečně do střední třídy, ve které rovněž živil své ambice. Jenom italští komunisté byli určeni naprosto specifickými podmínkami Mussoliniho totalitní diktatury, proti které se za cenu enormních obětí udrželi jako jediná kontinuální a účinná opoziční síla, což jim po válce zajistilo neobyčejný morální a politický kapitál. V prvních volbách (1946) přesvědčili Togliattiho komunisté 20% voličů a po celých čtyřicet let fungovali jako domácí politická síla číslo dvě.

Existují tři hlavní příčiny tohoto evropského trendu. Zaprvé, část prestiže SSSR, která vzešla z jeho zápasu s hitlerovským Německem a která byla nadto saturovaná intenzivní protibolševickou propagandou, se přelila na komunistické strany. Na intermezzo PCF z let 1939-41 se kolektivně zapomnělo a kritika Sovětského svazu byla obecně vnímaná jako výraz proněmeckých sympatií.<fnref n="180" />

Za druhé, jedinečná dobová atmosféra. Osvobození a konec války s sebou nesly naděje nového, sociálně spravedlivého pořádku – lidé snili sen o rovnosti a blahobytu. Série znárodňování hospodářských gigantů bořila "finanční feudalismus" a nastolovala "skutečnou hospodářskou a sociální demokracii".<fnref n="181" /> Žádný francouzský režim ve svém počátku nenesl tolik nadějí jako rodící se IV. republika, a není proto divu, že část společnosti nacházela v tomto novém světě místo pro komunisty.

Rozhodujícím předpokladem ale byly odbojové a partyzánské aktivity jednotlivých KS okupovaných států. Francouzští komunisté ještě po skončení války pořádali manifestace k poctě vlastního odbojového hrdinství a zpětně posilovali svoji mučednickou aureolu, prezentovali se jako *Parti des 75 000 fusillés*.<fnref n="182" /> Usilovali o monopol na antifašismu a vlastenectví s cílem a posteriori degradovat přínos de Gaullovy exilové vlády.<fnref n="183" />

Souběžně s rozmachem PCF si svoji pozici ve společnosti udržel antikomunismus. Na politické scéně jej zastával především generál de Gaulle. Je ale vhodné též podtrhnout úlohu socialistů, kteří si dokázali v poválečné euforii z velké části zachovat chladný úsudek. Vlivné antikomunistické proudy rovněž převládali ve státních institucích – úřadech, justici, policii, armádě. Tyto síly pak v klíčových okamžicích dokázaly vnutit národu svoji vůli a prosadit vlastní řešení. Jedině tak se rozmach komunismu na jedné straně a nezdar plánu na lidové povstání na straně druhé nejeví jako protimluv.

## II/2 LIDOVÝ POTENCIÁL

Poválečný vzestup strany a jí dosažená prvenství lze dokumentovat kvantitativními ukazateli: Jestliže po osvobození Paříže, v srpnu 1944, měla PCF jen 60 tisíc členů, už do konce téhož roku stačila s 368 tisíci překonat svůj historický rekord z předválečného období, aby v prosinci 1946 dosáhla svého maxima – 814 000 členských legitimací.<fnref n="184" /> Komunisté se přitom neomezili jen na vlastní stranickou strukturu. K širšímu rozvětvení vlivu a efektivnějšímu ovládání společnosti přispívala celá řada stranou ovládaných masových organizací.

Početní exploze s sebou nesla i svá negativa a problémy. Nováčkům bylo třeba vštípit respekt ke stranické hierarchii, uvyknout je disciplíně a účasti na rituálech, zasvětit do oficiální verze stranických dějin a vnuknout bezmeznou lásku k SSSR.<fnref n="185" /> Na kádrových obtížích PCF se rovněž významnou měrou podílely lidské ztráty z odboje. Přednost při postupu do řídících pozic přitom dostali poddajní, loajální a dlouhými léty ověření straníci. Za války "kompletně dezorganizovaný aparat nestačil na všechno dohlížet" a řada funkcionářů se těšila relativní svobodě a nezávislosti na stranickém vedení. Nyní "bylo nutné potížisty srovnat do latě, aby aparat obnovil svoji rozhodující úlohu."<fnref n="186" />

PCF po válce neobyčejně kulturně vyzařovala. Díky průniku mezi intelektuály a umělce, jejichž četné dosavadní organizační celky se podařilo sloučit v jediný, všeobjímající svaz, komunisté tvrdili,

<footnote n="180">¹⁸⁰ "Poválečný filo-komunismus se tedy jeví více jako filo-sovětismus." BECKER, J.-J.: "Anticommunisme", in: SIRINELLI: Dictionnaire..., s. 35.</footnote>

<footnote n="181">¹⁸¹ Termíný z Charty Národní rady odboje, březen 1944.</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² "Strana 75 tisíc zastřělených", tedy 75 tisíc komunistů, kteří měli být nacisty nebo vichistickým režimem pro svoji vlasteneckou činnost popraveni. Řečeno slovy Beckera: "Císlo vskutku krásně fantaskí." (BECKER: Le Parti..., s. 190.)</footnote>

<footnote n="183">¹⁸³ Kolektiv autorů díla "Století komunismů" rozšířuje výčet příčin příznačně i o záslužnou činnost komunistů v odborech během války. (WOLIKOW, S., TODOROV, A: "L'expansion européenne d'après-guerre", in: kol.: Le siècle des communismes, Paris, 2000, s. 222.)</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ Pro srovnání: SFIO 335 tisíc (říjen 1945), MRP 235 tisíc (1947).</footnote>

<footnote n="185">¹⁸⁵ COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 217.</footnote>

<footnote n="186">¹⁸⁶ DREYFUS, M.: PCF. Crises et dissidences. De 1920 à nos jours, Bruxelles, 1990, s. 97-98.</footnote>
že pod svými křídly sjednocují veškeré národní umění. A i přes relativní vnitrostranickou kulturní toleranci své umělce bedlivě střežili. Lidé z kultury byli cenní především pro svoji popularitu, o politice rozhodovalo vedení strany.

Povedený, až macešský vztah, který PCF v těchto letech pěstovala vůči dělnické třídě, se projevil chabějším zastoupením proletariátu ve straně. Dělníci sice dál volili komunistickou kandidátku, ale byli už mnohem méně ochotní vstupovat do strany. V Paříži, tradiční průmyslové baště PCF, dokonce komunisté zaznamenali mírný regres. V honbě za širokou volební podporou se stranická agitace orientovala více na státní zaměstnance, ženy a zejména zemědělce. V této souvislosti hovoříme o tzv. deproletarizaci strany – byť k ní došlo jen v relativní míře. Protože tento jev mohl vážně poškodit dělnický obraz strany, politbyro ho před veřejností tajilo.<fnref n="187" /> Zdařilý průnik na venkov se ale pozitivně odrazil v charakteru komunistického voličstva. PCF měla ze všech politických stran místně nejhomogennější a nejvyváženější elektorát.

Komunistická strana vévodila rovněž tisku – nejčtenější deník, večerník (Ce Soir) i týdeník (la Terre) patřily PCF. Komunistický tisk zaujímal více než čtvrtinu celonárodního nákladu. Ve srovnání s předválečným stavem tak rozšířil svůj podíl šestkrát. Pilířem byl deník *L'Humanité*, který koncem roku 1946 vykazoval průměrný náklad 430 000 výtisků. Stěží lze ale přehlédnout, že svůj vrchol z éry Lidové fronty překonal jen nepatrně. Započítáme-li periodika vydávaná na nižších stranických úrovních, odbojovou Národní frontou a ostatními masovými organizacemi, vzroste mediální kapacita PCF na 16 regionálních deníků a 58 týdeníků. Bilance vpravdě impozantní.<fnref n="188" />

Ke konci války došlo k definitivnímu obratu sil v CGT,<fnref n="189" /> jímž se završil pětadvacetiletý zápas komunistů a socialistů o tuto vůbec první a nyní největší a bezpochyby nejmocnější odborovou ústřednu. Ve většině jejich federací a svazů získali naprostou převahu komunisté. Početní stavy CGT se pro rok 1946 odhadují na tři až čtyři milióny.<fnref n="190" /> Komunisté hráli vysokou kartou CGT jak proti zaměstnavatelům, tak proti ostatním vládním stranám, ale konečně i proti samotné dělnické třídě. V letech 1945-47 to byl zdola jdoucí doplněk komunistické vládní správy ekonomických resortů.

Dynamický rozvoj členské základny PCF, doplněný růstem masových organizací, doprovázený konjunkturou stranického tisku a konečně manifestovaný volebními výsledky, dokumentuje poválečný rozmach francouzského komunismu a jeho prvenství ve společnosti. Nastala, řečeno slovy Beckera, doba "správy kapitálu". Nesmí ovšem ujít pozornosti, že hlavní vlna sympatií k PCF přišla v prvních měsících po osvobození, a tedy s poválečným nadšením; poté se růst čísel výrazně zpomalil. Za celý rok 1946 nestoupl počet členů PCF ani o 4% a s příchodem studené války klesly kvantitativní společenské ukazatele hluboko pod dosažené vrcholy.

### III. V TRIPARTITNÍCH KABINETECH

#### III/1 TROJÚHELNÍK PCF vs. SFIO vs. MRP

Triumf PCF v legislativních volbách z 21. října 1945 (26,2%) nebyl překvapením; konečně, jeho předehrou byly jarní komunální a záříjové kantonální volby, které vykreslily kontury nové politické mapy. V parlamentních volbách se hned za komunisty, ale s výrazným odstupem od nich, prosadili ještě socialisté (SFIO) a lidoví republikáni (MRP). Osmnáct měsíců budou tyto strany zasedat ve společné vládě. Tuto spolupráci tří nazýváme "tripartismus".

Poměr SFIO<fnref n="191" /> ke komunistům osciloval mezi dvěma protipóly. Povědomí marxistické identity volalo po vzájemné spolupráci, případně pak přímo po sloučení v jednotnou a mocnou stranu pracujících. Několik měsíců panovala v této otázce mezi oběmi stranami shoda, než se v létě 1945 sny o Francouzské dělnické straně rozplynuly v rozčílení socialistů nad nehorázností návrhu PCF, který presumoval spíše než rovné sloučení pohlcení socialistů komunistickým živlem. Možné

<footnote n="187">¹⁸⁷ Tuto problematiku rozpracovává COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 240-242, 245-248; a BUTON, F.: Les lendemaines..., s. 279-296.</footnote>

<footnote n="188">¹⁸⁸ COURTOIS, S.: "L'Humanité", in: SIRINELLI: Dictionnaire..., s. 502.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ CGT, *Confédération générale du travail*, Všeobecná konfederace práce. K dějinám CGT viz ROBERT, J.-L.: "CGT", s. 155-159; "CGTU", s. 159-160, in: SIRINELLI: Dictionnaire...</footnote>

<footnote n="190">¹⁹⁰ Jde o střízlivý odhad z ROBERT, J.-L.: "CGT", in: SIRINELLI: Dictionnaire..., s. 158. Ve své době byl početní stav propagandisticky nadhodnocován na 5-6 miliónů. Pro srovnání, druhou nejpočetnější ústřednou byla CFTC se 700 tisici.</footnote>

<footnote n="191">¹⁹¹ SFIO (*Section française de l'Internationale ouvrrière*) byla francouzská sociálně-demokratická strana s tradiční podporou v dělnické třídě a nižší buržoazii. Za války se socialisté nepřehlédnutelnou měrou angažovali v hnutí odporu (CAS, *Libération-Nord*) a v Národní radě odboje zaujímali silnou pozici, nicméně po osvobození si museli zachraňovat tvář rozsáhlymi čistkami ve vlastním aparátu, zejména na národní úrovni. V červenci 1940 totiž pro neomezené pravomoci Pétainovi zvedlo ruku 96 ze 132 socialistických zákonodárců.</footnote>
že pod svými křídly sjednocují veškeré národní umění. A i přes relativní vnitrostranickou kulturní toleranci své umělce bedlivě střežili. Lidé z kultury byli cenní především pro svoji popularitu, o politice rozhodovalo vedení strany.

Povedený, až macešský vztah, který PCF v těchto letech pěstovala vůči dělnické třídě, se projevil chabějším zastoupením proletariátu ve straně. Dělníci sice dál volili komunistickou kandidátku, ale byli už mnohem méně ochotní vstupovat do strany. V Paříži, tradiční průmyslové baště PCF, dokonce komunisté zaznamenali mírný regres. V honbě za širokou volební podporou se stranická agitace orientovala více na státní zaměstnance, ženy a zejména zemědělce. V této souvislosti hovoříme o tzv. deproletarizaci strany – byť k ní došlo jen v relativní míře. Protože tento jev mohl vážně poškodit dělnický obraz strany, politbyro ho před veřejností tajilo.<fnref n="187" /> Zdařilý průnik na venkov se ale pozitivně odrazil v charakteru komunistického voličstva. PCF měla ze všech politických stran místně nejhomogennější a nejvyváženější elektorát.

Komunistická strana vévodila rovněž tisku – nejčtenější deník, večerník (Ce Soir) i týdeník (la Terre) patřily PCF. Komunistický tisk zaujímal více než čtvrtinu celonárodního nákladu. Ve srovnání s předválečným stavem tak rozšířil svůj podíl šestkrát. Pilířem byl deník *L'Humanité*, který koncem roku 1946 vykazoval průměrný náklad 430 000 výtisků. Stěží lze ale přehlédnout, že svůj vrchol z éry Lidové fronty překonal jen nepatrně. Započítáme-li periodika vydávaná na nižších stranických úrovních, odbojovou Národní frontou a ostatními masovými organizacemi, vzroste mediální kapacita PCF na 16 regionálních deníků a 58 týdeníků. Bilance vpravdě impozantní.<fnref n="188" />

Ke konci války došlo k definitivnímu obratu sil v CGT,<fnref n="189" /> jímž se završil pětadvacetiletý zápas komunistů a socialistů o tuto vůbec první a nyní největší a bezpochyby nejmocnější odborovou ústřednu. Ve většině jejích federací a svazů získali naprostou převahu komunisté. Početní stavy CGT se pro rok 1946 odhadují na tři až čtyři milióny.<fnref n="190" /> Komunisté hráli vysokou kartou CGT jak proti zaměstnavatelům, tak proti ostatním vládním stranám, ale konečně i proti samotné dělnické třídě. V letech 1945-47 to byl zdola jdoucí doplněk komunistické vládní správy ekonomických resortů.

Dynamický rozvoj členské základny PCF, doplněný růstem masových organizací, doprovázený konjunkturou stranického tisku a konečně manifestovaný volebními výsledky, dokumentuje poválečný rozmach francouzského komunismu a jeho prvenství ve společnosti. Nastala, řečeno slovy Beckera, doba "správy kapitálu". Nesmí ovšem ujít pozornosti, že hlavní vlna sympatií k PCF přišla v prvních měsících po osvobození, a tedy s poválečným nadšením; poté se růst čísel výrazně zpomalil. Za celý rok 1946 nestoupl počet členů PCF ani o 4% a s příchodem studené války klesly kvantitativní společenské ukazatele hluboko pod dosažené vrcholy.

### III. V TRIPARTITNÍCH KABINETECH

#### III/1 TROJÚHELNÍK PCF vs. SFIO vs. MRP

Triumf PCF v legislativních volbách z 21. října 1945 (26,2%) nebyl překvapením; konečně, jeho předehrou byly jarní komunální a záříjové kantonální volby, které vykreslily kontury nové politické mapy. V parlamentních volbách se hned za komunisty, ale s výrazným odstupem od nich, prosadili ještě socialisté (SFIO) a lidoví republikáni (MRP). Osmnáct měsíců budou tyto strany zasedat ve společné vládě. Tuto spolupráci tří nazýváme "tripartismus".

Poměr SFIO<fnref n="191" /> ke komunistům osciloval mezi dvěma protipóly. Povědomí marxistické identity volalo po vzájemné spolupráci, případně pak přímo po sloučení v jednotnou a mocnou stranu pracujících. Několik měsíců panovala v této otázce mezi oběmi stranami shoda, než se v létě 1945 sny o Francouzské dělnické straně rozplynuly v rozčílení socialistů nad nehorázností návrhu PCF, který presumoval spíše než rovné sloučení pohlcení socialistů komunistickým živlem. Možné

<footnote n="187">¹⁸⁷ Tuto problematiku rozpracovává COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 240-242, 245-248; a BUTON, F.: Les lendemaines..., s. 279-296.</footnote>

<footnote n="188">¹⁸⁸ COURTOIS, S.: "L'Humanité", in: SIRINELLI: Dictionnaire..., s. 502.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ CGT, *Confédération générale du travail*, Všeobecná konfederace práce. K dějinám CGT viz ROBERT, J.-L.: "CGT", s. 155-159; "CGTU", s. 159-160, in: SIRINELLI: Dictionnaire...</footnote>

<footnote n="190">¹⁹⁰ Jde o střízlivý odhad z ROBERT, J.-L.: "CGT", in: SIRINELLI: Dictionnaire..., s. 158. Ve své době byl početní stav propagandisticky nadhodnocován na 5-6 miliónů. Pro srovnání, druhou nejpočetnější ústřednou byla CFTC se 700 tisici.</footnote>

<footnote n="191">¹⁹¹ SFIO (*Section française de l'Internationale ouvrrière*) byla francouzská sociálně-demokratická strana s tradiční podporou v dělnické třídě a nižší buržoazii. Za války se socialisté nepřehlédnutelnou měrou angažovali v hnutí odporu (CAS, *Libération-Nord*) a v Národní radě odboje zaujímali silnou pozici, nicméně po osvobození si museli zachraňovat tvář rozsáhlymi čistkami ve vlastním aparátu, zejména na národní úrovni. V červenci 1940 totiž pro neomezené pravomoci Pétainovi zvedlo ruku 96 ze 132 socialistických zákonodárců.</footnote>
záměry PCF vysvětlují dvě hypotézy. První říká, že komunisté přecenili vůli SFIO po dělnické jednotě a projekt poslali ke dnu svojí vlastní horlivostí. Naproti tomu druhá hypotéza podezřívá komunistickou stranu, že si byla neprůchodnosti svého řešení dobře vědoma, ale prosazovala ho s cílem zlepšit vlastní obraz na vrub socialistů tím, že je přinutí veřejně odmítnout vizi dělnické jednoty.<fnref n="192" /> Příležitost vrátit se k tradičnímu ideálu jednoty přišla s rozpadem tripartismu, kdy se komunistům vzájemná spolupráce jevila jako cesta zpět do vlády.

Opačným charakteristickým antipodem v rámci SFIO byl silně zastoupený antikomunismus. K této tendenci patřil i vážený muž a čestný předseda SFIO Léon Blum. Neujasněnost socialistů přitom dokládá skutečnost, že proti Blumově logice nebylo podporovat fúzi s PCF. Zmiňovaný antikomunismus SFIO byl mnohem víc chladným realismem než křižáckým bojem proti komunistickému elementu – zrazoval před postranními úmysly PCF a diktoval opatrnost. Z těchto příčin se socialisté urputně bránili komunistickým svodům usednout do vlády ve dvojici s PCF, ačkoli obě rudé strany měly po prvních volbách v parlamentu většinu – rozhodoval panický strach socialistů, že by stáli komunismu tváří v tvář osamoceně. SFIO odmítla Thorezovu kandidaturu na premiérství, přizvala do vlády republikány, akceptovala předsednictví de Gaulla a spokojila se s podřadnými ministerstvy. Naděje komunistů na rudo-rudý kabinet nebo aspoň jedno ze tří důležitých ministerstev se nenaplnily ani po de Gaullově odchodu v lednu 1946, kdy do premiérského křesla usedl socialista Félix Gouin. Proti komunistické logice chápání šlo Gouinovo počínání na jaře 1946 v otázce projektu ústavy a jeho snaha o kompromis s lidovými republikány, ačkoliv jejich hlasy nebyly v ústavodárném shromáždění zapotřebí. Po prohraných červnových volbách 1946 přišly marxistické strany o většinu ve sněmovně a už ji nikdy nezískaly zpět. Na srpnovém sjezdu SFIO se do čela strany dostalo levé, ortodoxní křídlo v čele s Guy Molletem. Schizofrenie ve vztahu k PCF se projevila ještě po vyloučení komunistických ministrů v květnu 1947, kdy se Molletovo vedení proti vůli vlastních poslanců i premiéra rozhodlo prosazovat kolektivní demisi vlády.

Napravo od komunistů, nalevo od republikánů, SFIO hrála ve všech tripartitních kabinetech úlohu "klenbového svorníku"<fnref n="193" />, čímž se její politická pozice, přes ústup ve volebních výsledcích, významně zhodnocovala. Jakkoli mnoho ale toužili komunisté po samovládě PCF-SFIO, tj. bez "nadbytečných" republikánů, stejně zřetelně pro ně socialisté představovali politického rivala. Vždyť nesoupeřili jen o dělníky, nýbrž i o střední třídu. Zkrátka, na levici nemělo být pro ně pro oba dost místa.

Na adresu MRP<fnref n="194" /> se komunisté vyjadřovali v lepším případě jako o gaullistech nebo bonapartistech, v horším pak přímo jako o fašístech. Poměr lidových republikánů k PCF byl tedy nanejvýš pragmatický: Ideologicky byly vzájemné představy neslučitelné, ale nebylo zbytí než spolupracovat. S odchodem de Gaulla přišli republikáni o oporu i podmínku své vládní účasti zároveň a pečlivě zvažovali svůj další krok: Odchod do opozice jim do dalších voleb, v případě neúspěchu vlády, sliboval prvenství a slávu, ale nesl s sebou riziko svěřit zemi marxistickému šílenství. Nakonec proto zůstali ve vládě se socialistickým předsednictvím. V květnu 1946 se v referendu úspěšně postavili proti marxistickému projektu ústavy, v následných volbách s 28% překonali komunisty a nová vláda byla sestavena pod jejich taktovkou.<fnref n="195" />

Účast PCF na tripartitních vládách významně usnadňovala komunistickou infiltraci státního aparátu a znárodněného sektoru. Podotkněme, že „kolonizace“ těchto struktur byla vlastní všem politickým silám – byť s tím rozdílem, že PCF disponující početnými lidskými rezervami vycházela z klání o obsazení těchto míst nejúspěšněji.

### III/2 VLÁDNÍ POZICE PCF

<footnote n="192">¹⁹² Viz BECKER: Le Parti..., s. 182-187.</footnote>

<footnote n="193">¹⁹³ BRUNET, J.-P.: "SFIO", in: SIRINELLI: Dictionnaire..., s. 976.</footnote>

<footnote n="194">¹⁹⁴ MRP, *Mouvement républicain populaire*, Lidové republikánské hnutí bylo jediné poválečné novum, které se dokázalo v politice prosadit. Svým vznikem (listopad 1944) navazovalo na tradici malé předválečné Demokratické lidové strany a přímo vycházelo z katolického hnutí odporu *Combat*. Nejvýznamnější osobností MRP byl Georges Bidault, prezident CNR a dlouholetý šéf francouzské diplomacie. Přestože křesťansko-demokratické vedení orientovalo MRP na levý střed politického spektra, s poválečnou diskreditaci pravice sbírala strana především konzervativní hlasy. Další politické body získávali republikáni od de Gaulla, na něhož se odvolávali. Jejich poslušnost nebyla ale bezvýhradná a před podzimním ústavním referendem 1946 se spolu rozešel. Efemérnost jejich politického života byla odvislá od nástupu pravice, konkrétně de Gaullova RPF: ve volbách v roce 1951 se propadl na 12%.</footnote>

<footnote n="195">¹⁹⁵ Elgeyová si všímá, jakým způsobem mohla v takovémto kabinetu fungovat spolupráce MRP-PCF: Nový republikánský premiér a dlouholetý ministr zahraničí Bidault měl ke komunistům blízko v osobní rovině – spojovaly je vzájemné sympatie ještě z doby spolupráce v odboji. S Thorezem byl dialog snadný, zato váhavost socialistů byla protivná. "S nimi aspoň člověk ví, na čem je," měl se Bidault vyjádřit na adresu komunistů. ELGEY, G.: Histoire de la Quatrième République. La République des Illusions 1945-1951, 1. díl, Paris, 1992, s. 199.</footnote>
záměry PCF vysvětlují dvě hypotézy. První říká, že komunisté přecenili vůli SFIO po dělnické jednotě a projekt poslali ke dnu svojí vlastní horlivostí. Naproti tomu druhá hypotéza podezřívá komunistickou stranu, že si byla neprůchodnosti svého řešení dobře vědoma, ale prosazovala ho s cílem zlepšit vlastní obraz na vrub socialistů tím, že je přinutí veřejně odmítnout vizi dělnické jednoty.<fnref n="192" /> Příležitost vrátit se k tradičnímu ideálu jednoty přišla s rozpadem tripartismu, kdy se komunistům vzájemná spolupráce jevila jako cesta zpět do vlády.

Opačným charakteristickým antipodem v rámci SFIO byl silně zastoupený antikomunismus. K této tendenci patřil i vážený muž a čestný předseda SFIO Léon Blum. Neujasněnost socialistů přitom dokládá skutečnost, že proti Blumově logice nebylo podporovat fúzi s PCF. Zmiňovaný antikomunismus SFIO byl mnohem víc chladným realismem než křižáckým bojem proti komunistickému elementu – zrazoval před postranními úmysly PCF a diktoval opatrnost. Z těchto příčin se socialisté urputně bránili komunistickým svodům usednout do vlády ve dvojici s PCF, ačkoli obě rudé strany měly po prvních volbách v parlamentu většinu – rozhodoval panický strach socialistů, že by stáli komunismu tváří v tvář osamoceně. SFIO odmítla Thorezovu kandidaturu na premiérství, přizvala do vlády republikány, akceptovala předsednictví de Gaulla a spokojila se s podřadnými ministerstvy. Naděje komunistů na rudo-rudý kabinet nebo aspoň jedno ze tří důležitých ministerstev se nenaplnily ani po de Gaullově odchodu v lednu 1946, kdy do premiérského křesla usedl socialista Félix Gouin. Proti komunistické logice chápání šlo Gouinovo počínání na jaře 1946 v otázce projektu ústavy a jeho snaha o kompromis s lidovými republikány, ačkoliv jejich hlasy nebyly v ústavodárném shromáždění zapotřebí. Po prohraných červnových volbách 1946 přišly marxistické strany o většinu ve sněmovně a už ji nikdy nezískaly zpět. Na srpnovém sjezdu SFIO se do čela strany dostalo levé, ortodoxní křídlo v čele s Guy Molletem. Schizofrenie ve vztahu k PCF se projevila ještě po vyloučení komunistických ministrů v květnu 1947, kdy se Molletovo vedení proti vůli vlastních poslanců i premiéra rozhodlo prosazovat kolektivní demisi vlády.

Napravo od komunistů, nalevo od republikánů, SFIO hrála ve všech tripartitních kabinetech úlohu "klenbového svorníku"<fnref n="193" />, čímž se její politická pozice, přes ústup ve volebních výsledcích, významně zhodnocovala. Jakkoli mnoho ale toužili komunisté po samovládě PCF-SFIO, tj. bez "nadbytečných" republikánů, stejně zřetelně pro ně socialisté představovali politického rivala. Vždyť nesoupeřili jen o dělníky, nýbrž i o střední třídu. Zkrátka, na levici nemělo být pro ně pro oba dost místa.

Na adresu MRP<fnref n="194" /> se komunisté vyjadřovali v lepším případě jako o gaullistech nebo bonapartistech, v horším pak přímo jako o fašístech. Poměr lidových republikánů k PCF byl tedy nanejvýš pragmatický: Ideologicky byly vzájemné představy neslučitelné, ale nebylo zbytí než spolupracovat. S odchodem de Gaulla přišli republikáni o oporu i podmínku své vládní účasti zároveň a pečlivě zvažovali svůj další krok: Odchod do opozice jim do dalších voleb, v případě neúspěchu vlády, sliboval prvenství a slávu, ale nesl s sebou riziko svěřit zemi marxistickému šílenství. Nakonec proto zůstali ve vládě se socialistickým předsednictvím. V květnu 1946 se v referendu úspěšně postavili proti marxistickému projektu ústavy, v následných volbách s 28% překonali komunisty a nová vláda byla sestavena pod jejich taktovkou.<fnref n="195" />

Účast PCF na tripartitních vládách významně usnadňovala komunistickou infiltraci státního aparátu a znárodněného sektoru. Podotkněme, že „kolonizace“ těchto struktur byla vlastní všem politickým silám – byť s tím rozdílem, že PCF disponující početnými lidskými rezervami vycházela z klání o obsazení těchto míst nejúspěšněji.

### III/2 VLÁDNÍ POZICE PCF

<footnote n="192">¹⁹² Viz BECKER: Le Parti..., s. 182-187.</footnote>

<footnote n="193">¹⁹³ BRUNET, J.-P.: "SFIO", in: SIRINELLI: Dictionnaire..., s. 976.</footnote>

<footnote n="194">¹⁹⁴ MRP, *Mouvement républicain populaire*, Lidové republikánské hnutí bylo jediné poválečné novum, které se dokázalo v politice prosadit. Svým vznikem (listopad 1944) navazovalo na tradici malé předválečné Demokratické lidové strany a přímo vycházelo z katolického hnutí odporu *Combat*. Nejvýznamnější osobností MRP byl Georges Bidault, prezident CNR a dlouholetý šéf francouzské diplomacie. Přestože křesťansko-demokratické vedení orientovalo MRP na levý střed politického spektra, s poválečnou diskreditaci pravice sbírala strana především konzervativní hlasy. Další politické body získávali republikáni od de Gaulla, na něhož se odvolávali. Jejich poslušnost nebyla ale bezvýhradná a před podzimním ústavním referendem 1946 se spolu zeuzeři. Efemérnost jejich politického života byla odvislá od nástupu pravice, konkrétně de Gaullova RPF: ve volbách v roce 1951 se propadlí na 12%.</footnote>

<footnote n="195">¹⁹⁵ Elgeyová si všímá, jakým způsobem mohla v takovémto kabinetu fungovat spolupráce MRP-PCF: Nový republikánský premiér a dlouholetý ministr zahraničí Bidault měl ke komunistům blízko v osobní rovině – spojovaly je vzájemné sympatie ještě z doby spolupráce v odboji. S Thorezem byl dialog snadný, zato váhavost socialistů byla protivná. "S nimi aspoň člověk ví, na čem je," měl se Bidault vyjádřit na adresu komunistů. ELGEY, G.: Histoire de la Quatrième République. La République des Illusions 1945-1951, 1. díl, Paris, 1992, s. 199.</footnote>
21. říjen 1945 neznamenal pro komunistickou stranu jen triumf ve volbách. Týž den, v týchž volebních místnostech utrpěla PCF vážnou porážku v referendu, když 66% občanů zavrhlo komunistický návrh na silné Ústavodárné shromáždění. Po vyhraných volbách se rovněž nepovedlo zajistit si předsednictví vlády, ani vydobýt jedno ze tří klíčových ministerstev. Protihodnotou ale PCF získala důležité ekonomické resorty, které se v poválečné devastaci cenily hned na druhém místě v hierarchii moci, a Thorez se stal jedním ze čtyř místopředsedů vlády, což byl užitečný „tahák“ pro střední třídu. V souvislosti s podzimem 1945 lze tedy nejspíše mluvit o politickém patu.

De Gaullův odchod a nová Gouinova vláda příliš nezměnily na proporci sil uvnitř kabinetu, a tak byly důležité až volby 2. června 1946. Komunisté po nelítostné předvolební kampani uhájili svých 26%, ale předcházející „propadák“ ústavního projektu v referendu pomohl lidovým republikánům překonat komunisty a volby vyhrát (28,2%). PCF přišla s návrhem ponechat předsednictví vlády socialistovi Gouinovi, ale neuspěla, a nový kabinet sestavil lidový republikán Georges Bidault.

Do prvních voleb IV. republiky, 10. listopadu 1946, kandidovali republikáni s odhodlaným mottem *Bidault sans Thorez*, (Bidault bez Thoreze), ale prvenství neobhájili a do čela se dostali znovu komunisté. Povedlo se jim získat rekordních 28,3% a předběhnout socialisty o celé dva milióny hlasů. V Národním shromáždění sice s Thorezovým premiérstvím, už podle tripartitní tradice, nepochodili, ale přece došlo k výraznému posunu: nikdo nezpochybnil legitimitu Thorezovy kandidatury, ba co víc, žádná ze stran ani nepostavila protikandidáta. Nadto se podařilo donutit SFIO, aby při hlasování o Thorezovi uvolnila poslaneckou disciplínu svého klubu. A protože "myšlenka na vládu pod vedením komunistů se bude v této zemi dál vyvíjet",<fnref n="196" /> kývli komunisté na přechodné východisko jednobarevného socialistického *interregna* Léona Bluma. 16. ledna 1947, jako ozvuk legendární spolupráce z éry Lidové fronty, zajistily hlasy komunistických zákonodárců na společné schůzi obou komor už v 1. kole zvolení socialisty Vincenta Auriola prvním prezidentem IV. republiky. V novém kabinetu dalšího socialisty Paula Ramadiera za to byla strana odměněna ziskem prvního místopředsednictví a dosud upíraného Ministerstva národní obrany.<fnref n="197" />

PCF jednala o sestavení vlády vždy velmi pružně a ze svých požadavků byla s to dalece slevovat: Tak vysoko si cenila vládní účasti. Přesto, že se komunistům nikdy nepodařilo dosíci vytyčené mety a získat vlastní kabinet, byl růst křivky jejich politického vlivu napříč jednotlivými vládami nesporný. Nejzřetelněji vystupuje, srovnáme-li ho s rokem 1944, kdy v de Gaullově Prozatímní vládě měla strana pouhé dva zástupce. Na počátku roku 1947 měla, jak uvidíme, vzestupná tendence vlivu kulminovat; a nejen ve vládě, ale i ve společnosti.

### III/3 ÚSTAVA IV. REPUBLIKY

Politická licitování o ústavu nové IV. republiky byla předním tématem vnitřní francouzské scény roku 1946. Komunistická strana k němu přistupovala s úmyslem zajistit si pro teď i napotom co možná nejširší vliv. Slovy Togliattiho, ústava měla být vnímána jako "program pro budoucnost".<fnref n="198" /> Primát všeobecného hlasovacího práva vyjádřený poměrným zastoupením pak delegoval legitimitu a svrchovanost lidu na početný zastupitelský sbor, jednokomorové Národní shromáždění, od kterého se určovala zákonodárná i výkonná moc. V praxi se maximální inferiorita exekutivy vůči legislativě projevila v několika zásadních bodech: shromáždění volilo premiéra i prezidenta; odpovědná parlamentu byla vláda jako celek i ministři jako jednotlivci; prezident byl zbaven reálných pravomocí a odpovědnosti. V opozici k tomuto komunistickému návrhu stála MRP požadavkem na důkladné oddělení mocí, na horní komoru parlamentu a silnější prezidentské pravomoci jako nezbytné ústavní brzdy a protiváhy k omnipotenci legislativy a samovládě stran.

V této situaci se ukázal být rozhodující postoj SFIO. Socialisté "manévr komunistů sice správně prohlédli, ale nepřátelství vůči osobní moci ztělesňované de Gaullem" je beztak přivedlo na stranu PCF.<fnref n="199" /> Hrajíce dál svou úlohu "klenbového svorníku" tripartismu, pokusili se socialisté získat republikány za cenu ústupků; ovšem jakýkoliv možný smír komunisté nemilosrdně sabotovali. Tak se stalo, že dubnový projekt prošel v ústavodárném shromáždění jen hlasy marxistických stran. K neskrývané lítosti komunistů a všeobecnému překvapení národa pak těsná většina 53% občanů

<footnote n="196">¹⁹⁶ Ze zápisu jednání Politického byra. Viz COURTOIS, LAZAR, Histoire du Parti..., s. 231-233.</footnote>

<footnote n="197">¹⁹⁷ Hodnota ministerstva Národní obrany byla více principiální než reálná. Resort byl fakticky vyprázdněn výše zmíněným rozdělením podle tří zbraní na ministerstva války, letectví a námořnictva, která byla svěřena nekomunistickým ministrům tak, že v prerogativech ministerstva Národní obrany zbyla jen připrava nového zákona o armádě.</footnote>

<footnote n="198">¹⁹⁸ LAZAR, M.: Maison rouges. Le Parti communiste français et italien de la Libération ří nos jours, 1992, s. 41.</footnote>

<footnote n="199">¹⁹⁹ RIOUX, J.-P.: La France de la Quatrième République. L'ardeur et la nécessité 1944-1952, 1. díl, Paris, 1980, s. 145.</footnote>
21. říjen 1945 neznamenal pro komunistickou stranu jen triumf ve volbách. Týž den, v týchž volebních místnostech utrpěla PCF vážnou porážku v referendu, když 66% občanů zavrhlo komunistický návrh na silné Ústavodárné shromáždění. Po vyhraných volbách se rovněž nepovedlo zajistit si předsednictví vlády, ani vydobýt jedno ze tří klíčových ministerstev. Protihodnotou ale PCF získala důležité ekonomické resorty, které se v poválečné devastaci cenily hned na druhém místě v hierarchii moci, a Thorez se stal jedním ze čtyř místopředsedů vlády, což byl užitečný „tahák“ pro střední třídu. V souvislosti s podzimem 1945 lze tedy nejspíše mluvit o politickém patu.

De Gaullův odchod a nová Gouinova vláda příliš nezměnily na proporci sil uvnitř kabinetu, a tak byly důležité až volby 2. června 1946. Komunisté po nelítostné předvolební kampani uhájili svých 26%, ale předcházející „propadák“ ústavního projektu v referendu pomohl lidovým republikánům překonat komunisty a volby vyhrát (28,2%). PCF přišla s návrhem ponechat předsednictví vlády socialistovi Gouinovi, ale neuspěla, a nový kabinet sestavil lidový republikán Georges Bidault.

Do prvních voleb IV. republiky, 10. listopadu 1946, kandidovali republikáni s odhodlaným mottem *Bidault sans Thorez*, (Bidault bez Thoreze), ale prvenství neobhájili a do čela se dostali znovu komunisté. Povedlo se jim získat rekordních 28,3% a předběhnout socialisty o celé dva milióny hlasů. V Národním shromáždění sice s Thorezovým premiérstvím, už podle tripartitní tradice, nepochodili, ale přece došlo k výraznému posunu: nikdo nezpochybnil legitimitu Thorezovy kandidatury, ba co víc, žádná ze stran ani nepostavila protikandidáta. Nadto se podařilo donutit SFIO, aby při hlasování o Thorezovi uvolnila poslaneckou disciplínu svého klubu. A protože "myšlenka na vládu pod vedením komunistů se bude v této zemi dál vyvíjet",<fnref n="196" /> kývli komunisté na přechodné východisko jednobarevného socialistického *interregna* Léona Bluma. 16. ledna 1947, jako ozvuk legendární spolupráce z éry Lidové fronty, zajistily hlasy komunistických zákonodárců na společné schůzi obou komor už v 1. kole zvolení socialisty Vincenta Auriola prvním prezidentem IV. republiky. V novém kabinetu dalšího socialisty Paula Ramadiera za to byla strana odměněna ziskem prvního místopředsednictví a dosud upíraného Ministerstva národní obrany.<fnref n="197" />

PCF jednala o sestavení vlády vždy velmi pružně a ze svých požadavků byla s to dalece slevovat: Tak vysoko si cenila vládní účasti. Přesto, že se komunistům nikdy nepodařilo dosíci vytyčené mety a získat vlastní kabinet, byl růst křivky jejich politického vlivu napříč jednotlivými vládami nesporný. Nejzřetelněji vystupuje, srovnáme-li ho s rokem 1944, kdy v de Gaullově Prozatímní vládě měla strana pouhé dva zástupce. Na počátku roku 1947 měla, jak uvidíme, vzestupná tendence vlivu kulminovat; a nejen ve vládě, ale i ve společnosti.

### III/3 ÚSTAVA IV. REPUBLIKY

Politická licitování o ústavu nové IV. republiky byla předním tématem vnitřní francouzské scény roku 1946. Komunistická strana k němu přistupovala s úmyslem zajistit si pro teď i napotom co možná nejširší vliv. Slovy Togliattiho, ústava měla být vnímána jako "program pro budoucnost".<fnref n="198" /> Primát všeobecného hlasovacího práva vyjádřený poměrným zastoupením pak delegoval legitimitu a svrchovanost lidu na početný zastupitelský sbor, jednokomorové Národní shromáždění, od kterého se určovala zákonodárná i výkonná moc. V praxi se maximální inferiorita exekutivy vůči legislativě projevila v několika zásadních bodech: shromáždění volilo premiéra i prezidenta; odpovědná parlamentu byla vláda jako celek i ministři jako jednotlivci; prezident byl zbaven reálných pravomocí a odpovědnosti. V opozici k tomuto komunistickému návrhu stála MRP požadavkem na důkladné oddělení mocí, na horní komoru parlamentu a silnější prezidentské pravomoci jako nezbytné ústavní brzdy a protiváhy k omnipotenci legislativy a samovládě stran.

V této situaci se ukázal být rozhodující postoj SFIO. Socialisté "manévr komunistů sice správně prohlédli, ale nepřátelství vůči osobní moci ztělesňované de Gaullem" je beztak přivedlo na stranu PCF.<fnref n="199" /> Hrajíce dál svou úlohu "klenbového svorníku" tripartismu, pokusili se socialisté získat republikány za cenu ústupků; ovšem jakýkoliv možný smír komunisté nemilosrdně sabotovali. Tak se stalo, že dubnový projekt prošel v ústavodárném shromáždění jen hlasy marxistických stran. K neskrývané lítosti komunistů a všeobecnému překvapení národa pak těsná většina 53% občanů

<footnote n="196">¹⁹⁶ Ze zápisu jednání Politického byra. Viz COURTOIS, LAZAR, Histoire du Parti..., s. 231-233.</footnote>

<footnote n="197">¹⁹⁷ Hodnota ministerstva Národní obrany byla více principiální než reálná. Resort byl fakticky vyprázdněn výše zmíněným rozdělením podle tří zbraní na ministerstva války, letectví a námořnictva, která byla svěřena nekomunistickým ministrům tak, že v prerogativech ministerstva Národní obrany zbyla jen připrava nového zákona o armádě.</footnote>

<footnote n="198">¹⁹⁸ LAZAR, M.: Maison rouges. Le Parti communiste français et italien de la Libération ří nos jours, 1992, s. 41.</footnote>

<footnote n="199">¹⁹⁹ RIOUX, J.-P.: La France de la Quatrième République. L'ardeur et la nécessité 1944-1952, 1. díl, Paris, 1980, s. 145.</footnote>
návrh ústavy ve vypsaném referendu (5. května 1946) zavrhla. Autoři se shodují, že rozhodující podíl na neúspěchu rudé ústavy nesly obavy z komunismu.<fnref n="200" />

Následné volby konané v červnu 1946 uchystaly vítězství pro největšího kritika a odpůrce ústavního návrhu: MRP. Nová jednání o podobě ústavy byla nyní podřízena imperativu najít společné, kompromisní řešení, které by vyvleklo zemi z prozatímnosti. Komunisté se přitom drželi odhadnutelné taktiky co nejméně se vzdálit od původního návrhu, což se jim, uznejme, nakonec podařilo: Radě republiky, horní komoře Národního shromáždění, byla přiznána jen poradní funkce a moc dál reálně třímala Poslanecká sněmovna. Nepatrně rozšířená prerogativa hlavy státu byla omezena povinností dvojí kontrasignace každého prezidentského aktu.

Je s podivem, že vedení komunistické strany váhalo, má-li takovýto návrh podpořit. Až když se proti němu ve známém épinalském projevu vymezil generál de Gaulle, ujasnili si komunisté svoji pozici a návrh prošel Ústavodárným shromážděním hlasy všech tří vládních stran. V lidovém hlasování za vysoké volební neúčasti (31%) těsná většina (54%) vytrvalými politickými spory unavených občanů ústavě raději nakonec kývla. Komunisté tak zanechali čitelný podpis pod státoprávním zřízením nové, čtvrté Francouzské republiky.<fnref n="201" />

### III/4 HOSPODÁŘSKÁ A SOCIÁLNÍ POLITIKA

Hospodářská politika měla ve válkou zruinované zemi klíčovou roli a komunisté neměli v úmyslu nechat kohokoli na pochybách, že to jsou právě oni, kdo v úsilí o oživení národní ekonomiky hraje vedoucí úlohu. Byl proto rozpoután tzv. "boj o výrobu", bataille de la production, ve kterém komunisté všemožnými způsoby kázali nutnost každého dělníka odevzdávat maximální pracovní výkon. Za významné pomoci stranou kontrolovaných odborů (CGT) ostře vystupovali proti pracovní nečinnosti, drsnými výrazy odsuzovali stávky a pranýřovali absentéry. "Vyrábět, vyrábět a ještě vyrábět, těžit uhlí, to je dnes nejvyšší forma vaší třídní povinnosti, vaší povinnosti Francouze," hřímal Thorez horníkům ve známém proslovu ve Waziers (červenec 1945).

"Boj o výrobu" je vnímán jako jeden z přívlastků nového Thorezova kurzu svébytné a ekonomicky nezávislé Francie. PCF se nadto "svým odpovědným jednáním prezentovala jako strana odhodlaná hrát rozhodující roli"; poukazovala na rostoucí sílu dělnictva a na neschopnost buržoazie zajistit obnovu země.<fnref n="202" /> Až do konce roku 1947 obětovali komunisté na oltář výroby značný díl svého úsilí a nekompromisní odsudek stávek zůstával charakteristickým prvkem jejich vládní politiky. Důsledkem byly značně zkomplikované vztahy mezi komunistickou stranou a její vlastní protégée, dělnickou třídou. Stranický aparát vzniklé tenze zmírňoval uchylováním se k populismu, kterým však jen obcházel sám sebe. Hájit vzájemně protistojná stanoviska zodpovědné vlády na straně jedné a mluvčího dělnické třídy na straně druhé se mělo do budoucna ukázat jako trvale neudržitelné.

K rozsáhlému znárodňovacímu procesu, ke kterému došlo v letech 1944-46, měla PCF ambivalentní vztah. Už za éry Lidové fronty se komunisté stavěli proti tomuto výdobytku socialistické politiky. Nicméně za války se raději připojili k převládajícímu trendu, jenž sdílel přesvědčení, že dokud se Francie nezbaví trustů, nebude nikdy a úplně svobodná. Konečně, odmítnout znárodnění by komunisty nejen izolovalo od všeobecného společenského proudu, ale vzdálilo by je to socialistům, jejichž spojenectví se jevilo jako klíčové. Strana svými hlasy sice vládní jednotu nebořila, ale nikdy nezapomínala veřejnost ubezpečovat o tom, že se rozhodně nejedná o socialistický krok, nýbrž o demokratizační opatření mající za cíl zefektivnit dohled nad strategickými odvětvími národního hospodářství.

Komunistická strana významným dílem přispěla k prosazení celé řady sociálních reforem. Revolučním prvkem bylo uzákonění systému sociálního zabezpečení, Sécurité sociale, který spadal do kompetence ministerstva práce, tedy resortu PCF. Mezi další opatření patří zřízení podnikových výborů nebo zavedení nového organizačního řádu a mzdových tabulek pro státní zaměstnance, o které se zasloužil sám generální tajemník strany. Ačkoliv budou komunisté o několik let později tyto sociální reformy kritizovat, výrazný podíl strany na jejich prosazení jim do budoucna zajistí důležité sympatie v lidových vrstvách.

<footnote n="200">²⁰⁰ Polovina voličů, kteří v referendu hlasovali non, se v průzkumu veřejného mínění vyjádřila, že je k odmítnutí vedly antikomunistické motivy. ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 190.</footnote>

<footnote n="201">²⁰¹ Otázka přijetí ústavy je důkladně zpracována v ELISCHER, D.: Tripartismus v kontextu rodící se IV. republiky, Praha, 2002, s. 32-41.</footnote>

<footnote n="202">²⁰² COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 219-220.</footnote>
návrh ústavy ve vypsaném referendu (5. května 1946) zavrhla. Autoři se shodují, že rozhodující podíl na neúspěchu rudé ústavy nesly obavy z komunismu.<fnref n="200" />

Následné volby konané v červnu 1946 uchystaly vítězství pro největšího kritika a odpůrce ústavního návrhu: MRP. Nová jednání o podobě ústavy byla nyní podřízena imperativu najít společné, kompromisní řešení, které by vyvleklo zemi z prozatímnosti. Komunisté se přitom drželi odhadnutelné taktiky co nejméně se vzdálit od původního návrhu, což se jim, uznejme, nakonec podařilo: Radě republiky, horní komoře Národního shromáždění, byla přiznána jen poradní funkce a moc dál reálně třímala Poslanecká sněmovna. Nepatrně rozšířená prerogativa hlavy státu byla omezena povinností dvojí kontrasignace každého prezidentského aktu.

Je s podivem, že vedení komunistické strany váhalo, má-li takovýto návrh podpořit. Až když se proti němu ve známém épinalském projevu vymezil generál de Gaulle, ujasnili si komunisté svoji pozici a návrh prošel Ústavodárným shromážděním hlasy všech tří vládních stran. V lidovém hlasování za vysoké volební neúčasti (31%) těsná většina (54%) vytrvalými politickými spory unavených občanů ústavě raději nakonec kývla. Komunisté tak zanechali čitelný podpis pod státoprávním zřízením nové, čtvrté Francouzské republiky.<fnref n="201" />

### III/4 HOSPODÁŘSKÁ A SOCIÁLNÍ POLITIKA

Hospodářská politika měla ve válkou zruinované zemi klíčovou roli a komunisté neměli v úmyslu nechat kohokoli na pochybách, že to jsou právě oni, kdo v úsilí o oživení národní ekonomiky hraje vedoucí úlohu. Byl proto rozpoután tzv. "boj o výrobu", bataille de la production, ve kterém komunisté všemožnými způsoby kázali nutnost každého dělníka odevzdávat maximální pracovní výkon. Za významné pomoci stranou kontrolovaných odborů (CGT) ostře vystupovali proti pracovní nečinnosti, drsnými výrazy odsuzovali stávky a pranýřovali absentéry. "Vyrábět, vyrábět a ještě vyrábět, těžit uhlí, to je dnes nejvyšší forma vaší třídní povinnosti, vaší povinnosti Francouze," hřímal Thorez horníkům ve známém proslovu ve Waziers (červenec 1945).

"Boj o výrobu" je vnímán jako jeden z přívlastků nového Thorezova kurzu svébytné a ekonomicky nezávislé Francie. PCF se nadto "svým odpovědným jednáním prezentovala jako strana odhodlaná hrát rozhodující roli"; poukazovala na rostoucí sílu dělnictva a na neschopnost buržoazie zajistit obnovu země.<fnref n="202" /> Až do konce roku 1947 obětovali komunisté na oltář výroby značný díl svého úsilí a nekompromisní odsudek stávek zůstával charakteristickým prvkem jejich vládní politiky. Důsledkem byly značně zkomplikované vztahy mezi komunistickou stranou a její vlastní protégée, dělnickou třídou. Stranický aparát vzniklé tenze zmírňoval uchylováním se k populismu, kterým však jen obcházel sám sebe. Hájit vzájemně protistojná stanoviska zodpovědné vlády na straně jedné a mluvčího dělnické třídy na straně druhé se mělo do budoucna ukázat jako trvale neudržitelné.

K rozsáhlému znárodňovacímu procesu, ke kterému došlo v letech 1944-46, měla PCF ambivalentní vztah. Už za éry Lidové fronty se komunisté stavěli proti tomuto výdobytku socialistické politiky. Nicméně za války se raději připojili k převládajícímu trendu, jenž sdílel přesvědčení, že dokud se Francie nezbaví trustů, nebude nikdy a úplně svobodná. Konečně, odmítnout znárodnění by komunisty nejen izolovalo od všeobecného společenského proudu, ale vzdálilo by je to socialistům, jejichž spojenectví se jevilo jako klíčové. Strana svými hlasy sice vládní jednotu nebořila, ale nikdy nezapomínala veřejnost ubezpečovat o tom, že se rozhodně nejedná o socialistický krok, nýbrž o demokratizační opatření mající za cíl zefektivnit dohled nad strategickými odvětvími národního hospodářství.

Komunistická strana významným dílem přispěla k prosazení celé řady sociálních reforem. Revolučním prvkem bylo uzákonění systému sociálního zabezpečení, Sécurité sociale, který spadal do kompetence ministerstva práce, tedy resortu PCF. Mezi další opatření patří zřízení podnikových výborů nebo zavedení nového organizačního řádu a mzdových tabulek pro státní zaměstnance, o které se zasloužil sám generální tajemník strany. Ačkoliv budou komunisté o několik let později tyto sociální reformy kritizovat, výrazný podíl strany na jejich prosazení jim do budoucna zajistí důležité sympatie v lidových vrstvách.

<footnote n="200">²⁰⁰ Polovina voličů, kteří v referendu hlasovali non, se v průzkumu veřejného mínění vyjádřila, že je k odmítnutí vedly antikomunistické motivy. ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 190.</footnote>

<footnote n="201">²⁰¹ Otázka přijetí ústavy je důkladně zpracována v ELISCHER, D.: Tripartismus v kontextu rodící se IV. republiky, Praha, 2002, s. 32-41.</footnote>

<footnote n="202">²⁰² COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 219-220.</footnote>
## IV. VYLOUČENÍ KOMUNISTICKÝCH MINISTRŮ

### IV/1 BILANCE 1947

S nástupem roku 1947, tedy jen několik měsíců před vyloučením komunistických ministrů z vlády, se pozice PCF jevila nanejvýš příznivě. Od listopadových voleb byli komunisté opět první politickou silou, v lednu zajistili zvolení prezidenta a v nové vládě získali místopředsednictví i národní obranu. Že by padly poslední gaullistické bariéry jejich ostrakismu? Komunistická participace na tripartitních kabinetech byla ve skutečnosti zaplacena velmi draze. Na jaře 1947 balancovala PCF na pokraji roztržky s dělnickou třídou.

Zima 1946-47 prohloubila hospodářské potíže státu; převládal vážný nedostatek pracovní síly, doly těžily málo uhlí, nebyla z čeho vyrábět elektřina a průmyslová produkce klesala ve všech odvětvích. Zatímco během posledních dvou let vzrostly platy o 60%, ceny potravin se ztrojnásobily. Na černém trhu možná profitovali zemědělci, ale jeho nejstrašlivější obětí byl městský proletariát. Odhaduje se, že od jara 1945 stačila životní úroveň dělnictva klesnout z 85 na 50% předválečného stavu!<fnref n="203" />

Proletariát vyšel ze všech společenských tříd nejhůře jak z hospodářské krize 30. let, tak z války (nucené nasazení v německých závodech), a není divu, že dělníci očekávali rázné a radikální řešení své mizerné ekonomické situace. Místo toho však museli snášet trojí tlak – vláda, stranické struktury PCF i odbory, ti všichni je hnali k vyššímu výkonu. Po zemi se začaly opět šířit stávky a na neoblíbenost vlády doplácela také PCF. Body sbírali trockisté a křesťanský syndikalismus; oba útočili na odkrytý levý bok PCF. Valná většina dělníků umírněné vládní politice PCF prostě nerozuměla a toto zmatení a nespokojenost se brzy projevilo v důsledcích. V průběhu roku 1947 se snížil počet členů PCF o 40 tisíc (5%) a v dubnových "odborových" volbách byla CGT deklasována s pouhými 3 300 000 hlasů, ačkoli avizovala šestimiliónovou klientelu. Stranické vedení velmi dobře vědělo o hrozícím rozchodu s francouzským proletariátem. Co přesto tlačilo PCF zajít ve hře o trpělivost mas až na samou mez?

### IV/2 JARNÍ KRIZE

Květnovému rozpadu posledního tripartitního kabinetu předcházel rozkol mezi koaličními partnery. Politická mapa konfliktu přitom byla prvně od konce druhé světové války zcela jasná: Komunisté proti zbytku francouzské politické scény.

Prvním bodem rozvratu byl indočínský konflikt, který v březnu 1947 živil vášně poslanců Národního shromáždění.<fnref n="204" /> Šlo o první otevřené porušení koaliční solidarity PCF. V následném hlasování o důvěře vládě zvedli komunističtí ministři ruku pro, ale jejich poslanci se hlasování zdrželi. Podobným způsobem byly schváleny válečné výlohy: ministři byli formálně pro, poslanci tiše proti. O tři týdny později, 16. dubna, opustili komunističtí ministři jako výraz nesouhlasu se zásahem na Madagaskaru jednání vlády. 23. dubna se do Paříže donesly zprávy o závěrech moskevských jednání. Thorez na jednání vlády zuřil a předesílal, že jeho strana Bidaultův jednostranný krok rozhodně nepodpoří. Na moskevském zasedání Rady ministrů zahraničních věcí šéf francouzské diplomacie byl prostředníkem mezi Východem a Západem. Měl domů přivést ekonomické připoutání Sárska, ale místo toho se vrátil s ruhrským uhlím: Stalin Francii ztrestal za dunkirský pakt a osobně dotčený Bidault raději podepsal dohodu s Bevinem a Marshallem.<fnref n="205" />

Finální krize přišla 25. dubna, kdy pracovníci ze dvou nejdůležitějších Renaultových závodů vyhlásili stávku. K ní se rychle přidávaly tisícovky dalších dělníků. Pracovní neposlušnost podnítila nepočetná skupina trockistů, mzdové požadavky však brzy podpořili i socialističtí a křesťanští syndikalisté. Co je nanejvýš příznačné pro ztrnulost a zaslepenost komunistické sociální politiky: CGT se nejprve proti stávce ostře vymezila. Až po čtyřech horkých dnech pochopili komunisté nezvratnost nastalé situace a stávku plně podpořili – s úmyslem, dokud to bylo ještě možné, vytěžit

<footnote n="203">²⁰³ Odhad vývoje životní úrovně dělnictva popisuje COURTOIS, LAZAR, Histoire du Parti..., s. 248.</footnote>

<footnote n="204">²⁰⁴ Postoj PCF k indočínské otázce se vyvinul od souhlasu s intervencí (posílit tak pozici Francie, 1944) po odsudek vojenské kampaně. Konečné odmítnutí války bylo zapříčiněno zejména solidaritou s Viet-Minhem.</footnote>

<footnote n="205">²⁰⁵ Veškerou jarní peripetii líčí ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 326-369.</footnote>
## IV. VYLOUČENÍ KOMUNISTICKÝCH MINISTRŮ

### IV/1 BILANCE 1947

S nástupem roku 1947, tedy jen několik měsíců před vyloučením komunistických ministrů z vlády, se pozice PCF jevila nanejvýš příznivě. Od listopadových voleb byli komunisté opět první politickou silou, v lednu zajistili zvolení prezidenta a v nové vládě získali místopředsednictví i národní obranu. Že by padly poslední gaullistické bariéry jejich ostrakismu? Komunistická participace na tripartitních kabinetech byla ve skutečnosti zaplacena velmi draze. Na jaře 1947 balancovala PCF na pokraji roztržky s dělnickou třídou.

Zima 1946-47 prohloubila hospodářské potíže státu; převládal vážný nedostatek pracovní síly, doly těžily málo uhlí, nebyla z čeho vyrábět elektřina a průmyslová produkce klesala ve všech odvětvích. Zatímco během posledních dvou let vzrostly platy o 60%, ceny potravin se ztrojnásobily. Na černém trhu možná profitovali zemědělci, ale jeho nejstrašlivější obětí byl městský proletariát. Odhaduje se, že od jara 1945 stačila životní úroveň dělnictva klesnout z 85 na 50% předválečného stavu!<fnref n="203" />

Proletariát vyšel ze všech společenských tříd nejhůře jak z hospodářské krize 30. let, tak z války (nucené nasazení v německých závodech), a není divu, že dělníci očekávali rázné a radikální řešení své mizerné ekonomické situace. Místo toho však museli snášet trojí tlak – vláda, stranické struktury PCF i odbory, ti všichni je hnali k vyššímu výkonu. Po zemi se začaly opět šířit stávky a na neoblíbenost vlády doplácela také PCF. Body sbírali trockisté a křesťanský syndikalismus; oba útočili na odkrytý levý bok PCF. Valná většina dělníků umírněné vládní politice PCF prostě nerozuměla a toto zmatení a nespokojenost se brzy projevilo v důsledcích. V průběhu roku 1947 se snížil počet členů PCF o 40 tisíc (5%) a v dubnových "odborových" volbách byla CGT deklasována s pouhými 3 300 000 hlasů, ačkoli avizovala šestimiliónovou klientelu. Stranické vedení velmi dobře vědělo o hrozícím rozchodu s francouzským proletariátem. Co přesto tlačilo PCF zajít ve hře o trpělivost mas až na samou mez?

### IV/2 JARNÍ KRIZE

Květnovému rozpadu posledního tripartitního kabinetu předcházel rozkol mezi koaličními partnery. Politická mapa konfliktu přitom byla prvně od konce druhé světové války zcela jasná: Komunisté proti zbytku francouzské politické scény.

Prvním bodem rozvratu byl indočínský konflikt, který v březnu 1947 živil vášně poslanců Národního shromáždění.<fnref n="204" /> Šlo o první otevřené porušení koaliční solidarity PCF. V následném hlasování o důvěře vládě zvedli komunističtí ministři ruku pro, ale jejich poslanci se hlasování zdrželi. Podobným způsobem byly schváleny válečné výlohy: ministři byli formálně pro, poslanci tiše proti. O tři týdny později, 16. dubna, opustili komunističtí ministři jako výraz nesouhlasu se zásahem na Madagaskaru jednání vlády. 23. dubna se do Paříže donesly zprávy o závěrech moskevských jednání. Thorez na jednání vlády zuřil a předesílal, že jeho strana Bidaultův jednostranný krok rozhodně nepodpoří. Na moskevském zasedání Rady ministrů zahraničních věcí šéf francouzské diplomacie byl prostředníkem mezi Východem a Západem. Měl domů přivést ekonomické připoutání Sárska, ale místo toho se vrátil s ruhrským uhlím: Stalin Francii ztrestal za dunkirský pakt a osobně dotčený Bidault raději podepsal dohodu s Bevinem a Marshallem.<fnref n="205" />

Finální krize přišla 25. dubna, kdy pracovníci ze dvou nejdůležitějších Renaultových závodů vyhlásili stávku. K ní se rychle přidávaly tisícovky dalších dělníků. Pracovní neposlušnost podnítila nepočetná skupina trockistů, mzdové požadavky však brzy podpořili i socialističtí a křesťanští syndikalisté. Co je nanejvýš příznačné pro ztrnulost a zaslepenost komunistické sociální politiky: CGT se nejprve proti stávce ostře vymezila. Až po čtyřech horkých dnech pochopili komunisté nezvratnost nastalé situace a stávku plně podpořili – s úmyslem, dokud to bylo ještě možné, vytěžit

<footnote n="203">²⁰³ Odhad vývoje životní úrovně dělnictva popisuje COURTOIS, LAZAR, Histoire du Parti..., s. 248.</footnote>

<footnote n="204">²⁰⁴ Postoj PCF k indočínské otázce se vyvinul od souhlasu s intervencí (posílit tak pozici Francie, 1944) po odsudek vojenské kampaně. Konečné odmítnutí války bylo zapříčiněno zejména solidaritou s Viet-Minhem.</footnote>

<footnote n="205">²⁰⁵ Veškerou jarní peripetii líčí ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 326-369.</footnote>
z ní vlastní profit.<fnref n="206" /> Kalkul byl nechat padnout Ramadierův neoblíbený kabinet, což by umožnilo, aby novou, „demokratickou a lidovou“ vládu sestavil sám Thorez. Oslavy 1. máje proběhly v bojovné náladě, ale bez incidentů, a Ramadier mohl seznámit své ministry s rozhodnutím nechat hlasovat o důvěre vládě. V neděli 4. května 1947 všech 183 komunistických poslanců Národního shromáždění včetně svých ministrů zvedlo ruku proti vlastnímu kabinetu. Není důležité, že byli zbylými dvěmi třetinami sněmovny podle očekávání přehlasovaní. Podstatné je, že se Ramadier nezachoval podle jejich výpočtů a demisi kabinetu nepodal. Místo toho z něj k překvapení celého národa vyloučil revoltující čtyřku komunistů.<fnref n="207" />

## IV/3 JSME A ZŮSTÁVÁME VLÁDNÍ STRANOU!

Reakce komunistů na květnové (sebe) vyloučení z vlády výmluvně dokresluje vnitřní krizi francouzského komunismu v roce 1947. Zatímco prostí členové PCF a straničtí aparatčíci na střední a vyšší úrovni propadali spontánní radosti a odchod z kabinetu oslavovali jako osvobození své strany, politbyro bylo přešlé a zklamané. Thorez byl očividně zaskočený Ramadierovým krokem, se kterým, ačkoli byl v souladu s ústavou, nepočítal.<fnref n="208" />

Odchod ministrů PCF z vlády nepředstavuje ani z vnitřního hlediska strany, ani z perspektivy francouzských dějin významnější mezník nebo bod zvratu. PCF se dál prezentovala jako státotvorná a konstruktivní. Kritizovala Ramadierův kabinet za dílčí rozhodnutí, ale úhrnem zůstala loajální. V rozhovoru pro *NY Herald* se francouzský komunista číslo dvě Duclos vyjádřil o lidech, kteří hovoří o generální stávce, jako o imbecilech. Ve vedení strany převládala iluze, že se podaří do vlády opět vrátit – pokud možno ještě dřív, než se vzpamatuje Moskva. Ve dnech 25. - 28. června 1947 se ve Štrasburku konal XI. sjezd PCF, který posloužil jako veřejná demonstrace nepřerušené kontinuity komunistické státnosti. Thorez hřímal: "Jsme a zůstáváme vládní stranou, stranou, která si je vědoma své odpovědnosti vůči zemi."<fnref n="209" />

První viditelnou změnou komunistické politiky bylo ostré vystupování proti USA, zejména proti Marshallově plánu coby hospodářské vazalizaci Evropy. Vyloučení z vlády se podle PCF mělo udát v přímé konsekvenci diplomatické intervence Spojených států.<fnref n="210" /> "Nelze popřít, že v Londýně a Washingtonu [...] měli reálný strach, že Francii 'ztratí'."<fnref n="211" /> Nicméně je podstatné, že USA nikdy z komunistické nepřítomnosti nedělaly podmínku *sine qua non* svého nakládání s Francií.

Jednou z dominant ustavující konference Informbyra v září 1947 byla nekompromisní kritika italských a francouzských komunistů, která přinutila obě strany k přehodnocení své "legalistické iluze".<fnref n="212" /> Až v posledním trimestru 1947 tedy přešli francouzští komunisté do nesmiřitelné opozice vůči vládě a režimu. V listopadu již PCF mobilizovala rozsáhlé a násilné stávkové hnutí, které uvrhlo většinovou Francii do skutečných obav z rudé revoluce. Komunisté přijali Ždanovovo rozdělení světa na dva tábory, čímž i "na francouzské frontě vypukla studená válka".<fnref n="213" />

Pro Komunistickou stranu byla v námi sledovaném období jednoznačně nastolena zásadní otázka moci a jejího dobytí. PCF se pokusila uchopit moc v zemi ve dvou nezdařených pokusech, pokaždé s rozdílnou strategií. Poprvé v roce 1944, když se připravovala na spojenecké vylodění a následné národní povstání, jehož účelem bylo vytvořit "revoluční klima schopné vyústit v revoluční proces."<fnref n="214" /> Průběh letních osvobozovacích akcí ale nakonec neumožnil rozpoutat lidové

<footnote n="206">²⁰⁶ "Není nakonec divné to, že chtěli změnit orientaci [své sociální] politiky, nýbrž to, že bylo třeba měsíců, než si uvědomili 'podstatu věcí'." BECKER: Le Parti..., s. 197.</footnote>

<footnote n="207">²⁰⁷ V logice tripartismu ušetřil Ramadier pátého komunistu, ministra zdravotnictví Marrana. Ten se jako člen horní komory parlamentu, Rady republiky, hlasování o důvěře neúčastnil, a tudíž vládní solidaritu neporušil. Marrane z vlastního rozhodnutí násleoval své soudruhy a odešel z vlády o den později. Ramadier si byl dobře vědom zoufalosti politické konstelace sil a už delší dobu čekal na příhodnou zámku k vyloučení komunistů.</footnote>

<footnote n="208">²⁰⁸ "Věděl jsem, že Ramadier připravuje ošklivý úder, ale nikdy bych si nebyl pomyslel, že zajde až takhle daleko," svěřil se pár měsíců před svou smrtí generální tajemník strany. (V letech 1963 a 1964 poskytl mladé historičce Georgette Elgeyové dva exkluzivní rozhovory. Citace z ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 367.)</footnote>

<footnote n="209">²⁰⁹ kol.: Au service du peuple de France, Paris, Éditions du Parti communiste français, s. 36.</footnote>

<footnote n="210">²¹⁰ Toto tvrzení začala PCF veřejnosti prodávat až od konce srpna. Úlohou stranické historiografie několika dalších desetiletí ho pak bude všemožně dokládat. V jeho prospěch zdálnivé hovoří paralelní vytlačení komunistů z vlád v Lucembursku, Belgii a Itálii – 19. března ze Spaakovy vlády, 12. května z de Gasperiho.</footnote>

<footnote n="211">²¹¹ GROSSER, P.: "L'entrée de la France en Guerre froide", in: BERNSTEIN, S., MILZA, P. (eds): L'Année 1947, Paris, 2000, s. 176-177. Konečně, se svým postojem k podílu PCF na vládním výkonu se spojenci netajili: Na jaře 1946, během jednání o ekonomickou podporu, dali Američané jasně najevo, že by pro ně vnitřní situace Francie byla "přehlednější", kdyby ve vládě neseděli komunisté. (Viz např. ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 272.) Je také známá audience amerického velvyslance Cafferyho u Ramadiera v druhé polovině dubna 1947. (Tamtéž, s. 352.)</footnote>

<footnote n="212">²¹² Thorez se, podobně jako jeho italský protéjšek Togliatti, ustavující konference Informbyra (22. - 28. 9. 1947) z oprávněných obav neúčastnil. Zástupci PCF byli Jacques Duclos a Étienne Fajon.</footnote>

<footnote n="213">²¹³ BUTON, P.: "L'éviction des ministres communistes", in: BERNSTEIN, MILZA: L'Année 1947, s. 352.</footnote>

<footnote n="214">²¹⁴ COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 199. Totožný názor zastává Philippe Buton a Annie Kriegelová. Jinými slovy vesměs totéž Jean-Jacques Becker.</footnote>
z ní vlastní profit.<fnref n="206" /> Kalkul byl nechat padnout Ramadierův neoblíbený kabinet, což by umožnilo, aby novou, „demokratickou a lidovou“ vládu sestavil sám Thorez. Oslavy 1. máje proběhly v bojovné náladě, ale bez incidentů, a Ramadier mohl seznámit své ministry s rozhodnutím nechat hlasovat o důvěre vládě. V neděli 4. května 1947 všech 183 komunistických poslanců Národního shromáždění včetně svých ministrů zvedlo ruku proti vlastnímu kabinetu. Není důležité, že byli zbylými dvěmi třetinami sněmovny podle očekávání přehlasovaní. Podstatné je, že se Ramadier nezachoval podle jejich výpočtů a demisi kabinetu nepodal. Místo toho z něj k překvapení celého národa vyloučil revoltující čtyřku komunistů.<fnref n="207" />

## IV/3 JSME A ZŮSTÁVÁME VLÁDNÍ STRANOU!

Reakce komunistů na květnové (sebe) vyloučení z vlády výmluvně dokresluje vnitřní krizi francouzského komunismu v roce 1947. Zatímco prostí členové PCF a straničtí aparatčíci na střední a vyšší úrovni propadali spontánní radosti a odchod z kabinetu oslavovali jako osvobození své strany, politbyro bylo přešlé a zklamané. Thorez byl očividně zaskočený Ramadierovým krokem, se kterým, ačkoli byl v souladu s ústavou, nepočítal.<fnref n="208" />

Odchod ministrů PCF z vlády nepředstavuje ani z vnitřního hlediska strany, ani z perspektivy francouzských dějin významnější mezník nebo bod zvratu. PCF se dál prezentovala jako státotvorná a konstruktivní. Kritizovala Ramadierův kabinet za dílčí rozhodnutí, ale úhrnem zůstala loajální. V rozhovoru pro *NY Herald* se francouzský komunista číslo dvě Duclos vyjádřil o lidech, kteří hovoří o generální stávce, jako o imbecilech. Ve vedení strany převládala iluze, že se podaří do vlády opět vrátit – pokud možno ještě dřív, než se vzpamatuje Moskva. Ve dnech 25. - 28. června 1947 se ve Štrasburku konal XI. sjezd PCF, který posloužil jako veřejná demonstrace nepřerušené kontinuity komunistické státnosti. Thorez hřímal: "Jsme a zůstáváme vládní stranou, stranou, která si je vědoma své odpovědnosti vůči zemi."<fnref n="209" />

První viditelnou změnou komunistické politiky bylo ostré vystupování proti USA, zejména proti Marshallově plánu coby hospodářské vazalizaci Evropy. Vyloučení z vlády se podle PCF mělo udát v přímé konsekvenci diplomatické intervence Spojených států.<fnref n="210" /> "Nelze popřít, že v Londýně a Washingtonu [...] měli reálný strach, že Francii 'ztratí'."<fnref n="211" /> Nicméně je podstatné, že USA nikdy z komunistické nepřítomnosti nedělaly podmínku *sine qua non* svého nakládání s Francií.

Jednou z dominant ustavující konference Informbyra v září 1947 byla nekompromisní kritika italských a francouzských komunistů, která přinutila obě strany k přehodnocení své "legalistické iluze".<fnref n="212" /> Až v posledním trimestru 1947 tedy přešli francouzští komunisté do nesmiřitelné opozice vůči vládě a režimu. V listopadu již PCF mobilizovala rozsáhlé a násilné stávkové hnutí, které uvrhlo většinovou Francii do skutečných obav z rudé revoluce. Komunisté přijali Ždanovovo rozdělení světa na dva tábory, čímž i "na francouzské frontě vypukla studená válka".<fnref n="213" />

Pro Komunistickou stranu byla v námi sledovaném období jednoznačně nastolena zásadní otázka moci a jejího dobytí. PCF se pokusila uchopit moc v zemi ve dvou nezdařených pokusech, pokaždé s rozdílnou strategií. Poprvé v roce 1944, když se připravovala na spojenecké vylodění a následné národní povstání, jehož účelem bylo vytvořit "revoluční klima schopné vyústit v revoluční proces."<fnref n="214" /> Průběh letních osvobozovacích akcí ale nakonec neumožnil rozpoutat lidové

<footnote n="206">206 "Není nakonec divné to, že chtěli změnit orientaci [své sociální] politiky, nýbrž to, že bylo třeba měsíců, než si uvědomili 'podstatu věcí'." BECKER: Le Parti..., s. 197.</footnote>

<footnote n="207">207 V logice tripartismu ušetřil Ramadier pátého komunistu, ministra zdravotnictví Marrana. Ten se jako člen horní komory parlamentu, Rady republiky, hlasování o důvěře neúčastnil, a tudíž vládní solidaritu neporušil. Marrane z vlastního rozhodnutí násleoval své soudruhy a odešel z vlády o den později. Ramadier si byl dobře védom zoufalosti politické konstelace sil a už delší dobu čekal na příhodnou zámku k vyloučení komunistů.</footnote>

<footnote n="208">208 "Věděl jsem, že Ramadier připravuje ošklivý úder, ale nikdy bych si nebyl pomyslel, že zajde až takhle daleko," svěřil se pár měsíců před svou smrtí generální tajemník strany. (V letech 1963 a 1964 poskytl mladé historičce Georgette Elgeyové dva exkluzivní rozhovory. Citace z ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 367.)</footnote>

<footnote n="209">209 kol.: Au service du peuple de France, Paris, Éditions du Parti communiste français, s. 36.</footnote>

<footnote n="210">210 Toto tvrzení začala PCF veřejnosti prodávat až od konce srpna. Úlohou stranické historiografie několika dalších desetiletí ho pak bude všemožně dokládat. V jeho prospěch zdálnivé hovoří paralelní vytlačení komunistů z vlád v Lucembursku, Belgii a Itálii – 19. března ze Spaakovy vlády, 12. května z de Gasperiho.</footnote>

<footnote n="211">211 GROSSER, P.: "L'entrée de la France en Guerre froide", in: BERNSTEIN, S., MILZA, P. (eds): L'Année 1947, Paris, 2000, s. 176-177. Konečně, se svým postojem k podílu PCF na vládním výkonu se spojenci netajili: Na jaře 1946, během jednání o ekonomickou podporu, dali Američané jasně najevo, že by pro ně vnitřní situace Francie byla "přehlednější", kdyby ve vládě neseděli komunisté. (Viz např. ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 272.) Je také známá audience amerického velvyslance Cafferyho u Ramadiera v druhé polovině dubna 1947. (Tamtéž, s. 352.)</footnote>

<footnote n="212">212 Thorez se, podobně jako jeho italský protéjšek Togliatti, ustavující konference Informbyra (22. - 28. 9. 1947) z oprávněných obav neúčastnil. Zástupci PCF byli Jacques Duclos a Étienne Fajon.</footnote>

<footnote n="213">213 BUTON, P.: "L'éviction des ministres communistes", in: BERNSTEIN, MILZA: L'Année 1947, s. 352.</footnote>

<footnote n="214">214 COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 199. Totožný názor zastává Philippe Buton a Annie Kriegelová. Jinými slovy vesměs totéž Jean-Jacques Becker.</footnote>
povstání mas a de Gaulle pomalu konsolidoval pořádek. Komunisté prozatím nerezignovali na své záměry a přijali o něco důvtipnější strategii dvojí moci, *double pouvoir*, vycházející z bolševického modelu 1917. Tato koncepce dovolovala těšit se ze dvou hráčů v poli. Na jedné straně komunisté už od dubna 1944 zasedali v de Gaullově vládě a budovali obraz národní jednoty, na druhé straně usilovali etablovat druhou moc, která by se opírala o lid, odbojová uskupení, masové organizace, tisk a odbory. S její pomocí chtěli komunisté této vládě konkurovat, blokovat výkon její moci a připravovat se na eventuální rozchod, nejlépe v okamžiku, který by si sami určili.<fnref n="215" /> Osud strategie napětí byl nakonec předčasně uspíšen aférou Vlasteneckých milic. Její neúspěch lze přičíst odhodlanosti generála de Gaulla a naopak „revoluční neodhodlanosti“ francouzské veřejnosti a konečně přítomnosti angloamerických armád, která činila jakýkoliv pokus o státní převrat nanejvýš riskantním. Thorezův návrat znamenal s koncem roku 1944 definitivní opuštění tohoto otevřeně konfliktního kurzu.<fnref n="216" />

Od té doby byla strategie PCF diktována jen a jen nadřazenými zájmy sovětské zahraniční politiky, jejímž primárním cílem byla konečná porážka hitlerovského Německa. Úkolem komunistických stran pak nebylo zkoušet pevnost protifašistické koalice unáhlenými pokusy o státní převrat, nýbrž pomoci Rusku válku vyhrát, a to s co nejpříznivějšími výstupními podmínkami. Francie byla zdevastována čtyřmi roky okupace a vážně zpochybнěno bylo její postavení velmoci. Stalin se strachoval, že se země dostane do vleku a následné totální ekonomické a diplomatické podřízenosti Britům a Američanům. Generál de Gaulle byl v Moskvě vnímán jako jediný muž s potenciálem zaručit své zemi nezávislost, a za této situace bylo hazardní podkopávat jeho pozici.<fnref n="217" /> Až porážka nacistického Německa v květnu 1945 uvolnila komunistům ruce pro boj na domácí politické scéně, kde se jim nakonec podařilo prosadit na úkor de Gaulla.

V sérii tripartitních kabinetů nebyla komunistická strategie omezena na pouhou účast ve vládě a správu svěřených resortů, ale byla rozšířena na kombinaci několika různých aktivit a elementů: (1) vládní participace významně napomáhala (2) infiltraci státních struktur a veřejného sektoru<fnref n="218" /> a zároveň nijak nebránila (3) účinné mobilizaci mas za pomoci patřičných nástrojů a organizací. Při tom všech kladla PCF důraz na (4) poválečnou rekonstrukci hospodářství a (5) národní jednotu pomáhala udržovat tvrzením, že (6) ruský bolševismus není třeba kopírovat.<fnref n="219" /> Jakkoliv lze spekulovat o upřímnosti Thorezových úvah<fnref n="220" />, je třeba kategoricky odmítnout jejich originalitu. Výše zmíněné komponenty strategie totiž nesdílela PCF pouze s italskými soudruhy, nýbrž se všemi evropskými komunistickými stranami poválečné doby: tzv. lidová demokracie jako přechodný stupeň k diktatuře proletariátu s vypůjčeným parlamentním legalismem. Komunisté tedy sice mohli mít v úmyslu ztělesnit Francii, neznamenalo to však vůli vymanit se z područí SSSR. V logice lidové demokracie si neprotiřečila specifika francouzských zájmů s věrností socialistické vlasti.<fnref n="221" />

Jedním z problémů lidové demokracie byla umírněná rétorika stranických předáků, která mátla ortodoxní bolševiky a revolucionáře.<fnref n="222" /> Lze však uzavřít, že lidová demokracie jako druhý pokus komunistické strany uchopit moc byla od počátku předurčena k nezdaru v důsledku nepřítomnosti Rudé armády coby prvku, který by dokázal zvrátit nepříznivý poměr sil (například donutit zdrženlivé socialisty k fúzi nebo přimět ostatní politické strany akceptovat komunistické předsednictví vlády a ovládnutí silových ministerstev).<fnref n="223" />

S nástupem roku 1947 se stranické vedení dostávalo zřetelně mimo realitu, především svým důrazem na setrvání ve vládě a velmi riskantním odporem proti nové záplavě dělnických stávek. Lze se domnívat, že svůj vliv měla na komunisty i jejich "kompromitace" parlamentním systémem a

<footnote n="215">215 Viz např. COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 201-204; LAZAR: Maison rouges..., s. 45; BECKER: Le Parti..., s. 19-20, 146-152.</footnote>

<footnote n="216">216 Oficiální stranická historiografie konečné nekonání revoluce vysvětluje jako svobodnou volbu francouzských komunistů, jež byla dána nepříhodností momentální situace (americká armáda) a vlasteneckou nutností národního jednoty proti nepříteli a za obnovu země. Zpochybňují tak vnější zásah Moskvy. Jean Elleinstein, Jean-Paul Scot, Annie Lacroix-Riz, Roger Bourderon aj. Oficiální stranický výklad dějin viz stranickou příručku Histoire du Parti communiste français (manuel), Paris, 1963; kolektivní dílo: De la guerre à la Libération. La France de 1939 à 1945, Paris, 1972; nebo novější publikaci MARTELLI, R.: Histoire sincère du PCF, Paris, 1985.</footnote>

<footnote n="217">217 Stalin úhlavního rivala francouzských komunistů podpořil už v prosinci 1944 smlouvou o vzájemné spolupráci obou zemí. "Realpolitik podle leninského modelu." (COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 215.)</footnote>

<footnote n="218">218 Tzv. dobyvačná neutralizace státního aparátu, neutralisation conquérante, podle BUTON: "L'éviction...", in: BERNSTEIN, MILZA: L'Année 1947, s. 344-345.</footnote>

<footnote n="219">219 Ve slavném interview, otištěném v anglických *Times* v listopadu 1946, Thorez hovořil o specifice francouzské cesty k socialismu.</footnote>

<footnote n="220">220 Kriegelová generálního tajemníka podezřívá, že snil "mesiášský" sen o "ztělesnění Francie a republiky" a o "socialismu snoubeném se svobodou".
KRIEGEL, A.: Ce que j'ai cru comprendre, Paris, 1991, s. 365.</footnote>

<footnote n="221">221 COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 234-238.</footnote>

<footnote n="222">222 *Double langage* viz BECKER: Le Parti..., s. 53.</footnote>

<footnote n="223">223 BUTON: Les lendemaines..., s. 313-314.</footnote>
povstání mas a de Gaulle pomalu konsolidoval pořádek. Komunisté prozatím nerezignovali na své záměry a přijali o něco důvtipnější strategii dvojí moci, *double pouvoir*, vycházející z bolševického modelu 1917. Tato koncepce dovolovala těšit se ze dvou hráčů v poli. Na jedné straně komunisté už od dubna 1944 zasedali v de Gaullově vládě a budovali obraz národní jednoty, na druhé straně usilovali etablovat druhou moc, která by se opírala o lid, odbojová uskupení, masové organizace, tisk a odbory. S její pomocí chtěli komunisté této vládě konkurovat, blokovat výkon její moci a připravovat se na eventuální rozchod, nejlépe v okamžiku, který by si sami určili.<fnref n="215" /> Osud strategie napětí byl nakonec předčasně uspíšen aférou Vlasteneckých milic. Její neúspěch lze přičíst odhodlanosti generála de Gaulla a naopak „revoluční neodhodlanosti“ francouzské veřejnosti a konečně přítomnosti angloamerických armád, která činila jakýkoliv pokus o státní převrat nanejvýš riskantním. Thorezův návrat znamenal s koncem roku 1944 definitivní opuštění tohoto otevřeně konfliktního kurzu.<fnref n="216" />

Od té doby byla strategie PCF diktována jen a jen nadřazenými zájmy sovětské zahraniční politiky, jejímž primárním cílem byla konečná porážka hitlerovského Německa. Úkolem komunistických stran pak nebylo zkoušet pevnost protifašistické koalice unáhlenými pokusy o státní převrat, nýbrž pomoci Rusku válku vyhrát, a to s co nejpříznivějšími výstupními podmínkami. Francie byla zdevastována čtyřmi roky okupace a vážně zpochybнěno bylo její postavení velmoci. Stalin se strachoval, že se země dostane do vleku a následné totální ekonomické a diplomatické podřízenosti Britům a Američanům. Generál de Gaulle byl v Moskvě vnímán jako jediný muž s potenciálem zaručit své zemi nezávislost, a za této situace bylo hazardní podkopávat jeho pozici.<fnref n="217" /> Až porážka nacistického Německa v květnu 1945 uvolnila komunistům ruce pro boj na domácí politické scéně, kde se jim nakonec podařilo prosadit na úkor de Gaulla.

V sérii tripartitních kabinetů nebyla komunistická strategie omezena na pouhou účast ve vládě a správu svěřených resortů, ale byla rozšířena na kombinaci několika různých aktivit a elementů: (1) vládní participace významně napomáhala (2) infiltraci státních struktur a veřejného sektoru<fnref n="218" /> a zároveň nijak nebránila (3) účinné mobilizaci mas za pomoci patřičných nástrojů a organizací. Při tom všech kladla PCF důraz na (4) poválečnou rekonstrukci hospodářství a (5) národní jednotu pomáhala udržovat tvrzením, že (6) ruský bolševismus není třeba kopírovat.<fnref n="219" /> Jakkoliv lze spekulovat o upřímnosti Thorezových úvah<fnref n="220" />, je třeba kategoricky odmítnout jejich originalitu. Výše zmíněné komponenty strategie totiž nesdílela PCF pouze s italskými soudruhy, nýbrž se všemi evropskými komunistickými stranami poválečné doby: tzv. lidová demokracie jako přechodný stupeň k diktatuře proletariátu s vypůjčeným parlamentním legalismem. Komunisté tedy sice mohli mít v úmyslu ztělesnit Francii, neznamenalo to však vůli vymanit se z područí SSSR. V logice lidové demokracie si neprotiřečila specifika francouzských zájmů s věrností socialistické vlasti.<fnref n="221" />

Jedním z problémů lidové demokracie byla umírněná rétorika stranických předáků, která mátla ortodoxní bolševiky a revolucionáře.<fnref n="222" /> Lze však uzavřít, že lidová demokracie jako druhý pokus komunistické strany uchopit moc byla od počátku předurčena k nezdaru v důsledku nepřítomnosti Rudé armády coby prvku, který by dokázal zvrátit nepříznivý poměr sil (například donutit zdrženlivé socialisty k fúzi nebo přimět ostatní politické strany akceptovat komunistické předsednictví vlády a ovládnutí silových ministerstev).<fnref n="223" />

S nástupem roku 1947 se stranické vedení dostávalo zřetelně mimo realitu, především svým důrazem na setrvání ve vládě a velmi riskantním odporem proti nové záplavě dělnických stávek. Lze se domnívat, že svůj vliv měla na komunisty i jejich "kompromitace" parlamentním systémem a

<footnote n="215">²¹⁵ Viz např. COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 201-204; LAZAR: Maison rouges..., s. 45; BECKER: Le Parti..., s. 19-20, 146-152.</footnote>

<footnote n="216">²¹⁶ Oficiální stranická historiografie konečné nekonání revoluce vysvětluje jako svobodnou volbu francouzských komunistů, jež byla dána nepříhodností momentální situace (americká armáda) a vlasteneckou nutností národního jednoty proti nepříteli a za obnovu země. Zpochybňují tak vnější zásah Moskvy. Jean Elleinstein, Jean-Paul Scot, Annie Lacroix-Riz, Roger Bourderon aj. Oficiální stranický výklad dějin viz stranickou příručku Histoire du Parti communiste français (manuel), Paris, 1963; kolektivní dílo: De la guerre à la Libération. La France de 1939 à 1945, Paris, 1972; nebo novější publikaci MARTELLI, R.: Histoire sincère du PCF, Paris, 1985.</footnote>

<footnote n="217">²¹⁷ Stalin úhlavního rivala francouzských komunistů podpořil už v prosinci 1944 smlouvou o vzájemné spolupráci obou zemí. "Realpolitik podle leninského modelu." (COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 215.)</footnote>

<footnote n="218">²¹⁸ Tzv. dobyvačná neutralizace státního aparátu, neutralisation conquérante, podle BUTON: "L'éviction...,", in: BERNSTEIN, MILZA: L'Année 1947, s. 344-345.</footnote>

<footnote n="219">²¹⁹ Ve slavném interview, otištěném v anglických *Times* v listopadu 1946, Thorez hovořil o specifice francouzské cesty k socialismu.</footnote>

<footnote n="220">²²⁰ Kriegelová generálního tajemníka podezřivá, že snil "mesiášský" sen o "ztělesnění Francie a republiky" a o "socialismu snoubeném se svobodou".
KRIEGEL, A.: Ce que j'ai cru comprendre, Paris, 1991, s. 365.</footnote>

<footnote n="221">²²¹ COURTOIS, LAZAR: Histoire du Parti..., s. 234-238.</footnote>

<footnote n="222">²²² *Double langage* viz BECKER: Le Parti..., s. 53.</footnote>

<footnote n="223">²²³ BUTON: Les lendemaines..., s. 313-314.</footnote>
vysokými státními funkcemi. Takto mohl případný přechod do opozice znamenat pro Thoreze, prvního místopředsedu vlády, vážný osobní problém ztráty opojné politiky.<fnref n="224" />

Vnitropolitický rozkol Francie tak, jak se udál na jaře 1947, je třeba vsadit do širšího kontextu počínající studené války.<fnref n="225" /> V důsledku vyhlášení Trumanovy doktríny zadržování komunismu (12. březen) byly západní KS tlačeny do nebezpečné defenzívy. Politbyra odpovídala zostřením stanovisek a následný vnitropolitický střet vyústil v sérii vylučování komunistických ministrů ze západoevropských vlád. Po tomto nečekaném zvratu prokázali francouzští a italští soudruzi naprosté zameškání posunu v mezinárodních vztazích.<fnref n="226" /> Na ekonomický tlak Marshallova plánu reagoval Sovětský svaz ideologickým utažením, které nemohlo být v souladu se snahou PCF a PCI o urychlený návrat do vlád národní jednoty. Bylo třeba bolestivého ponížení ve Szklarské Porebě a Ždanovovy přednášky, aby obě významné západoevropské KS sladily takt opět podle rytmu sovětské diplomacie a aby soudruzi v Československu dokončili to, pro co ve Francii a Itálii neexistovaly nikdy vhodné podmínky.

V roce 1944 komunisté vstoupili do de Gaullova válečného kabinetu, v roce 1945 opustili přímočaře konfliktní kurz, ale to jsou jen dílčí mezníky širší fáze vývoje PCF, která je ucelená až v letech 1941-1947, coby fáze protifašistické koalice. Na sklonku roku 1947 se PCF dobrovolně uzavřela v protiimperialistickém ghetu počínající studené války, ze kterého vyšla na počátku 60. let, kdy začala spolupracovat se socialisty proti gaullistické V. republice. Úpadek militantismu, kvantitativní propad členské základny, přidružených masových organizací a nákladu stranických tiskovin po roce 1947 však neznamenaly úpadek PCF jako takové. Po celý zbytek IV. republiky a tedy v nejostřejší fázi studené války nikdy neklesly volební zisky PCF pod 25% a komunisté si podrželi statut přední francouzské politické síly, aby v 70. letech v koalici s Mitterrandovými socialisty opět atakovali nejvyšší státní pozice. Podíl na úspěšných poválečných reformách, činorodost v odborech a mírové nebo protikolonialistické manifestace komunistům natrvalo zajistily nálepku mluvčího slabých a utlačovaných, která překryla temnější aspekty PCF, jakými byly demokratický centralismus, bezvýhradná podpora sovětské zahraniční politiky nebo glorifikace východovropských totalitních systémů.<fnref n="227" />

<footnote n="224">²²⁴ Vyvozuje se z biografie sepsané jeho osobním tajemníkem, viz ROBRIEUX, P.: Maurice Thorez. Vie secrète et vie publique, Paris, 1975. Elgeyová: "Podíl na vládní odpovědnosti (...) byl pro komunisty, uvyklé spíš věznicím, exilu a ilegalitě než vládní lavici v Bourbonském paláci, jako zázračné dobrodružství." (ELGEY: La République des Illusions 1945-1951..., s. 328-329.) Rioux: "Thorez, šťastný státník." (RIOUX, J.-P.: La France de la Quatrième République. L'ardeur et la nécessité 1944-1952, 1. díl, Paris, 1980, s. 176.)</footnote>

<footnote n="225">²²⁵ "S akcelerací studené války se Francie stále více integrovala do západních politických struktur a účast komunistů ve vládě byla zjevným anachronismem." (NÁLEVKA, V.: Světová politika ve 20. století, 1. díl, Praha, 2000, s. 229.)</footnote>

<footnote n="226">²²⁶ "Propášli, že kostky jsou už vrženy; přesvědčovali sami sebe, bagatelizovali úpadek mezinárodních vztahů a stále se drželi svého kalkulu." (BUTON: L'éviction..., in: BERNSTEIN, MILZA: L'Année 1947, s. 349); "(...) lze hovořit o nekompetentní improvizaci bolševických vůdců jak v SSSR, tak ve Francii a Itálii." (LUŇAK, P.: Západ. Spojené státy a Západní Evropa ve studené válce, Praha, 1997, s. 78.)</footnote>

<footnote n="227">²²⁷ K percepci PCF francouzskou společností viz předmluvu LAZAR, M.: Le communisme. Une passion française, 2002; nebo sociologickou studii LAVABRE, M.-C.: Le fil rouge. Sociologie de la mémoire communiste, Paris, 1994.</footnote>