фракійські, пізньоскіфські, сарматські та готські, за політичного домінування останніх <fnref n="214" />. У культурному сенсі їх поєднувало використання високоякісного кружального посуду різноманітних форм, який виготовляли місцеві майстри, що засвідчують численні гончарні горни, спільна «мода» на елементи одягу й прикраси (наприклад, застібки-фібули).

Зміни клімату в ІІІ—IV ст. н. е. сприяли розвитку землеробства в Степу, що зумовило просування черняхівського населення з лісостепової зони на південь. Застосування залізних наральників, використання коней і волів як тяглової сили спричинювали інтенсифікацію господарства. Злет землеробства, маркований численними знахідками тарних посудин для зберігання зерна, активізував розвиток торгівлі з античними центрами. Це засвідчують масові знахідки амфорної тари для вина та олії по всій території черняхівської культури, прикраси із золота, срібла та коштовного каміння немісцевого походження, численні скарби римських монет <fnref n="215" />.

Державу Германаріха у 70-х роках IV ст. знищили гуни, походження яких пов'язують з людністю «хунну», відомою за китайськими джерелами. Тривалі війни імперії династії Хань з цим кочовим населенням у II ст. завершились поразкою номадів, що призвело до так званого каскаду міграцій — рух уцілілих гунів на захід спричинив залучення до цього процесу інших кочових народів Великого Євразійського степу. З середини IV ст. їх вторгненню до Східної та Центральної Європи також сприяло значне похолодання. Міграція гунів завершилася на заході Великого Євразійського степу — у Паннонії (сучасна Угорщина), де пік їх військово-політичної могутності знаменує формування «держави Аттіли» в середині V ст. <fnref n="216" />

Прихід кочового населення з Азії на територію України маркують зазвичай уміщені до поховань шкури коней разом із черепами та кінцівками, складені луки, трилопатеві стріли, нові деталі кінської вузди, ювелірні вироби зі вставками скла та коштовного або напівкоштовного каміння. Варто зауважити, що, зважаючи на ефект доміно у масовому переміщені великих груп населення, чітко визначити належність пам'яток певних типів до конкретних етнічних груп досить складно <fnref n="217" />.

Наприкінці V ст. ослаблена Римська імперія впала під натиском германських племен із півночі та кочового населення зі сходу. Разом з її наступницею — Візантією історію Європи почали творити і писати мозаїчні ранньосередньовічні королівства.

<footnote n="214">²¹⁴ Магомедов Б.В. *Черняховская культура. Проблема этноса*. Люблин, 2001.</footnote>

<footnote n="215">²¹⁵ Магомедов Б.В. *Черняховская культура Северо-Западного Причерноморья...*</footnote>

<footnote n="216">²¹⁶ Павленко Ю.В., Смагулов Є.А. Гуни напередодні їх вторгнення в Європу. Археологія. 1993. № 1. С. 34—45; Буданова В.П. Варварский мир эпохи Великого переселения народов. Москва, 2000. С. 48—76.</footnote>

<footnote n="217">²¹⁷ Засецкая И.П. *Культура кочевников южнорусских степей в гуннскую эпоху (конец IV—V вв.). Санкт-Петербург, 1994.* Івченко А.В. Поява гунів у Північному Причорномор’ї. Археологія. 2003. № 2. С. 41—47.</footnote>
СЛОВ’ЯНИ — НОВИЙ ЕТНОС
НА ПІВДНІ СХІДНОЇ ЄВРОПИ
ТА СУМІЖНИХ ТЕРИТОРІЯХ

Нове етнічне угруповання, яке із середини I тис. н. е. по-
чало впливати на європейські історичні процеси тогочасся і по-
ширилося на значних просторах, розділившись на три гілки —
східну, західну й південну, звичайно, мало свою передісторію,
про яку вже певною мірою йшлося вище. Та все ж слід ще раз
повернутися до подій перших століть нашої ери, коли про
слов'ян починають згадувати римські автори 218. Пліній Стар-
ший, Тацит і Птолемей знають їх під назвою венедів 219. Однак
повідомлення про них ще досить уривчасті й туманні. І все ж
можна константувати, що навіть із цих коротких занотувань
загалом локалізується зона їх розселення між землями сусідів:
германців (північно-західні та західні), балтів (північні), фінів
(північно-східні), сарматів (південно-східні) та фракійців (пів-
денні). Проте точніше визначити венедську територію на той
час досить складно — інформації явно замало, хоча у Певтин-
герових таблицях, подорожній карті IV ст., венеди згадують-
ся у двох локаціях: на північ від Карпат та між Нижнім Дні-
стром і Дунаєм. Фактично наведені вище короткі відомості про
слов'ян-венедів I—IV ст. дають підстави припускати, що вони
були осілими землеробами й займали певні регіони у південній
частині лісової та північній частині лісостепової зони історич-
ного ареалу України. Якась їх частина відселилась у межиріччя
Нижнього Дністра і Дунаю. Цьому не суперечить і наявна ар-
хеологічна інформація.

Дещо розлогіші відомості про слов'ян надають візантій-
ські писемні джерела VI і наступних століть, коли нові сусіди

<footnote n="218">218 Баран В.Д. Давні слов'яни. Київ, 1998. С. 18—28.</footnote>

<footnote n="219">219 Свод древнейших письменных известий о славянах. Т. І. Москва, 1991. С. 24—25, 39, 51—55.</footnote>
ромеїв почають активні дії на східних кордонах імперії — у часи так званого Великого переселення народів.

Серед тогочасних авторів найповніше характеризують слов'ян готський історик Йордан та візантієць Прокопій із Кесарії. Зокрема, описуючи племена Східної Європи, Йордан помітне місце відводить готсько-венедським відносинам. За ним, венеди рішуче виступали проти готів і протягом III—IV ст. мали з ними воєнні сутички: «Після поразки герулів Германаріх (готський король. — *Авт.* ) направив війська проти венетів. Останні, хоча і варті презирства через слабкість зброї, одначе могутні завдяки своїй чисельності, намагалися спочатку дати відсіч. Але нічого не варта велика кількість не здатних до війни, особливо в тому разі, якщо й Бог допомагає, і багато озброєних відступає. Ці венети, як ми вже розповідали на початку нашого викладу — саме на початку переліку племен, походять від одного короля і сьогодні відомі під трьома назвами: венетів, антів, склавинів. Хоча зараз через наші гріхи вони бушують повсюдно, але тоді всі вони підкорялися владі Германаріха»<fnref n="220" />.

У науковій літературі триває дискусія щодо того, чи є анти і склавини пізнішими племінними утвореннями, що виникли в результаті поділу венедів (венетів) на дві частини із новими найменуваннями, чи ця згадка Йордана припускає тричленний поділ слов'ян, який започатковується в надрах старого венедського союзу племен. Зокрема, на думку В. Барана, вищезгадані племінні утворення є новотвором відносно того самого венедського союзу. Однак частина слов'ян все ж зберегла свою стару назву. Археологічні дослідження останніх десятиліть свідчать про те, що на території слов'янського розселення виникають дві окремі археологічні культури вже в середині V ст. Тобто в цей час антське й склавинське угруповання чітко відрізняються в матеріальному плані.

Той самий Йордан зазначав: «На північ, почаючи від місця зародження р. Вістула, на безмежних просторах розташувалося багатолюдне плем'я венедів. Хоч їх найменування тепер міняються відповідно до різних родів та місцевостей, все ж переважно вони називаються склавинами та антами... Склавини живуть від міста Новієнтуна і озера, що зветься Мурсіанським, до Данастра, а на північ — до Вістули... Анти, сильніші з них, поширюються від Данастра до Данапра, там, де Понтійське море утворює вигин»<fnref n="221" />. Проте, якщо межі розташування склавинів і антів, окреслені Дністром і Дніпром, не викликають сумнівів, і нині на основі археологічних даних їх можна лише поточнювати, то географія міста Новієнтин та Мурсіанського озера залишається дискусійною.

За даними іншого візантійського автора Маврикія, вищезгадані племена займали суміжні території. «Місцевості, зайняті склавинами та антами, — зазначав він, — розташовані вздовж річок, і вони так співвідносяться між собою, що між ними немає настільки великої відстані, щоб про неї варто було згадувати...

<footnote n="220">²²⁰ Йордан. *О происхождении и деянии гетов.* Москва, 1960. С. 90.</footnote>

<footnote n="221">²²¹ Там само. С. 71—72.</footnote>
Племена склавинів і антів подібні за своїм способом життя, за своїми звичаями, своєю любов'ю до волі. Їх ніяким чином не можна схилити до рабства»<fnref n="222" />.

Говорячи ж про землі на північ від Середнього Подунав'я, треба зазначити,
що вже у VI ст. слов'яни стабільно їх освоювали. Як свідчить Прокопій Кесарій-
ський з цього приводу, «коли герули були переможені в бою з лангобардами і по-
винні були піти з місць проживання батьків, то одні з них... поселилися в країнах
Ілірії, останні не захотіли ніде переходити річку Істр, а влаштувалися на самому
краї заселеної землі. Очолені багатьма вождями царської крові, вони перш за все
пройшли підряд через усі слов'янські племена, а потім через великий пустельний
район і досягли країни так званих варнів»<fnref n="223" />. Отже, за даними процитованого
автора, у VI ст. простори між Середнім Подунав'ям і Прибалтикою, включно з
українським сегментом, були заселені якраз слов'янами, які концентрувалися в
окремих об'єднаннях.

Анти, за писемними джерелами, займали території на південний захід від склавінів та на північ від кочовиків-утригурів. Той самий Прокопій пише: «Народи, які тут живуть, у давнину називалися кіммерійцями, тепер звуяться утригурами. Північніше від них (утригурів) займають землі незліченні племена антів». Але сама назва «анти» проіснувала недовго — лише до початку VII ст. Востаннє їх згадує Феофілакт Самокатта, який жив і писав у першій половині цього століття. Зокрема, він описує під 602 р. один із епізодів аваро-антських війн, коли анти зазнали поразки і вже далі не згадувалися в історичних хроніках. Проте вони не могли були знищені ворогами-кочовиками, а певно, надалі змішалися зі склавинами й прийняли загальну назву «слов'яни». Нині на території лісостепової частини Подніпров'я, де саме й проживали анти, відкрито численні пам'ятки пеньківської слов'янської археологічної культури, а у південній зоні її ареалу — юртоподібні житла та захоронення тюркських кочовиків.

Склавини / слов'яни, назва яких поступово поширилась на всі племена цього етнічного угруповання, у перші століття другої половини І тис. вийшла на південні межі старих венедських земель. Прокопій Кесарійський обидва вищезгадані народи бачив як одне ціле: «Колись навіть ім'я у слов'ян та антів було одне й те ж», — зазначав він <fnref n="224" />. Північні та східні кордони слов'янського розселення візантійським авторам були невідомі (вони їх просто не цікавили), а побутові умови життя, за тими ж Йорданом та Маврикієм, характеризувалися стисло — живуть у болотах і лісах.

Оцінюючи ж загалом свідчення Йордана і Прокопія про слов'ян, слід мати
на увазі, що вони датуються серединою VI ст., а тому відображувані у них події
стосуються давніших часів, очевидно, кінця IV — першої половини V ст., коли,
зокрема, відбувалось військове протистояння між готським зверхником Вініта-
рієм і слов'янським вождем Божем. Вищезгадані та деякі інші писемні джерела

<footnote n="222">²²² Свод древнейших письменных известий... С. 369, 377.</footnote>

<footnote n="223">²²³ Прокопий из Кесарии. *Война с готами*. Москва, 1950. С. 297—298.</footnote>

<footnote n="224">²²⁴ Там само.</footnote>
VI ст. чітко фіксують слов'ян на лівому березі Дунаю, відзначаючи їхні набіги на прикордонні райони Візантійської імперії по всій середній течії цієї великої ріки. Десь наприкінці VI — на початку VII ст. слов'яни поступово осідають на її правому березі, але на цей момент подальші історичні події нас також не цікавлять.

Та досить важливою видається інформація про них, яку наводить той са-
мий Прокопій; і стосується вона рівня розвитку тодішнього їхнього суспільства.
Якраз це і заслуговує на нашу увагу. «Адже племена ці, склавіни і анти, не управ-
ляються однією людиною, але здавна живуть у народовладді, і від того у них ви-
гідні й невигідні справи завжди ведуться спільно», — занотовують не набагато
віддаленіші від описуваних подій візантійські наративи. І продовжують: «А та-
кож однаково й інше, можна сказати все, у тих та інших, й встановлено здавна
у цих варварів. Адже вони вважають, що один із богів — творець блискавки —
якраз він єдиний володар усього, і йому приносять в жертву биків і всяких жер-
товних тварин. Передбачення вони не знають і взагалі не визнають, що воно має
яке-небудь значення, принаймні у відношенні людей, але коли смерть вже у них в
ногах, охоплені чи вони хворобою чи виступають на війну, вони дають обіцянку,
що якщо обійдуть її, зараз же влаштують богу жертву за своє життя; а уникнувши
[смерті] жертвують, що пообіцяли, й вважають, що цією ж жертвою купили собі
спасіння. Одначе, шанують вони і ріки, і німф, та деякі інші божества, і приносять
жертви також і їм усім, і при таких-то жертвах творять гадання. А живуть вони в
жалюгідних хижах, розміщуючись далеко один від одного і кожен міняючи на-
скільки можливо часто місце поселення. Вступаючи ж у битву, більшість йде на
ворогів пішими, маючи невеликі щити та списи в руках, панцира ж ніколи на себе
не зодягають; деякі ж не мають [на собі] ні хітона, ні [грубого] плаща, але, вико-
ристовуючи лише штани, прикривають соромні місця, так і вступають в бійню з
ворогами. Є у тих та інших і єдина мова, зовсім варварська. Та й зовнішньо вони
один від одного нічим не відрізняються, адже всі вони й високі, й досить сильні,
тілом же і волоссям не дуже світлі й не руді, зовсім не схильні й до чорноти, але всі
вони дещо червонуваті. Стиль життя [іх] грубий та простий, як і у масагетів (гу-
нів. — Авт.), і, як і ті, вони постійно покриті грязюкою, — притому, вони менше
всього підступні чи зловредні, але й у простоті [своїй] вони зберігають гунський
норов. Та й ім'я раніше у склавинів і антів було одне. Адже і тих і інших здавна
звали “спорами” (розсіяними. — Авт.), як і від того, думаю, що вони населяють
країну, роздрібно розмістивши власні житла»<fnref n="225" />. Звичайно, для культурного ві-
зантійця майже всі народи, що його оточують, були «варварськими» і відрізня-
лися від ромеїв лише у гірший бік. Однак потрібно все ж зазначити, що наведена
тут інформація для нас є безцінною.

Істотно доповнюють її археологічні матеріали, кількість яких з часом лише збільшується. Нині на території Східної Європи виділено п'ять груп слов'янських пам'яток раннього середньовіччя, які датуються в межах V—VI або V—VII ст. Це колочинська, пеньківська, празько-корчацька, дзєдзицька та іменьківська

<footnote n="225">²²⁵ Свод древнейших письменных известий... С. 183—185.</footnote>
археологічні культури. Деякі з них, безсумнівно, належать історичним слов'янам, відомим (що вже було показано вище) під назвою венедів, склавинів та антів (дзе-дзіцька, празько-корчацька, пеньківська), іншим ще бракує писемного визначення. Найбільшою за географією поширення й центральною серед них є празько-корчацька культура. У вищезгаданий час її носії займали територію від Прип'яті й Середнього Дніпра на північному сході і до Дунаю на півдні. Течією цієї ріки представники даної групи населення підіймалися аж до її верхів'їв і заходили в межиріччя Ельби та Заале в Німеччині.

Зайнята ними була Правобережна Україна та прип'ятські райони Білорусі, східні райони Південної Польщі; на південь від Карпат — Молдова, Румунія, українське Закарпаття, Угорщина, Словаччина, Моравія і Чехія; ті самі терито-рії межиріччя Ельби та Заале в Німеччині. Такий величезний ареал розселення празько-корчаківців слугує незаперечним свідченням існування великого угрупо-вання слов'янських племен на дунайських кордонах Візантії.

Поряд із вищезгаданими поселеннями празько-корчацької культури — на південь і схід від них — розташовувалися пам'ятки пеньківської археологічної культури, витягнуті широкою смугою з північного сходу на південний захід від верхів'їв Сіверського Дінця через Середнє Подніпров'я до Попруття. Далі на південь, у Нижньому Подунав'ї (на території сучасної Румунії), схрещувалися потоки празько-корчацьких та пеньківських пам'яток — археологічного еквіва-лента антів. Носії цієї археологічної культури, крім лісостепового Лівобережжя України, займали південну частину Поділля на відтинку нижньої частини Серед-нього та верхньої частини Нижнього Дністра.

Сама назва антів має іраномовне походження. Так називало подніпровських слов'ян належне до цієї мовної групи населення степової зони. Генеза етноніма «анти» сягає пізньоримського періоду, коли слов'яни Українського лісостепу та скіфо-сармати входили до складу спільного багатоетнічного утворення — носіїв археологічної черняхівської культури, до якої також належали ще й германці-готи та частина фракійців. На думку лінгвістів, слов'янізовані скіфо-сармати причетні й до самої назви «анти». Цей етнонім за своєю семантикою означав «кінець», «край», «окраїна». Саме ці землі як для скіфо-сарматів, так і для слов'ян були «окраїнними».

Лівобережжя Верхнього Дніпра — басейни Десни, Сейму, верхів'я Сули, Псла, а також Сіверського Дінця — займають пам'ятки колочинської культури. Саме її найвіддаленіша на північ від Візантії та належних їй провінцій географічна локація і спричинилася до того, що група населення, яка й створила цю культуру, не отрима-ла імені в писемних джерелах. Археологія також не має можливості визначити цей етнонім, але вона беззаперечно засвідчує, з одного боку, господарсько-культурну спільність, відображену пам'ятками матеріальної культури, а з іншого — констатує наявність у колочинських старожитностях її слов'янських та балтських елементів.

У зв'язку з тим, що пам'ятки іменьківської археологічної культури в росій-ському Поволжі та дзедзицької на території Польщі не стосуються безпосеред-
ньо теми цього видання, залишимо їх поза увагою. Акцент же переноситься на грандіозну подію середини І тис. — так зване Велике переселення народів, до якого тогочасні мешканці історичних обширів сучасної України мали прямий стосунок. Якраз тоді відбувався поділ слов'ян на етнічні угруповання, які, залежно від історичних обставин, заклали основи процесів формування сучасних слов'янських народів.

Виходячи насамперед з археологічних джерел, маємо підстави стверджувати, що склавини, представлені празько-корчацькою культурою, стали не лише пращурами українського народу, а й основним компонентом пращурів словаків, морав'ян, чехів та українсько-польського населення у Верхньому Повісленні. Поляки середньої та північної частини сучасної Польщі мали свої історичні витоки, що сягали дзедзицької культури. Пеньківські старожитності антів на території України були далі інтегровані празько-корчацькою культурою. Це змішане антсько-склавинське населення «породило» сіверян — пращурів лівобережних українців. Та частина антів, що принесла з собою пеньківську культуру на Балкани, стала основою болгарської, сербської, хорватської та інших етнічних груп південних слов'ян. Пращурами білорусів і росіян було населення, представлене у той період колочинською та деякими іншими археологічними культурами, які тісно контактували з балтським та фіно-угорським субстратом північніше сучасних українських теренів, і тут також не розглядаються<fnref n="226" />.

Подальші події ранньословянської історії висвітлюються вже у вітчизняних писемних джерелах, передусім — у «Повісті временних літ», що опинилась в основі численних літописних списків, зокрема Іпатіївського <fnref n="227" />. Тож за названим давньоруським літописом, «по довгих же часах сіли слов'яни по Дунаєві, де єсть нині Угорська земля і Болгарська. Од тих слов'ян розійшлися вони по Землі і прозвалися іменами своїми, [од того], де сіли, на котрому місці».

І хоча нині «дунайська прабатьківщина» та дальше розселення слов'ян, з погляду багатьох дослідників, є винятково науковою конструкцією, загалом викладення інформації Нестором та його послідовниками не викликає принципових заперечень (за винятком деяких деталей географічного порядку). «Так само й ті слов'яни, — констатує давньоруський літописець, — прийшовши, сіли по Дніпру і назвалися полянами, а інші древлянами, бо сіли в лісах; а другі сіли межи Прип'яттю і Двіною і назвалися дреговичами; а інші сіли на Двіні і назвалися полочанами — од річки, яка впадає в Двіну і має назву Полота; од сеї [річки] вони назвалися полочанами. Слов'яни ж, [що] сіли довкола озера Ільменя, прозвалися своїм іменем — [словенами]; і зробили вони город і назвали його Новгородом. А другі сіли на Десні, і по Сейму, і по Суді і назвалися сіверянами.

І так розійшовся слов'янський народ, а від його [імені] й дістали [свою] назву слов'янські племена.

[...]

<footnote n="226">²²⁶ Баран В.Д. Давні слов'яни... С. 31—32, 50, 54, 69—70, 88.</footnote>

<footnote n="227">²²⁷ Літопис Руський за Іпатським списком / пер. Л.Є. Махновця. Київ, 1989. С. 2—11.</footnote>
Коли ж поляни жили особно і володіли родами своїми, — бо й до тих братів існували поляни і жили кожен із родом своїм на своїх місцях, володіючи кожен родом своїм, — то було [між них] три брати: одному ім'я Кий, а другому Щек, а третьому Хорив, і сестра їх — Либідь. І сидів Кий на горі, де нині узвіз Боричів, а Щек сидів на горі, яка нині зветься Щековицею, а Хорив — на третій горі, від чого й прозвалася вона Хоревицею. Зробили вони городок [і] на честь брата їх найстаршого назвали його Києвом. І був довкола города ліс і бір великий, і ловили вони [тут] звірину. Були ж вони мужами мудрими і тямущими і назвалися полянами. Од них ото є поляни в Києві й до сьогодні.

Інші ж, не знаючи, говорили, ніби Кий був перевізником. Бо тоді коло Києва перевіз був з тої сторони Дніпра. Тому [й] казали: “На перевіз на Київ”. Коли б Кий був перевізником, то не ходив би він до Цесарограда. А сей Кий княжив у роду своєму і ходив до цесаря. Не знаємо, [щоправда до якого], а тільки про те відаємо, що велику честь, як ото розказують, прийняв він од [того] цесаря, — якого я не знаю, [як не знаю] при котрім він цесарі приходив [туди].

А коли вертався він назад, [то] прийшов до Дунаю і вподобав місце і поставив городок невеликий, і хотів [тут] сісти з родом своїм. Та не дали йому ті, що жили поблизу. Та що й донині називають дунайці городище те — Києвець. Кий же повернувся у свій город Київ. Тут він скінчав живоття своє. І два брати його, Щек і Хорив, і сестра їх Либідь тут скончалися.

А по сих братах почав рід їхній держати княжіння в полян. А в древлян [було княжіння] своє, а дреговичі [мали] своє, а словени — своє в Новгороді, а другі [сиділи] на [ріці] Полоті, котрі й [називаються] полочанами. Од тих же [полочан на схід (?)] і кривичі, що сидять у верхів'ї Волги, і в верхів'ї Двіни, і в верхів'ї Дніпра; їхній же город є — Смоленськ, бо тут сидять кривичі. Також сіверяни [сидять на схід (?)] од них... Бо се тільки слов'янський народ на Русі: поляни, деревляни, новгородці, полочани, дреговичі, сіверяни, бужани, — бо сидять вони по [ріці] Бугу, а потім вже волиняни».

Таке довге цитування пояснюється тим, що в цьому літописному фрагменті маємо інформацію не лише географічного порядку, а й деякі дані про соціальний устрій тогочасного східнослов'янського населення (насамперед — на землях сучасної України).

Однак на цьому свідчення автора літопису в його вступній і недатованій частині не закінчуються (хоча й певною мірою повторюються): «Поляни, що жили особно, як ото ми казали, були з роду слов'янського і називалися полянами, а древляни теж [пішли] від слов'ян і назвалися древлянами. Радимичі ж вятичі [походять] од ляхів. Бо було ж в ляхів два брати — [один] Радим, а другий Вятко. І, прийшовши, сіли вони: Радим на [ріці] Сожу, [од якого] й прозвалися радимичі, а Вятко сів своїм родом по Оці; од нього прозвалися вятичі, і хорвати. Дуліби тоді жили по Бугу, де нині волиняни, а уличі [й] тиверці сиділи по [другому Бугу] і по Дніпру; сиділи вони також поблизу Дунаю. І множество їх, бо сиділи вони по Бугові й по Дніпру аж до моря, і єсть городи їх і до сьогодні. Через те називали їх греки “Великия Скіфія”.
[Усі племена] мали ж свої звичаї, і закони предків своїх, і заповіти, кожен — свій норов. Так, поляни мали звичай своїх предків, тихий і лагідний, і пошти-вість до невісток своїх, і до сестер, і до матерів своїх, а невістки до свекрів сво-їх і до діверів велику пошану мали... А деревляни жили подібно до звірів, жили по-скотськи: і вбивали вони один одного... А радимичі, і вятичі, і сіверяни один обичай мали: жили вони в лісі, як ото всякий звір, їли все нечисте, і срамослов'я [було] в них перед батьками і перед невістками. І весіль не було в них, а ігрища межи селами... А коли хто вмирав — чинили вони тризну над ним, а потім роз-водили великий вогонь і, поклавши на вогонь мерця, спалювали [іх] у невеликий посуд і ставили на придорож-ньому стовпі, як [це] роблять вятичі й нині. Сей же обичай держали і кривичі, й інші погани, не відаючи закону божого, бо творили вони самі собі закон».

Пояснення ще однієї задовгої цитати аналогічне попередньому: йдеться про отримання безцінної інформації про взаємовідносини у ранньослов'янському сус-пільстві, яку неможливо виявити з інших джерел (її просто немає апріорі). Звичай-но, у цьому випадку слід відзначити і місцевий «патріотизм» літописця-киянина, який бачив «тріску в чужому оці на відміну від колоди у своєму». Суб'єктивізм майже завжди містився в «об'єктивній» оцінці будь-якої події чи явища конкрет-ним індивідуумом стосовно власних сусідів. Але для нас безцінною є вся наведена вище інформація для загальної оцінки стану східнослов'янського суспільства на етапі його еволюційного поступу від первіснообщинних форм до формування ци-вілізаційних засад і поступового переходу до створення державних структур.

Механізм становлення соціально стратифікованого суспільства укладається у цілком конкретизовану схему. Як ми вже бачили, інтенсифікація матеріального виробництва (поліпшення обробітку землі, розвиток різних ремесел і промислів тощо) спричинилася до появи регулярного додаткового продукту, що відкрило можливість для використання одними людьми виробничого потенціалу інших. Узурпація влади «сильними світу цього», що зі свого боку призвело до соціаль-ної диференціації суспільства, стала причиною майнового розколу, відчуження того самого додаткового продукту на користь соціальної верхівки й відповідного підпорядкування їй залежних верств рядового люду <fnref n="228" />. У питанні про перехідний період від первіснообщинних структур до соціально стратифікованих, на якому, власне, і відбуваються ці процеси, різними дослідниками продукуються досить розбіжні судження. Звичайно, це пов'язано з тим, що перехідні епохи виявляють-ся в методологічному відношенні найскладнішими для цілісного осмислення. Загальною ознакою всіх перехідних періодів від однієї до іншої цивілізаційної форми можна вважати незавершеність еволюційних процесів та утвердження но-вих категоріальних характеристик <fnref n="229" />.

<footnote n="228">²²⁸ Першиц А.И., Монгайт А.Л., Алексеев В.П. *История первобытного общества*. Мо-сква, 1974. С. 157.</footnote>

<footnote n="229">²²⁹ Жуков Е.М. *Очерки методологии истории*. Москва, 1980. С. 136.</footnote>
Як правило, у різних наукових концепціях перехідний період від первісності до цивілізації ототожнюється або з останньою фазою того еволюційного циклу, що добігає свого кінця, або з початками нової епохи. Дехто вбачає специфіку перехідного етапу в тому, що він взагалі не належить до жодної із глобальних систем, які об'єктивізують той чи інший стан людського суспільства. На наш погляд, найперспективнішою є пропозиція вбачати особливість перехідних періодів у тому, що саме у час, який хронологічно збігається з кінцевими та початковими етапами великих цивілізаційних зламів, найочевидніше виявляються ті тенденції, які й забезпечують перетікання традиційних форм суспільної організації у нові, якісно модифіковані<fnref n="230" />.

Зокрема, на заключному етапі первісної історії викристалізовується процес становлення приватної власності, формуються соціальні страти, а також зароджуються основи державних структур, натомість вже на початковому етапі цивілізаційної ери сама держава, хоча б і така, що ще перебуває в стані аморфності, стає фактором відторгнення залишків первісного суспільного устрою і зміцнення нового способу організації господарських систем та виробничих відносин. Стосовно першої східнослов'янської держави про це писав ще Л. Черепнін: «...генеза феодальних суспільних відносин захоплює дві формації, починаючись з останньої стадії первіснообщинного ладу і закінчуючись ранньою стадією ладу феодального»<fnref n="231" />. Прогресивність нового провідного господарського укладу, підтримка й зацікавленість у його розвитку з боку надбудовних інституцій сприяли ефективності перебігу нових процесів та відносно швидкому відмиранню рудиментів архаїки. Власне, перехід від старих первісних до нових цивілізаційних структур низка науковців розглядає як соціальну революцію<fnref n="232" />.

Виявлення часу зародження кардинальних змін у розвитку конкретного первісного суспільства, зокрема й східнослов'янського, є досить важливим. І далеко не другорядним показником цього, на думку багатьох учених, є поява рабства, що її Л. Морган темпорально співвідніс із вищим ступенем варварства. До того полонених, які надалі становили основну масу рабів, фізично знищували або ж використовували для жертвоприношень під час проведення релігійних обрядів<fnref n="233" />.

Переходячи безпосередньо до розгляду з такого контексту історії східних слов'ян, потрібно зазначити, що початок другої половини І тис. н. е. якраз і став часом, коли завершувався останній період праслов'янського світу і відбувався розподіл єдиного мовного комплексу на окремі відгалуження. На східноєвропейських землях саме тоді розпочинається процес становлення нової етнокультурної та соціально-економічної спільноти, де провідну роль вже відіграють слов'яни,

<footnote n="230">²³⁰ Жуков Е.М., Барг М.А., Черняк Е.Б., Павлов В.И. *Теоретические проблемы всемирно-исторического процесса*. Москва, 1979. С. 106.</footnote>

<footnote n="231">²³¹ Новосельцев А.П., Пашуто В.Т., Черепнин Л.В. *Пути развития феодализма*. Москва, 1972. С. 146.</footnote>

<footnote n="232">²³² Жуков Е.М. *Очерки методологи истории...* С. 127—128.</footnote>

<footnote n="233">²³³ Морган Л. Древнее общество. Ленинград, 1934. С. 48.</footnote>
які в більш ранній римський час не створили тут окремої культури, а входили, як
і інші етнічні угруповання Південно-Східної і Середньої Європи, до загальної
культурної моделі, що виникла під впливом провінційно-римської культури<fnref n="234" />.

Про конкретний час початку вищезгаданого перехідного періоду в еволюційному поступі східнослов'янського суспільства в бік цивілізації були й нині є різні гіпотези — його пов'язують з першою половиною, серединою, кінцем I тис. н. е. Однак залишається поза увагою уточнювальний критерій зародження такого процесу, як поява рабства. Прокопій Кесарійський чітко висловився з цього приводу: «Так склавіни завжди вбивали усіх, хто [ім] зустрічався. Але нині, починаючи з цього моменту, й вони, і ті, з іншого загону, начебто сп'янівши від крові, вирішили взяти у полон деяких із тих, хто потрапив до них у руки, і тому всі вони повернулися додому, гонячи із собою численні тисячі полонених»<fnref n="235" />. Перед нами приклад початкової форми работоргівлі — відведення у полон з метою подальшого отримання викупу (рабство ще було тимчасовим). Таке ставлення переможців до переможених було наслідком натурального господарювання й низького на той час рівня розвитку виробничих потужностей. Праця залежних ще давала замало економічної вигоди. І все ж це були паростки нових взаємовідносин між окремими індивідами.

Поява рабства у слов'ян у VI ст. дає змогу якраз цим часом датувати зародження нових військово-демократичних традицій суспільної взаємодії. Предтечою майбутніх кардинальних змін, імовірно, стали вже згадані вище гото-антські війни кінця IV — початку V ст. <fnref n="236" /> Якраз у цей час слов'яни, що до того перебували у підлеглому стані, після розгрому готів гунами зробили спробу зміни ти на свою користь ситуацію, яка раніше склалася на теренах Південно-Східної Європи, зокрема в межах українського історично сформованого обширу. І хоча боротьба тоді закінчилася поразкою антів, сама спроба об'єднатися у військовий союз на чолі з вождем на ім'я Бож (чи Боз) свідчить про істотні зміни у житті слов'янських громад. Можна допускати, що після страти цього лідера та його найближчого оточення ще слабке антське племінне угруповання на певний час розпалося. Упродовж майже усього V ст. візантійські джерела не згадують про слов'ян — вони ще не становили реальної загрози для імперії. Часи, коли Візантія отримала нового вагомого супротивника, настали дещо пізніше.

Матеріали розкопок пам'яток перших століть другої половини I тис. й етнографічні паралелі дають підстави для твердження про функціонування тоді у східнослов'янському середовищі первісної сусідської, або праселянської, громади, яка стадіально була перехідною від первісної до селянської у класичному, соціально стратифікованому суспільстві <fnref n="237" />. У цей час сім'я ще не мала еконо-

<footnote n="234">²³⁴ Баран В.Д. *Черняхівська культура...* С. 176.</footnote>

<footnote n="235">235 *Свод древнейших письменных известий...* С. 195.</footnote>

<footnote n="236">236 Йордан. *О происхождении и деянии гетов...* С. 115, 320.</footnote>

<footnote n="237">²³⁷ Семенов Ю.И. О стадиальной типологии общины. *Проблемы типологии в этнографии*. Москва, 1979. С. 84.</footnote>
мічної незалежності. Господарським осередком суспільства виступали групи індивідів, які мали колективну власність. Рід у цей час належав до структур надбудовного порядку, що, зокрема, знайшло відображення у деталях поховальної обрядовості — небіжчика кремували на загальному для всіх членів громади місці, а у проведенні самого ритуалу найближчим родичам відводилася лише символічна роль (вони сумували за небіжчиком, тоді як вся громада виконувала основні обрядові дії).

В останні десятиліття з'явилися публікації, у яких автори, вивчаючи закономірності переходу різних спільностей від варварства до цивілізації, доводять існування того особливого стану, за якого більшість населення вже була відсторонена від управління конкретним суспільством (зокрема і східнослов'янським). Такий стан розвитку людських колективів нині характеризується як період вождівства (англ. chiefdom), коли вже існує майнова і соціальна нерівність, але ще не було легалізованого апарату присилування <fnref n="238" />. Про таку форму соціальних відносин вже коротко згадувалося вище.

Іерархію взаемовідносин між індивідами різного статусу на тому етапі соціальної еволюції можна проілюструвати прикладом тогочасної Скандинавії, як це було зроблено С. Стурлусоном. За його оповіддю, під час перебування шведського і норвезького конунгів у будинку заможного землевласника — бонда Акі, останній більше уваги приділив норвежцю Гаральду Прекрасноволосому, що зовсім не сподобалося шведському військовому зверхнику Ейріку, який на прощання повідомив господарю про своє незадоволення та й ще нагадав, що Акі є його людиною. У відповідь згаданий бонд заявив: «Ти ось нагадуєш мені, що я твоя людина, але я знаю тільки, що не меншою мірою ти моя людина» <fnref n="239" />. Розгніваний такою відповіддю конунг зарубав господаря і поїхав з його садиби, та сама відповідь багатого, але все ж рядового общинника свідчить про ще значний вплив первісної ідеології на світогляд мас перехідного періоду. Це, звичайно, було слідством незавершеності процесу соціальної диференціації — усі начебто рівні між собою. Водночас, за інформацією того самого скандинавського автора, часто конунги на загальних зборах — тунгах — зверталися з різними проханнями щодо надання їм владних привілеїв, однак фактично вже обходилися без згоди більшості й спиралися на власні військові контингенти.

Спільноти східних слов'ян VIII—IX ст. (спочатку племена, а потім їх союзи), очевидно, перебували саме на такій стадії свого розвитку. На території сучасної України, за даними літописного сказання, їх відомо шість: поляни у Середньому Подніпров'ї, сіверяни на Дніпровському лівобережжі, древляни на землях Східної Волині, волиняни (чи бужани) на Волині Західній, хорвати у Прикарпатті та уличі на Нижньому Дніпрі. Проте саме поляни перебрали першість у процесах формування державних структур і утвердження назви нової країни. Як зазначав той самий літопис, «...поляни, яких нині звуть русь».

<footnote n="238">²³⁸ Бунятян К.П. Давнє населення України. Київ, 1999. С. 139—144.</footnote>

<footnote n="239">²³⁹ Стурлусон С. Круг земной. Москва, 1980. С. 50.</footnote>
Нові історичні реалії зумовили зміни і в матеріальній культурі автохтонів: на правобережжі Дніпра до Карпат, Буковини і верхів'я Вісли утворюється нова райковецька культура, а на лівобережжі — близька до неї роменська. Обидві вони мали перехідні стадії: сахнівську на Дніпровському правобережжі та волин-цівську — на лівому березі Славутича. Тепер вони представляли не склавинів і антів, а їхніх нащадків, відомих під вищезгаданими назвами <fnref n="240" />. Найпроблемні-шим виявилося встановлення зони розселення згаданих вище спільнот-лідерів. Нині перспективною і логічною видається пропозиція В. Петрашенко, що до те-риторії полян, крім київсько-канівського Подніпров'я, а також Переяславщини, потрібно додати ще й пониззя Десни. Полянам належали волинцівсько-сахнів-ські старожитності цієї території, особливість яких відображує чіткий зв'язок із Хозарією через салтівсько-маяцьку археологічну культуру <fnref n="241" />.

Наявний на сьогодні в розпорядженні дослідників археологічний та пи-семний джерельний матеріал робить логічним припущення, що полянське об'єднання від самого початку своєї історії формувалося на різноплемінній основі. Так, основний полянський центр — місто Київ — уже на початках свого існу-вання мав міжплемінний характер. Близьке територіальне розміщення в контакт-ній зоні різних племінних груп та їх поступове змішування сприяло швидшій соціальній еволюції, руйнуванню старих родових устоїв, руху в бік цивілізації, аніж у сусідів, що формувалися на одній племінній основі.

Загалом нині етнографічні особливості східнослов'янського світу чіткіше проступають у межах достатньо великих регіонів, які охоплюють територію роз-селення кількох літописних племен. Це зумовлено насамперед різними географічними чинниками, а також сусідством етнічно іншого населення. Специфічні умови перебування слов'ян у різних землях і соціально-економічний розвиток останніх призвели до того, що в історично-географічному сенсі, крім «руської зони», з'явилися ще й «новгородська» та «заліська». Інтеграційні процеси у східнослов'янському середовищі в різних регіонах спричинили формування спо-чатку кількох протодержавних утворень, які потім оформились у два суперсо-юзи: так звану північну федерацію та південну «Руську землю» в Середньому Подніпров'ї.

<footnote n="240">²⁴⁰ Баран В.Д. Давні слов'яни... С. 90.</footnote>

<footnote n="241">²⁴¹ Петрашенко В.О. До проблеми археологічної інтерпретації літописних полян. *Старожитності Русі-України*. Київ, 1994. С. 186.</footnote>
КИЇВСЬКА РУСЬ
В ПОЛАТИЧНИХ
І СОЦІО-
КУЛЬТУРНИХ
ВИКЛИКАХ
СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ
РОЗДІЛ 8

Здобуття імені та «землі»

<figure><img src="image_207.png" /></figure>

РОЗДІЛ 9

Укорінення

<figure><img src="image_208.png" /></figure>

РОЗДІЛ 10

Основи державної системи

<figure><img src="image_209.png" /></figure>

РОЗДІЛ 11

Цивілізаційний вибір

<figure><img src="image_210.png" /></figure>

РОЗДІЛ 12

Час випробувань і звершень

<figure><img src="image_211.png" /></figure>

РОЗДІЛ 13

Хистка рівновага

<figure><img src="image_212.png" /></figure>

РОЗДІЛ 14

Лінія розламу
ЗДОБУТТЯ
ІМЕНІ ТА «ЗЕМЛІ»

Перші відстеження Русі. Ранньодержавне об'єднання, що виникло на берегах середньої течії Дніпра на рубежі ІХ—Х ст., стало відоме у середньовічному світі під ім'ям Русь. Ця назва не слов'янського, а скандинавського походження. Найдавніша згадка про неї заховалася у звіті так званих Бертинських анналів (Annales Bertiniani) — урядового літопису французьких королів про прийом імператором франків Людовиком Побожним послів візантійського імператора Феофіла (829—842). У складі цього посольства, що прибуло 838 р. до імператорського двору в Інгельгейм, було, за свідченням хроніста, «трохи людей, які казали, що вони, себто нарід їх, зветься рос (Rhos)». Феофіл просив, «щоб з ласки імператора ці люди могли мати можливість повороту й запомоги по всій його імперії, бо дорогу, якою вони прийшли до нього в Константинополь, мали вони серед варварських, надзвичайно диких і великих народів, так що він (Феофіл) не хоче, щоб вони нею верталися, аби не попалися, часом, в біду» <fnref n="1" />. Тут з'ясувалось, що ці люди — свеони (gentis esse Sueonum), тобто шведи, тож тих, хто назвався русами, запідозрили у тому, що вони не посли, а лазутчики. Як би там не було, ця найдавніша згадка про русів у поєднанні з археологічними матеріалами свідчить про те, що вони були не тубільним народом Східної Європи, а вихідцями зі Скандинавії, що знайшли собі вже нову «вітчизну» <fnref n="2" />. Їхня пуповина обірвалась на Аландських островах у Балтійському морі.

Володимир
Ричка

<footnote n="1">¹ Annales Bertiniani / Hrsg. von G. Waitz. Hannover, 1883. S. 19. Укр. переклад: Грушевський М.С. Виїмки з жерел до історії України-Руси: до половини ХІ віку. Твори у 50 т. Т. 6. Львів, 2004. С. 25.</footnote>

<footnote n="2">² Толочко А. Очерки начальной руси. Киев; Санкт-Петербург, 2015. С. 112—159.</footnote>
Пошук відважними і підприємливими варягами джерел збагачення спону-
кав їх до об'єднання і утворення мобільних воєнних загонів, що проникали на
землі східного берега Балтійського моря і далі в глиб Євразійського континенту.
З другої половини ІХ ст. археологія фіксує виникнення в низці ключових пунктів
річкової мережі півночі Східної Європи торгово-ремісничих поселень, що різко
відрізняються від поселень місцевих слов'янських чи фінських племен. Найвідо-
міші серед них — так зване Рюрикове городище на Волхові, Тимерево (поблизу
сучасного Ярославля) і Сарське городище (поблизу Ростова) на Верхній Волзі,
Гньоздово (поблизу Смоленська) на Верхньому Дніпрі; до дещо давнішого часу
відносять зародження поселення в Ладозі (при впадінні Волхова в Ладозьке
озеро). Усі вони характеризуються етнічно змішаним населенням, в якому чітко
представлений скандинавський компонент, з яскраво вираженим ухилом у між-
народну торгівлю, що виявлялось у великій кількості візантійських, західноєвро-
пейських, східних імпортів (особило варабського монетного сріbla).

Археологічні знахідки на цих поселеннях, а також на приналежних до них великих курганних могильниках дають змогу відтворити неповторний культурний вигляд їхніх мешканців. З одного боку, це предмети озброєння — шоломи, мечі з каролінгської Європи і т. д. З іншого — атрибути торговельної діяльності, передусім — вагові гирьки і ваги для тонкого зважування дорогоцінних металів, так само як і самі ці метали у вигляді монетного сріbla або золотих чи срібних ювелірних прикрас. Крім того, у наявності досить дорогі імпортні предмети побуту: кістяні гребені з металевими накладними рукоятками, скандинавські фібули (застібки для плаща), скляні вироби тощо. Ці старожитності залишені, безсумнівно, військово-торговими дружинами, головним заняттям яких була далека торгівля. З цією метою вони оселялися в зручних місцях річкової системи, що давало їм змогу добиратися до ринків Візантії й Арабського халіфату по Волзі та знаменитому шляху «з Варяг у Греки».

Перед нами археологічні сліди тієї самої русі ІХ ст., яка саме в цей час і навіть дещо раніше з'являється на сторінках писемних джерел — грецьких, латинських, арабських — то у вигляді військових ватаг, що припливають на кораблях і грабутью узбережжя, то як добропорядних торговців. Процес проникнення військово-торговельних дружин скандинавів у Східну Європу почався ще наприкінці VIII ст., але до другої половини ІХ ст. набув уже досить розвинених організаційних форм, знаходячи відображення в матеріалах археології<fnref n="3" />.

Рюрикова легенда. Для старокиївського літописця початку XII ст. вихідним пунктом постання Русі стала літературна імпровізація на тему «покликання із-за моря» новгородськими словенами, кривичами та іншими племенами північного заходу Східної Європи групи варязьких «менеджерів» під проводом Рюрика. Його прихід з руссю до новгородських словен описаний у «Повісті временних літ» під 862 р.: «И идаша за море къ Варягом к Руси. сице бо ся звахуть и. варязи

<footnote n="3">³ Duczko W. Rus Wikingow. *Historia obecnosci Skandynawow we wczesnosredniowiecznej Europie Wschodniej*. Warszawa, 2007.</footnote>
суть. яко се друзи зъвуться Свеи. друзи же Оурмане. Анъгляне друзии Гъте. тако и си рѣша. Русь. Чюдь и Словѣни. и Кривичи. вся земля наша велика и обильна. а наряда в неи нѣт. да поидѣте княжить и володѣти нами. и изъбрашася 3 братья. с роды своими. и пояше по собѣ всю Русь и и придоба старѣишии Рюрикъ сѣде в Новѣгородѣ. а другии Синеоусъ на Бѣлѣозерѣ. а третии Изборьстѣ. Трувор и от тѣх Варягъ прозвася Русская земля»<fnref n="4" />.

Для багатьох народів доновітньої доби, як зауважує відомий англійський соціолог Е.Д. Сміт, межа між міфом та історією була розмитою, а то й узагалі її не існувало <fnref n="5" />. У полоні такої архаїчної схеми й досі залишається російська історіографія, поділяючи сформульовану свого часу О. Шахматовим гіпотезу про те, що літописне «Сказання про покликання варязьких князів» належить перу упорядника Новгородського літопису середини ХІ ст., звідки пізніше було внесене в київський Початковий звід 1090-х років і розвинене в повному обсязі в першій редакції «Повісті временних літ» 1114 р. <fnref n="6" /> Його первинне ядро, за вченим, становила оповідь про Рюрика, що начебто виникла у скандинавському дружинному середовищі ще в ІХ ст. Вбрана спочатку в поетичну форму хвалебної пісні (драпу), ця етіологічна легенда за час її усного побутування в Новгороді протягом Х ст. була переосмислена в «Сказання про покликання» (соціогенетичну легенду) і в такому вигляді вперше набула літературної плоті у Новгородському зводі 1050 р. <fnref n="7" /> Між тим, ідея ранньої основи Новгородського першого літопису, в початковій частині якої сформувався, на загальну думку, давніший, ніж у «Повісті временних літ», наратив, останнім часом обгрунтовано заперечується <fnref n="8" />. Потрєбує перегляду і питання про час створення «Сказання» та походження його джерела, звідки, як вважають, взято імена Рюрика та його братів.

Рюрик — головна постать у ланцюзі історичної реконструкції генеалогії князівської династії на Русі. Ця легендарна постать визнається реальною і до-

<footnote n="4">⁴ Лаврентьевская летопись. Полное собрание русских летописей (далі — ПСРЛ). Т. 1. Москва, 1962. Стб. 19—20. У Новгородському першому літописі молодшого ізводу ця розповідь представлена дещо в іншому вигляді. Вміщена в статті 6363 (854) р., вона об'єднана з низкою інших повідомлень з ранньої історії Русі, хронологічно віднесених до «часів Кия і Щека і Хорива» (див.: Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов / под ред. и с предисл. А.Н. Насонова. Москва; Ленинград, 1950. С. 106—107).</footnote>

<footnote n="5">⁵ Сміт Е.Д. Національна ідентичність / пер. з англ. П. Таращука. Київ, 1994. С. 31.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Шахматов А.А. Сказание о призвании варягов. Известия Отделения русского языка и словесности императорской АН. Санкт-Петербург, 1904. Т. 9. Вып. 4. С. 284—365.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Мельникова Е.А. Рюрик и возникновение восточнославянской государственности в представлении древнерусских летописцев ХІ — начала ХІІ в. Древнейшие государства Восточной Европы. 2005 год. Москва, 2008. С. 60, 74—75.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Вилкул Т.Л. Новгородская первая летопись и Начальный свод. Palaeoslavica.Vol. XI. Cambridge, Massachusetts, 2003. С. 5—35; Толочко А.П. Краткая редакция Правды Русской: происхождение текста (Ruthenica. Supplementum 2). Киев, 2009. С. 49—53; Толочко П.П. Киевские истоки и традиции новгородского летописания ХІ—ХІІІ вв. Киев и Новгород в Х—ХІІІ вв.: Исторические очерки. Киев, 2018. С. 173—194; Аристов В.Ю. Алексей Шахматов и раннее летописание: метод, схема, традиция. Киев, 2018.</footnote>
волі респектабельною історичною особою, скандинавом за походженням. Його традиційно відносять до династії Ск'єльдунгів, найдавніших данських конунгів, нащадків легендарного Ск'єльда — сина самого Одина.

Спроби обґрунтувати думку про належність літописного Рюрика до династії правителів Ютландії, зокрема ототожнити його з відомим за анналами Франкської імперії ютландським конунгом Рориком, який був у ІХ ст. правителем частини Фрісландії на західному узбережжі Північного моря, попри старання багатьох істориків, не знаходять підтримки у сучасній науці. Вагомих підстав для ототожнення цих двох персонажів історії ранньосередньовічної Європи, як демонструють новітні дослідження <fnref n="9" />, у джерелах не виявляється.

Світосприйняття давньоруських літописців і книжників було орієнтоване передусім на біблійні зразки та події Священної історії. Священна історіософія Біблії диктувала їм схему всесвітньо-історичного процесу й була джерелом осягнення минулого своєї країни, її ролі і місця у тогочасному світі. Ось чому оповідальні парадигми і формули літописних текстів, особливо тих, що відображають ранню історію Київської Русі, не стільки відтворюють конкретний зміст тієї чи іншої події, скільки є символічним образом, чи радше прообразом, у якому слід шукати вказівок на майбутнє вселенське покликання країни та її співпричетність до подій і явищ Священної історії.

Випадок Рюрика не став винятком. Він символічно уподібнюєтся старокиївським книжником біблійному пророку Мойсею: той вивів євреїв з Єгипту, а Рюрик — русь із «замор'я»; Мойсей провістив майбутнє колін Ізраїлевих, але в землю обітовану не увійшов (Рюрик не правив у Києві); своїм наступником перший призначив Ісуса Навина, другий передає свого єдиного малолітнього сина Ігоря під опіку Олега. Якщо ім'я пророка Мойсея тлумачити як «взятий (врятований) з води, то Рюрик теж певною мірою узятий з неї — із «замор'я», з водних просторів»<fnref n="10" />. До цього варто додати ту вельми знакову обставину, що київська літописна традиція починається і закінчується Рюриком. Літописна стаття 1199 р., якою завершується Київський літопис, містить розгорнуту похвалу київському князю Рюрику Ростиславовичу. У ній, серед іншого, стверджується, що за княжіння цього Рюрика Київська держава («держава самовладна к Богу изваяна») прикрашається славою, «паче звѣздъ небесныхъ. не токмо и в Рускых. концехъ вѣдома. но и сощимъ в морѣ далече. во всю бо землю изайдоша по пророку. богомирная словеса твоя (Пс. 18, 5) христолюбовная дѣла. ими же о всих владыка. твои славиться. да видѣвше бо вѣща еувангелисть. дѣла ваша добра. прославять отца нашего иже есть на небесах (Мф. 5, 16). от днье бо мнозии боголюбци познаються. без лѣности тещи во слѣдъ тебе ревнующе. обрѣтше тя

<footnote n="9">⁹ Яманов В.Е. Рорик Ютландский и летописный Рюрик. Вопросы истории. 2002. № 4. С. 127—137; Лушин В. Рюрик. Древняя Русь в ІХ—ХІ веках: контексты летописных текстов. Зимовники, 2016. С. 11—31.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Лушин В. Рюрик... С. 12—13.</footnote>
проводника. яко Моисѣа. новыи сеи Израиль. изводящаго. из работы немилосрѣдиа и от мрака скоупости»<fnref n="11" />.

Легенда про «улаштовувача» Руської землі, який колись прийшов із «замор'я», народилася, імовірно, у Видубицькому монастирі з метою звеличения щедрого його покровителя — Рюрика Ростиславича. Цей київський князь, як зауважував М.С. Грушевський, «носив те ж ім'я, що й той варязький ватажок, котрого літописна версія Сильвестровської редакції [«Повісті временних літ»] зробила родоначальником київської династії. Може бути, що се й піддало гадку комусь з братії, може сьому нашому молодому книжникові, піднести добровієві-Рюрику відпис літопису як вияв вдячності монашої громади. Правда, що в кінцевій похвалі, яка мала грати ролю, так би сказати, супровідної адреси, про се нічого не сказано, тільки подяка за опіку! Тому я висловлюю свою гадку про сей мотив як необов'язковий здогад. Але той факт, що похвала, якою закінчувалась літописна збірка, була призначена для доручення Рюрикові, дає сьому певну правдоподібність»<fnref n="12" />.

Якщо в літописній біографії старого Рюрика його уподібнення до біблійного Мойсея приховане, то в панегірику Рюрику Ростиславичу воно звучить на повну силу. Використовуючи старозавітну символіку, видубицький ігумен розвиває ідею законного успадкування великокнязівського столу правнуком Володимира Мономаха, Рюриком Ростиславичем, слава якого «вѣдома» не тільки в Руській землі, а й народам «сощим в морѣ далеко». Пригадування «замор'я», звідки з'явився «родоначальник» панівної князівської династії, навряд чи випадкове. Перед нами, вважаємо, своєрідна композиційна заримовка пов'язаного з ім'ям двох Рюриків початку Русі та її апогею. Призначенням Рюрика старого було провістити майбутнє колін Ізраїлевих. Успадкувавши цнотливість Йосипа, чесноти Мойсея, Давидову лагідність і правовірність Великого Костянтина<fnref n="13" />, Рюрик Ростиславич через уподібнення його з Ювом виступає одним з родоначальників обраного народу ізраїльського, що привів Русь — Новий Ізраїль до зеніту своєї величі і слави. Не виключено, що легендарні Рюрикові брати, представлені мудрими і справедливими правителями, були творчою знахідкою літописця, що воскресив їх з небуття для симетрії з добрими і боголюбивими братами Рюрика Ростиславича.

Говорячи про встановлення порядку й організацію місцевого врядування у Київському Подніпров'ї, літописець не міг не згадати на маргінесах Рюрикової легенди про Аскольда і Діра. В часи укладання «Повісті временних літ» у Києві ще пам'ятали Дірову могилу і, мабуть, дещо знали про «могилу» Аскольда. Старокиївський книжник позиціонує їх «мужами» Рюрика непевного статусу: були вони «не племені його, а бояри». Далі представлено появу їх у Києві: «и та испроситяся ко Царюграду с родомъ своимъ. и поидоста по

<footnote n="11">¹¹ Ипатьевская летопись. ПСРЛ. Т. 2. 2-е изд. Москва, 2001. Стб. 713—714.</footnote>

<footnote n="12">¹² Грушевський М.С. Історія української літератури: в 6 т., 9 кн. Київ, 1993. Т. 3. С. 32.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Див.: ПСРЛ. Т. 2... Стб. 714.</footnote>
Днѣпру. и идуче мимо и оузрѣста на горѣ градок и оупрошаста и рѣста чии се градокъ. они же рѣша была суть 3 братья. Кий. Щекъ. Хоривъ. иже сдѣлаша градъ сеи. и изгибоша и мы сѣдимъ. платяче дань родомъ их Козаромъ. Аскольдъ же. и Диръ остаста въ градѣ семь. и многи Варяги съвокуписта. и на- часта владѣти Польскою (Полянською землею — Авт.). Рюрику же княжаста в Новѣгородѣ»<fnref n="14" />.

Це повідомлення вміщено у літописі під 862 р. У недатованій його части- ні раніше вже розказано історію трьох братів — засновників Київ-града на Дні- провських високостях. У цьому оповіданні підкреслюється княжа гідність стар- шого брата, на честь якого було названо місто. Літописець рішуче і переконливо заперечує чутки, що ходили серед тогочасних киян, які, не знаючи, говорили, ніби Кий був простим човнярем-перевізником на Дніпрі: «аще бо бы перевозникъ Кий. то не бы ходилъ Царюгороду. но се Кий княжаше в родѣ своемъ. прихо- дившю ему ко царю. якоже сказають. яко велику честь прияль от царя. при кото- ромь приходивъ цари»<fnref n="15" />. Тим самим підкреслюється, що заснування Києва ста- лося ніби з благословення володаря царгородського престолу — міфічного глави сім’ї усіх християнських народів тогочасного світу. У такий спосіб першовитоки стольного града Русі та її панівна династія пов’язувалися узами спіритуального споріднення з візантійським імператорським домом.

Для молодих варварських народів середньовічної Європи, зокрема слов’ян, Романія-Візантія уявлялася втіленням «царства Божого» на землі. Ворогуючи з нею, вони, між тим, і гадки не мали заперечувати її єдино можливу в цьому світі легітимність, а ставились до неї з глибокою повагою і заздрістю. Невипадково, ли- бонь, укладачі «Повісті временних літ» намагалися будь-що «пов’язати ранню руську історію з історією Імперії, часто навіть залучаючи до свого викладу події, які безпосередньо не стосувалися Русі...але створювали ілюзію пов’язаності двох історій. У часи написання літопису, коли Візантія була єдиною імперією і єдиним православним царством у відомому світі, таке долучення витоків держави до сла- ви, блиску і авторитету Константинополя важило багато»<fnref n="16" />. Ось чому, мабуть, наступна після звістки про утвердження у Києві Аскольда і Діра літописна стат- тя заповнена розповіддю про організований ними похід на Візантію: «Въ лѣто 6374 (866). Иде Аскольдъ и Диръ на Греки и прииде... же внутрь Суду (Констан- тинопольську бухту — Авт.) шедше. много оубивство крестьяномъ створиша. и въ двою сотъ корабль Царьградъ оступиша»<fnref n="17" />.

Опис походу Русі на Царгород, що відбувся у червні 860 р.<fnref n="18" /> за імператора Михаїла III, міститься в доповненнях до візантійської «Хроніки» Георгія Амар-

<footnote n="14">¹⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 20—21.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Там само. Стб. 10.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Толочко О.П., Толочко П.П. *Київська Русь*. Київ, 1998. С. 31.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 21.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Джерелознавче обґрунтування цієї дати див.: Vasiliev A.A. *The Russian Attack on Constantinople in 860*. Cambridge, Mas., 1946.</footnote>
тола<fnref n="19" />. У грецькому її оригіналі не було імен Аскольда і Діра — гаданих верховодів походу Русі на Царгород. Вони внесені в текст однієї з груп пізніх списків «Хроніки» з літопису через посередництво «Літописця Еллінського й Римського», за якими В. Істрін і підготував до видання її кінцеву частину <fnref n="20" />. Візантійський патріарх Фотій, який був свідком облоги Царгорода варварами «з півночі», та- кож не знає імен їхніх вождів. Йому русь уявлялася народом не славним, таким, якого ромеї й не вважали за народ. До походу на Візантію він був «не звістний — та здобув ім'я, незначний — та став славним, зневажений і бідний — та дійшов високого становища» <fnref n="21" />. Отже, так само, як і для старокиївського книжника, для константинопольського патріарха напад Русі 860 р. на візантійську столицю оз- начав її легітимізацію на міжнародній арені тогочасного світу. Однак сам цей акт «дипломатичного визнання» Русі дістав принципово відмінну оцінку у Візантії і на Русі: «для Візантії рос — варварський народ, нашестя якого актуалізують есхатологічні пророцтва, для Русі ж поява її імені в грецьких хроніках рівнозначна включенню до всесвітньої історії» <fnref n="22" />. Так «далекий» і «незвісний» народ знай- шов своє ім'я під стінами Константинополя.

**Олег — «муж мудръ и храборъ».** Вміщений у літописі опис першого походу Русі з Києва на Константинополь провіщує кінець епохи явленого Рюрикового володарювання. Звістку про його смерть подано під 879 р.: «Оумершю Рюрико- ви предасть княженье свое Олгови. от рода имъ сущу. въдавъ ему сынъ свои на руцѣ. Игоря. бысть бо дѣтескъ вельми» <fnref n="23" />. Походження і соціальний статус Оле- га в літописних джерелах визначається по-різному. У «Повісті временних літ» Олег править іменем Ігоря, але не заперечує свою князівську гідність. Коли на- став судний час для Аскольда і Діра, він проголошує династичні права Ігоря: «вы нѣста князя. ни от рода княжа. но азъ есмь роду княжа. и вынесоша Ігоря. и се есть сынъ Рюриковъ» <fnref n="24" />. У хронологічних розрахунках першої датованої звіст- ки «Повісті...» Олег прямо названий самостійним князем. У цій хронології, що охоплює час від Адама до смерті Святополка Ізяславича, що сталася 1113 р., по- чаток правління Олега в Києві віднесено на 29-й рік правління візантійського імператора Михайла, що зійшов на престол, за розрахунками літописця, 852 р.: «от перваго лѣта Михаилова до перваго лѣта Олгова Рускаго князя лѣт 29» <fnref n="25" />.

<footnote n="19">¹⁹ Див.: Истрин В.М. Книгы временныя и образныя Георгия Мниха. Хроника Георгия Амар- тола в древнем славянорусском переводе. Текст, исследование и словарь. Т. І: Текст. Петроград, 1920. С. 511. Репринтне відтворення: Die Chronik des Georgios Hamartolos. München, 1972.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Творогов О.В. Древнерусские хронографы. Ленинград, 1975. С. 147—159.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Mango C. The Homilies of Photius Patriarch of Constantinople. Dumbarton Oaks Studies. Cambridge (Mass.), 1958. V. 3. P. 83—84. Укр. переклад: Грушевський М. Виїмки з жерел до історії України-Руси: до половини ХІ віку. Львів, 2004. С. 31.</footnote>

<footnote n="22">²² Петрухин В.Я. Легендарная история Руси и космологическая традиция. Механизмы культуры. Москва, 1990. С. 105.</footnote>

<footnote n="23">²³ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 22.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Там само. Стб. 23.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Там само. Стб. 18.</footnote>
Новгородський перший літопис відмовляє Олегу в належності до князівської династії, позиціонуючи його лише як воєводу Ігоря: «...И бысть у него воевода именем Олегъ, муж мудръ и храборъ»<fnref n="26" />. Відповідно до цієї літописної версії Ігор сам виступає ініціатором убивства Аскольда і Діра, посилаючись на своє князівське достоїнство: «рече Игорь ко Асколду: «вы нѣста князя, ни роду княжа, нь азь есмь князь, и мнѣ достоить княжити»<fnref n="27" />. Натомість київський укладач «Повісті временних літ», у розпорядженні якого був текст угоди, укладеної Олегом з Візантією у вересні 911 р., де його названо «великим князем руським», не міг залишити Олега в статусі воєводи і відвів йому роль родича і опікуна Ігоря.

Історики нового часу були більш критичними у своїх судженнях відносно статусу Олега. М. Грушевський вважав, що Олег не був ані опікуном, ані воєводою Ігоря, а таким самим князем, як і Ігор, — його попередником на київському столі. Історик не зміг з'ясувати, які династичні відносини були між ними: «Мабуть тільки не був він батьком Ігоря, бо в такому разі наші книжники не зробили б з Олега Ігоревого воєводи, для урятування династичного принципу. Щось мусіло бути таке, що не позволяло пристібнути Олега до пізнішої династії — і звідти ті штучні пояснення його ролі правителя»<fnref n="28" />. В уяві інших дослідників Олег постає самодостатним князем, що не перебував у спорідненості ані з Рюриком, ані з Ігорем<fnref n="29" />.

Немає підстав, здається, відмовляти Олегу в князівській гідності, навіть у тому випадку, якщо він був prince consort, тобто співправитель Ігоря. Його ім'я, на думку фахівців, «співвідноситься, з одного боку, з антропоніміконом давньоскандинавського (до того ж саме давньоскандинавського, а не загально-германського) героїчного епосу, а з іншого — з іменами сучасних йому (квазі)історичних персонажів — представників датських і норвезьких локальних династій. Але саме родові перекази скандинавських конунгів та ярлів довікінгського часу та епохи вікінгів формували героїко-епічну традицію, і саме вони ставали героями епічних пісень та оповідей. Такими є Хельгі-Ск'єльдунг, Хельгі-Вельсунг, вбивця Хундінга (за Саксоном, він належить до роду Скьольдунгів), Хельгі з Хрінгарики та ін. За цією традицією, sækunngar (морські конунги) — ватажки загонів та флотилій вікінгів, що діяли на заході та сході. Сини дрібних правителів, яким не було на що розраховувати вдома, набирали дружини і вирушали за море у пошуках багатства і — якщо особливо пощастить — земель, володарювання над якими надало б їм реальну гідність конунга (konungs tign).

<footnote n="26">²⁶ Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов... С. 107. За реконструкцією О.О. Шахматова, у первісній формі цієї літописної звістки Олег був назвний князем: «И бысть у них кънязь именемъ Олегъ, мужь мудръ и храборъ» (Шахматов А.А. Разыскания о русских летописях. Москва, 2001. С. 230). Цю характеристку, на думку російського вченого, було перенесено на князя Ігоря.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов... С. 107.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Грушевський М.С. Історія України-Руси: в 11 т., 12 кн. Т. 1. Київ, 1991. С. 406.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Творогов О.В. Древняя Русь: События и люди. Санкт-Петербург, 1994. С. 7.</footnote>
Не виключено, що вихідцем із цього середовища був і той Хельгі, який опи-
нився у Східній Європі, на чолі змішаного війська захопив Київ і став великим
руським князем»<fnref n="30" />.

Цього Олега, який у Києві дістав прізвисько Віщого, нерідко ототожнюють
зі скандинавським конунгом Хельгі, який правив у 890-х роках у Данії <fnref n="31" />. Його
чудесне перетворення на давньоруського князя сталося, на думку науковців, неза-
довго до 900 р. Вигнаний з Ютландії конунг вирушив, зрозуміло, у землю новго-
родських словен, де й посів вакантне місце померлого на той час свого «родича»
Рюрика. Така хронологія не визнається істотною перешкодою і для ототожнен-
ня ютландського Хельгі з давньоруським Олегом, оскільки хронологічна канва
його правління на Русі, вибудувана в літописі, сама по собі умовна. Пошуки серед
скандинавських конунгів конкретного героя на ім'я Хельгу, який перетворився
на давньоруського (київського) князя Олега, видаються безперспективними.
Проте внаслідок такої еманації ім'я Віщого Олега набуло, як і належить гідності
першого києво-руського правителя, певних сакральних конотацій, увібралось у
серпанок воєнної звитяги і слави.

Найважливішими історичними діяннями Олега вважається «об'єднання»
новгородської Півночі з київським Півднем та організований ним переможний
похід Русі на Візантію. Якщо для реконструкції останнього у київського літо-
писця початку ХІІ ст. були надійні відомості, почерпнуті ним із тексту русько-
візантійської угоди 911 р., то щодо історії утвердження Олега у Києві подібних
матеріалів у своєму розпорядженні він не мав. Плутаними й суперечливими, як
ми побачили, є літописні звістки про походження та статус Олега. Не знайшла
належного висвітлення у джерелах і його діяльність на новгородській Півночі.

Дніпровський похід Віщого Олега. Під 882 р. літописець вкрай лапідарно
повідомляє про організацію Олегом військового контингенту і пунктирно окрес-
лює маршрут пересування цієї експедиції на київський Південь: «Поиде Олегь
поимъ воя многи Варяги. Чюдь Словѣни. Мерю и всѣ Кривичи. и приде къ
Смоленьску съ Кривичи. и прия градъ. и посади мужь свои. оттуда поиде внизъ
и взя Любець. и посади мужь свои. и придоста къ горамъ хъ Киевскимъ» <fnref n="32" />.

Крім «варягів» — професійних, треба думати, воїнів-найманців, до складу
загонів Олега літописець увів представників новгородських словен, чуді, мері та
кривичів. Останніх згадано двічі у цьому повідомленні. Літописні кривичі, як
свідчать археологічні матеріали, були великою етнографічною групою східного
слов'янства, що розселилася в міжріччі Ловаті, Західної Двіни і верхів'їв Дніпра.
Ареал розселення власне смоленських, чи дніпровських, кривичів локалізується

<footnote n="30">³⁰ Мельникова Е.А. Олегъ / Олег Вещий. К истории имени и прозвища первого русского князя. Adfontem. У источника: Сб. статей в честь С.М. Каштанова. Москва, 2005. С. 144—146.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Пчелов Е.В. *Олег Вещий. Великий викинг Руси*. Москва, 2018. С. 27—29.</footnote>

<footnote n="32">³² ПСРЛ. Т. 1... Стб. 22—23.</footnote>
у верхів'ях Західної Двіни, Дніпра та Волги <fnref n="33" />. Укріпленим осереддям цих переселенців із північного заходу став Смоленськ <fnref n="34" />.

У Новгородському першому літописі це місто пов'язується зі здобичницькими війнами Олега: «И начаша воювати вьсюду и налезоша Дънепръ реку и Смольньскъ градъ» <fnref n="35" />. У традиційному для історіографії недавніх часів споживацькому способі прочитання літописних текстів ці звістки трактувались як «розширення меж володарювання» Олега. Х. Ловмянський вважав, що на початку Х ст. Смоленськ став важливішим за Ладогу торговим центром Русі, а з Ладоги, на його думку, походив Олег <fnref n="36" />. Вчений не сумнівався у достовірності літописної згадки про смоленський етап його діяльності. Проте немає вагомих підстав вважати, що Смоленськ наприкінці ІХ — у Х ст. був «князівсько-племінним» центром дніпровських кривичів. Археологічних підтверджень існування Смоленська раніше ХІ ст. не виявлено <fnref n="37" />.

Однак поблизу цього міста, на віддалі 12 км, знаходилося давнє варязьке лігвище — укріплене поселення і порт Гньоздово. Наприкінці ІХ — у Х ст. тут жили скандинави, слов'яни та місцеві кривичі. Сумнівно, щоб багата гньоздовська еліта — добре озброєні воїни скандинавського походження — поступилася «мужам» Олега функцією контролю над збором данини, торгівлі та організацією транспортних комунікацій. Їхня життєдіяльність забезпечувалася системою поселень на Дніпровсько-Ловатській ділянці шляху з варягів у греки. На лівому березі Дніпра в районі Гньоздова починалася дорога до Сожа, що веде до Середнього Подніпров'я. Олегу, мабуть, вдалося домовитися з місцевою елітою й отримати можливість рухатися зі своїми людьми далі на південь, який на той час ще не становив значного інтересу для господарів Гньоздова. Основний напрям їхньої торговельної активності визначали східні зв'язки по Оці та Волзі.

З припиненням імпорту арабського срібла у 970-ті роки та зміною маршруту торговельних шляхів функції цього ранньоміського центру переходять до літописного Смоленська. У складеному в 948—952 рр. візантійським імператором Костянтином Багрянородним (908—959) творі «Про управління імперією» серед інших міст «далекої Русі», звідки вирушали судна в плавання до Константинополя, згадується і фортеця Мілініска <fnref n="38" />. Цей топонім переконливо ідентифікується з

<footnote n="33">³³ Седов В.В. Смоленская земля. Древнерусские княжества Х—ХІІІ вв. Москва, 1975. С. 241—242.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 10.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Новгородская первая летопись старшего и младшего производов... С. 107.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Ловмяньский Х. Русь и норманны. Москва, 1985. С. 137—138.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Авдусин Д.А. К вопросу о происхождении Смоленска и его первоначальной топографии. Смоленск: К 1100-летию упоминания города в летописях. Смоленск, 1967. С. 71—72; Воронин Н.Н., Раппопорт П.А. Древний Смоленск. Советская археология. 1979. № 1. С. 76—82.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Константин Багрянородный. Об управлении империей (Текст. Перевод. Комментарий). Изд. 2-е, испр. Москва, 1991. С. 44—45.</footnote>
назвою Смоленська, який став за часів княжіння Святослава Ігоревича у Новгороді
одним із пунктів загальнодержавної мережі поселень на чолі з Києвом.

Ще одним градом, згаданим у літописах на шляху просування Олега до Києва, був Любеч. Розташований на лівобережжі Дніпра на захід від Чернігова, він був відомий Костянтину Багрянородному як фортеця **Телючі**. Згадка про нього в русько-візантійській угоді Олега з греками свідчить про його значуще місце в системі міської агломерації Київської Русі в епоху складання «Повісті временних літ». Ця обставина, мабуть, і спонукала літописця приписати Олегу ініціативу посадження своїх «мужів» у Любечі та відповідно в Смоленську.

Наблизившись до київських пагорбів, Олег сховав частину своїх воїнів на підступах до міста: «похорони вои въ лодья. а другия назади остави». Розмістившись з іншою частиною своїх озброених людей (також захованих у човнах) на березі Дніпра, Олег відправляє до Аскольда і Діра послів, наказавши сповістити їм таке: «гость есмь. идемъ въ Греки от Олга и от Игоря княжича. да придѣта къ намъ к родом своимъ»<fnref n="39" />. Цими улесливими словами Олега літописець сигналізує про його належність до одного з Аскольдом і Діром роду. Вони мали приспать пильність київських правителів.

Аскольд і Дір анітрохи не здивувалися появі купецького каравану і одразу ж прийшли на берег Дніпра, де «купці» розбили наметовий табір. Дочекавшись слушної нагоди, воїни Олега вискочили зі своїх укриттів і вбили князів. Водночас Олег їм заявив: «вы нѣста князя. ни рода княжа. но азъ есмь роду княжа. вынесоша Игоря. и се есть сынъ Юриковъ»<fnref n="40" />. Достовірність цього літописного переказу небездоганна. Як і низка інших літописних епізодів, сюжет про захоплення Києва та інші військові хитрощі Олега було виписано, слід гадати, на основі літературних зразків. Поширений у народній поезії різних етносів епічний мотив про проникнення воїнів в укріплене місто хитрістю досить рано став надбанням книжкової культури середньовічної Європи. Її західноєвропейські й давньоскандинавські зразки демонструють спорідненість із нашим літописним оповіданням<fnref n="41" />. В історії з Аскольдом і Діром літописцеві уявлялося важливим пов'язати їхню загибель з певним, упізнаваним його сучасниками місцем походвання одного й іншого: «...и оубиша Аколда и Дира. и несоша на гору и погребша и на горѣ. еже ся ныне зоветь Оугорьское. кде ныне Ольминѣ дворъ. на тои могилѣ поставиль церковь святого Николу. а Дирова могила за святою Ориною»<fnref n="42" />.

Давньокиївська літописна традиція зберегла пам'ять лише про «Дірову могилу». Її місцезнаходження літописець приурочує до сучасної йому київської церкви святої Ірини. Ірининську церкву було зведено в часи правління Ярослава Мудрого неподалік Софії Київської. Так само упізнаваним топографічним

<footnote n="39">³⁹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 23.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Там само. Стб. 23.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Рычка В.М. *Вещий Олег в истории и памяти*. Санкт-Петербург, 2019. С. 89—92.</footnote>

<footnote n="42">⁴² ПСРЛ. Т. 1... Стб. 23.</footnote>
орієнтиром для сучасників укладача «Повісті временних літ», але менш прозорим для нас, було й *Угорське*. Ця місцина на краю Печерського плато у різних контекстах тричі (під 1146, 1151 та 1161 рр.) згадується у Київському літописі, складеному наприкінці XII ст. Походження цього київського топоніма пов'язують зі ззвісткою в «Повісті временних літ» про міграцію угрів у пошуках ними нової батьківщини. Натомість назва «Аскольдова могила» невідома давньоруським літописам. Її появі наука, за спостереженнями О. Толочка, зобов'язана творчості печерських ченців XVII ст. Вони і віднайшли на Печерську місце поховання Аскольда <fnref n="43" />. Поволі і непомітно назва «Аскольдова могила», за словами дослідника, «заступила» собою древній київський мікротопонім Угорське.

Послідовно позиціонуючи Олега першим «великим князем руським», старокиївський книжник-християнин вкладає у його вуста промовистий і аж ніяк не характерний для князя-язичника вислів: «и речь Олегъ се буди мати градом руським» <fnref n="44" />. Багато істориків добачали у цих словах своєрідний акт проголошення Олегом Киева столицею «об'єднаної держави». Між тим, ця формула (мати градом) несе в собі потужне ідеологічне навантаження.

Персоніфікація міста жіночим образом була дуже поширеним явищем в архаїчному фольклорі багатьох народів світу. У системі образів есхатологічної поезії біблійних книг рубежу Старого і Нового Завітів «місто-мати» («місто-діва») ототожнюється з Небесним Єрусалимом. У новозавітній візії Юанна Богослова Новий Єрусалим персоніфікується в образі «нареченої Агнця». Уособлення міста в жіночому образі матері і нареченої Спасителя втілює у такий спосіб уявлення про Новий Єрусалим — ідеальну столицю Христової Церкви та місце проживання Бога. Тож, проголошуючи Київ вустами князя-язичника «маті'ю градом руським», літописець імпіліцитно ототожнює його з Єрусалимом <fnref n="45" />.

Крім того, вкладене літописцем в уста язичницького князя твердження є своєрідним підсумком того, що «князівський рід нарешті досяг кінцевої станції призначення: пошуки нової батьківщини закінчено, і Київ відтепер буде центром володінь руських князів. Ця ж фраза, — вмотивовує О. Толочко, — підказує нам, що в процесі своїх мандрівок князівський рід виконав ще одне надзвичайно важливе завдання літописця: разом з ним на південь перенесено ім'я русі. Там, де рід зупинився, з'являється Руська земля» <fnref n="46" />. Ця назва збереглась у Середньому Подніпров'ї і після того, як її варязькі носії остаточно змішалися з місцевим слов'янським населенням. Укорінившись у середньовічній книжній традиції, ет-

<footnote n="43">⁴³ Толочко О. Замітки з історичної топографії домонгольського Києва. ІІІ: Чи знаємо ми, де знаходилася Аскольдова могила? *Київська старовина*. 2000. № 5. С. 149—151.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 23. В інших списках — «мати градомъ русьскимъ» (див.: *The Povest' vremennykh let: An Interlinear Collation and Paradosis* / Ed. by C.D. Ostrowski, with D.J. Birndaum and H.G. Lunt [Harvard Library of Early Ukrainian Literature. Texts: V. X. Pt. 1]. 2003. P. 128).</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Данилевский И.Н. Мог ли Киев быть Новым Иерусалимом? *Одиссей: Человек в истории*. 1998, Москва, 1999. С. 134—150; Ричка В.М. «Київ — Другий Єрусалим»: з історії політичної думки та ідеології середньовічної Русі. Київ, 2005.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Толочко А. *Очерки начальной руси...* С. 97.</footnote>
нополітонім Русь буде довго конкурувати з питомою для цього краю народною назвою Україна.

Здобуття Олегом Києва, осмислене літописцем як віднайдення землі обітова-
ної, тобто Руської землі, зумовлене не в останню чергу логістикою великого Дні-
провського путі. Шлях «із Варяг у Греки і з Грек по Дніпру», що став для модер-
ної історіографії основою «єдиної Русі», в установках старокиївського книжника
початку XII ст. мав, здається, інше, вагоміше призначення. Його докладний опис
у літописному творі знадобився упоряднику «Повісті временних літ», імовірно,
для того, аби виправдати відвідини апостолом Андрієм «гір київських», на яких,
згідно з його пророцтвом, «восияється благодать Божья. имать градъ великъ быти. и
церкви многи Богъ възвдвигнути имать» <fnref n="47" />. Літописець відправляє апостола Андрія
з візантійського Херсона (Корсуня) у південно-західному Криму транзитним шля-
хом по Дніпру, який приводить його спочатку до Києва, а потім до Новгорода і далі
до Риму. Шлях Олега до «гір київських» зображено у зворотному напрямку — із
Новгорода до Києва. Поєднує ці описи бажане для обох героїв місце зупинки,
окреслене (в одному й іншому випадках) локусом київських гір.

Літописна лексема «гора», «гори київські» — поняття принципово важли-
ве, що має добре розпізнаване ціннісне і насамперед сакральне навантаження <fnref n="48" />.
Освячені ходою апостола Андрія, а також пророцтвом, вкладеним літописцем
в уста князя-язичника Олега, «київські гори» своєрідно маркують сакральний
центр світлоносного, правовірного, згодом християнського світу. У його міфо-по-
етичній та релігійній картині міфологема шляху постає як модель набуття героєм
якихось сакральних цінностей і пов'язаних з ними змін статусу <fnref n="49" />. Той, хто досяг
жаданого кінця шляху, завжди має вищий статус, ніж він мав на його початку.

У випадку з апостолом Андрієм такого статусу набувають київські гори, на яких засяє «град великий» Київ. А його завоювання Олегом вивищує статус останнього: тут він стає «великим князем Руським», володарем «всѣх сущих под. роукою его свѣтлых и великих князь. и его великих боярь» <fnref n="50" />. Подоланий Олегом багатотрудний шлях із Новгорода на київський південь в очах істориків нового часу постав актуальною реальністю, що підтверджує істинність єдності — об'єднаного його подорожжю простору.

Натомість М. Грушевський вважав Дніпровський похід Олега на Київ сумнів-
ною вигадкою літописця, пропонуючи взагалі вилучити його зі сфери достовірних
фактів ранньої історії Київської Русі. Водночас учений проникливо зазначав, що
вектор руху Олега все ж таки був обраний літописцем невипадково: він зумовле-
ний традицією напряму завоювань Києва «варязькими династами» з Новгоро-

<footnote n="47">⁴⁷ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 7.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ Рычка В. «Киевские горы» как locum sacrum языческой и христианской Руси. *Sacrum pogańskie* — *Sacrum chrześcijańskie: Kontynuacja miejsc kultu w ewczesnośredniowiecznej Europie Środkowej*. Warszawa, 2010. S. 151–165.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Топоров В.Н. *Пространство и текст. Текст: семантика и структура*. Москва, 1983. С. 259.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 33.</footnote>
да <fnref n="51" />. Таких завоювань в історії Русі відомо декілька — спочатку це було здійснено Аскольдом і Діром, потім Олегом й Ігорем. Після трагічної загибелі Ігоря саме з Новгорода прийшов успадкувати київський престол його син Святослав (про посадництво Святослава в Новгороді повідомляє Костянтин Багрянородний у своєму описі Дніпровського шляху). Посадовлений ним на новгородському столі Володимир Святославич за допомогою варязьких найманців і новгородців 978 р. захопив Київ. Так само вчинив і його син Ярослав через якихось три десятиліття. Ця тенденція, за словами М. Грушевского, «стоїть очевидно в зв'язку з одного боку — з змаганнями Новгородців до політичної автономії... з другого боку вона опирається на старій традиції Новгорода, як старшого по Києві стола, резиденції престолонаслідника, звідки той приходить до Києва» <fnref n="52" />.

Прагнення Новгорода до політичної автономії, що виразно виявилося в епоху завершення роботи над упорядкуванням «Повісті временних літ», також, мабуть, було одним із чинників, що спонукали інтерес нашого книжника до історії взаємин двох політичних центрів, виявлення значення й ролі новгородських князів та їх життєвої долі. Під 1102 р. літописець повідомляє про те, що київський князь Святополк Ізяславич та Володимир Мономах уклали якую угоду, «яко Новугороду быти Святополчю. і посадити сынъ свои в нем. а Володимеру посадити сынъ свои в Володимири» <fnref n="53" />. Та це не припало до вподоби новгородцям, хоча син Мономаха Мстислав, демонструючи готовність підкоритися умовам цієї угоди, слухняно прибув до двору київського князя. Проте новгородці висловили рішучий спротив такому рішенню: «и рѣша Новгородци Святополку. се мы княже прислани к тобѣ. і ркли ны тако не хочем Святополка. ни сына его. аще ли 2 главѣ имѣть сынъ твои то пошли і. а сего ны дал Всеволодъ. а въскормили есмы собы князь. а ты еси шелъ от нас. і Святополкъ же многу прю имѣвъ с ними. онѣм же не хотѣшим. поимше Мстислава придоша Новугороду» <fnref n="54" />.

Ці прагнення новгородців рубежу ХІ—ХІІ ст. на право самим визначати, кого вибирати собі в князі, літописець переносить у минуле. Прикладом такої ретроспекції є, очевидно, розповідь 862 р. про вигнання варягів «за море» та пошуки «собѣ князя. иже бы володѣль ... і судилъ по праву» <fnref n="55" />. У реаліях того часу виписаний літописцем під 970 р. й епізод про новгородців, що прийшли у Київ до Святослава з проханням поставити їм князя <fnref n="56" />. До цього кола ідей та уявлень початку XII ст. слід віднести і літописну оповідь про Дніпровський похід Олега та його вокняжіння у Києві.

Географічне положення центрів скандинавського панування у північно-західній частині Європи на перехрестях водних систем відкривало для Олега мож-

<footnote n="51">⁵¹ Грушевський М.С. *Історія України-Руси*. Т. 1... С. 382.</footnote>

<footnote n="52">⁵² Там само. С. 411.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ *ПСРЛ*. Т. 1... Стб. 275.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ Там само. Стб. 276.</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Там само. Стб. 19.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ Там само. Стб. 69.</footnote>
ливість руху як на захід — до Балтики, так і на схід — по Волзі, а також через Оку, Сіверський Донець і Дон <fnref n="57" />. Вихід із Приладожжя і Поволхов'я на Волгу і рух униз Волгою до Булгара були опановані не пізніше середини ІХ ст. <fnref n="58" /> Звістки східних авторів про участь русів у міжнародній торгівлі свідчать про те, що їм був добре відомий маршрут купців-русів на Близький Схід. Проте слід зауважити, що про існування Києва, але без його точної локалізації, араби дізналися у Х ст., а Дніпро взагалі став відомим арабо-перським авторам лише у ХІІ ст. <fnref n="59" /> Такою була логістика у реаліях окресленого звістками літописів часу перебування Олега на новгородській півночі. Чи був він першовідкривачем, якому вдалося розвідати шляхи, що ведуть на київський південь, і здійснити таку ризиковану подорож, мабуть, так і залишиться загадкою. Поява Олега у Києві осмислена київським літописцем за звичайною для середньовічної літератури міграційною схемою приходу героя звідкись іззовні.

Дніпровський похід Олега і його подальше утвердження у Києві, на думку багатьох істориків, мали своїм одномоментним наслідком об'єднання Києва і Новгорода в одне «державне» ціле. Ці, не позбавлені певної політико-ідеологічної закваски, уявлення прив'язані білими нитками до літописного повідомлення 882 р., згідно з яким Олег, покидаючи Новгород, «остави дани Слов'номъ Кривичемъ и Мери и устави Варягомъ дань даяти от Новагорода гривень 300 на лѣто мира дѣля. еже до смерти Ярславлѣ. даяше Варягомъ» <fnref n="60" />. Ця звістка відображає пізнішу практику оподаткування новгородських словен та інших етнічних груп населення краю князівською владою. А вжитий тут термін «мира деля» є відповідником скандинавського терміна, що означав винагороду найманій дружині: *tributum quod mir vocatur* (податок, що називається «мир») <fnref n="61" />. Отже, у цій літописній статті йдеться про винаймання Олегом у Новгороді дружинників для участі у поході на Київ. Сумнівно, щоб йому вдалося оподаткувати новгородських словен, кривичів і мері і в такий спосіб прив'язати їх усіх до своєї колісниці.

Між тим, ідея володарювання Олега над «усією Руською землею», що нібито охоплювала землі мало не всієї Східної Європи, стала однією з улюблених у літературі Московського монархічного царства. Вона знаходить свій розвиток у колі літописних компіляцій XVI—XVII ст. Подібної позиції дотримувалися й наступні покоління російських істориків. Віддавна у їхніх працях наполегливо

<footnote n="57">⁵⁷ Основним варіантом Волзького шляху в ІХ ст. був, за історико-археологічними та нумізматичними матеріалами, перехід по Дону на Волгу (див.: Дубов И.В. *Великий Волжский путь*. Ленинград, 1989. С. 214).</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Мельникова Е.А. Балтийско-Волжский путь в ранней истории Восточной Европы. Международные связи, торговые пути и города Среднего Поволжья ІХ—ХІІ веков. Материалы Междунар. науч. симпозиума. Казань, 8—10 сент. 1998 г. Казань, 1999. С. 80—81.</footnote>

<footnote n="59">⁵⁹ Коновалова И.Г. Путь купцов-русов на Восток. *Средневековая Русь*. Москва, 2006. Вып. 6. С. 27—28.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ *ПСРЛ*. Т. 1... Стб. 23—24.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ Пресняков А.Е. Княжное право в древней Руси. Лекции по русской истории. Киевская Русь. Москва, 1993. С. 323.</footnote>
обґрунтовується хронологічна першість княжого столу в Новгороді і подальше його перенесення до Києва по шляху «із Варяг у Греки».

З моменту появи в тексті «Повісті временних літ» цей шлях став відігравати важливу роль в історіографії, «ставши основою ідеї “єдиної Русі”, яка насправді розвивалася протягом ІХ—ХІ ст. у межах двох незалежних і, мабуть, мало сполуčених один з одним центрів — Києва на півдні та Новгорода на півночі»<fnref n="62" />.

До початку ХІ ст. Східна Європа «не була об'єднана спільним простором економічної діяльності і, тим більше, загальним політичним простором. Археологічні дані свідчать, що у Східній Європі ми маємо справу не з єдиною мережею торгових комунікацій, що рівномірно покриває територію, а з кількома різноспрямованими й різночасовими магістралями — по суті, двома окремими далекими торгівлями, що функціонували незалежно одна від одної. Хронологічно першою і, певно, найпотужнішою була торгова магістраль уздовж Волзького шляху — у Булгарію, Хазарію та країни халіфату. Вона була розвідана в середині VIII ст., а з кінця ІХ ст. почала працювати з регулярністю конвеєра, викачуючи на північ Європи арабське срібло в промислових масштабах. На століття пізніше інша частина русів, що з якихось причин опинилася на кромці східноєвропейських степів, розвідала новий маршрут — вниз по Дніпру, через степи кочовиків, у Чорне море, Візантію та Середземномор'я. Саме з цією дніпровською групою русів буде пов'язане виникнення політичної організації у Східній Європі. Група ж, зайнята далекою торгівлею вздовж Великого Волзького шляху, так ніколи і не конвертувала своє економічне процвітання у політичне домінування»<fnref n="63" />.

Новгородський варязький центр вступив у міцний зв'язок із Київською Руссю не раніше часів княжіння Ігоря та Ольги. Отже, Віщий Олег не був об'єднувачем Новгорода з Києвом та засновником «Давньорусської держави» з притаманними подібним середньовічним утворенням політичними інститутами. Процеси формування державності на Новгородській півночі і Київському півдні відбувалися асинхронно й нерівномірно. До того ж не треба перебільшувати ступінь політичної міцності та й виразності цих первісних об'єднань. Віддалені один від одного сотнями покритих густими лісовими масивами й непрохідними болотами кілометрів, ці протодержавні утворення були різними як за рівнем набутого соціально-економічного, політичного і культурного досвіду, так і за етнічним складом. Проте ключі від «варязької брами» — Новгорода — були в руках Києва, який набував у цей час дедалі виразнішої міці.

Отже, початки києво-русської державності губляться не в Новгороді чи Ладозі, звідки нібито об'єднавчі імпульси поширювалися на київський південь. Навпаки, наявні археологічні матеріали переконливо свідчать, що вектор процесів ендогенного соціального розвитку східного слов'янства був спрямований у протилежному, порівняно з поширенням у Східній Європі варязьких старожитностей, напрямку, тобто з півдня на північ.

<footnote n="62">⁶² Никитин А.Л. «Хождение» апостола Андрея и путь «из варяг у греки». *Герменевтика* древнерусской литературы. Москва, 1994. Сб. 6. Ч. II. С. 360.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Толочко А. Очерки начальной руси... С. 175—176.</footnote>
«Город» Олега. За володарювання Олега та Ігоря Київ ще не мав своєї міської інфраструктури. Наявні археологічні матеріали фіксують формування впродовж VII—ІХ ст. цілої групи поселень, що простягалися на пасмах київських гір — від Кирилівських висот на півночі до Замкової і Старокиївської на півдні. У межах цієї історичної території виявлено залишки слов'янської ліпної кераміки так званого корчацького типу, тогочасні знаряддя праці, а також коштовні ювелірні вироби: срібні з позолотою прикраси, фібули — застібки для плащів, візантійський срібний посуд тощо. Значну частину цих старожитностей знайдено на Замковій горі, яка була найвищою (сягала 70 м у висоту). Крутизна її схилів зробила з неї неприступну фортецю. Зведення укріплень на краю Старокиївського плато (там, де тепер садиба Національного історичного музею України) відносять до VI — початку VII ст. Тут археологи виявили залишки давнього городища зі слідами житла з керамікою так званого празько-корчацького типу, комплекс речей побутового і господарського призначення, а також візантійські монети, що належать до часів правління імператорів Анастасія I (498—518) і Юстиніана I (527—565). Городище на Старокиївській горі зазвичай пов'язують із «градом» Кия, де знаходився військово-адміністративний і культовий центр полян. Проте життя на ньому не було безперервним.

Олегів град розмістився на схиалах Лисої гори (літописної Хоревиці, пізніше Юрковиці) поблизу укріпленої пристані у річковій гавані Почайни на Подолі. Лиса гора у давнину являла собою два розділені один від одного неглибокою лощиною мисоподібні уступи корінного високого берега Дніпра і за своїми зручними топографічними умовами не програвала сусіднім пагорбам — Щекавиці і навіть Старокиївській горі. Про існу-
вання городища на Лисій горі свідчать залишки валів, які добре проглядалися ще в ХІХ — першій половині ХХ ст., а також знахідки монетних скарбів, кам'яних фундаментів будівель та відокремленого могильника, де є й поховання скандинавського типу. Наїжачившись дерев'яним частоколом укріплень, підперезаний валами і ровами «город» Олега став місцем зосередження його дружинників, які ділили зі своїм ватажком усі тяготи військово-польового побуту, здобич, а та- кож стіл і дах його дому.

**Военно-здобичницький промисел.** Звите ними гніздо на київських кручах ще залишалось загубленим серед стихії слов'янського світу островом, або, ска- зати 6, *pied-aterre* для територіально-політичного розвитку Київської держави. Упорядник «Повісті временних літ» на початку XII ст. зробив спробу укласти своєрідну карту-реєстр східнослов'янських, ще не підвладних Києву, «племен»: «такоже и ти словене пришедше и с'єдоша по Дн'пру. и нарекошася поляне. а друзии Древляне зане с'єдоша в л'єс'х. а друзии с'єдоша межю Припетью и Дви- ною. и нарекошася дреговичи. инии с'єдоша на Двин'е и нарекошася полочане р'ѣчьки ради яже втечеть въ Двину. имянемъ Полота. от сея прозвалася полоча- не. слов'ѣни же с'єдоша около езера Илмеря. и прозвашася своимъ именемъ... а друзии с'єдоша по Десн'е. и по Сул'е и нарекоша С'веръ»<fnref n="64" />.

Тут не місце розплутувати клубок давніх суперечок про те, наскільки повною і точною є ця історико-географічна замальовка. Погодимося з думкою О. Толоч- ка, який, відзначаючи у створеній літописцем панорамі розселення слов'янських племен вплив старозавітного сюжету розподілу обітованої землі між колінами Із- раїлю, дійшов висновку про те, що «етнографічна карта» «Повісті временних літ» безсумнівно відображає тогочасну картину етнографічного різноманіття Східної Європи: «радимичі, вятичі, кривичі — це не древні “племена” епохи мі- грації та “віднайдення батьківщини”, про які залишилися лише спогади, а реальні етнографічні групи давньоруського населення. Літописець тільки тому й знав їх численні назви і з легкістю вказував їхнє місце на “карті”, що то була повсякденна реальність. Але враження, яке він хотів справити на своїх читачів, мало полягати у протилежному: “племена” суть персонажі стародавньої історії, які в ній наза- вжди і залишилися»<fnref n="65" />. Підпорядкування цих «племен» владі київського центру стало життєво важливим завданням для Олега та його оточення.

Описуючи їхню енергійну діяльність, спрямовану на ліквідацію самостій- ності навколишніх східнослов'янських «племен», літописець поділив свою розповідь на три річні статті. Під 883 р. він повідомляє про військовий похід Олега на древлян: «Поча Олегъ воевати Деревляны и примучи вои имаша на

<footnote n="64">⁶⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 6. Далі літописець доповнив цю картину розповіддю про похо- дження і межі розселення радимичів, в'ятичів, хорватів, дулібів, уличів і тиверців (Там само. Стб. 12—13).</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ Толочко А. Очерки начальной руси... С. 78—79. Пор.: Данилевский И.Н. Восточно- славянские «племенные союзы»: реальность или летописная легенда? Книга картины зем- ли: Сб. статей в честь Ирины Геннадиевны Коноваловой. Москва, 2014. С. 66—75.</footnote>
них дань по чернѣ кунѣ»<fnref n="66" />. Ареал розселення древлян, за археологічними даними, охоплював поліські райони сучасної Київщини, Житомирщини та частково Рівненщини. Переможний, як стверджує укладач «Повісті временних літ», військовий похід на древлян забезпечив Олегу свободу дій в інших, віддаленіхих від київського центру регіонах. Тому, мабуть, літописець вважав доречним уже наступного року «відправити» Олега на іншу війну для завоювання Дніпровського Лівобережжя та підкорення сіверян: «Иде Олегъ на Сѣверяне и победи Сѣверяны и възложи на нь дань легъку. и не дастъ имъ Козаромъ дани платити рекъ азъ имъ противенъ. а вамъ не чему»<fnref n="67" />. Внаслідок війни Олега з хозарами до складу володінь київського княжого дому увійшла, на думку науковців, також область Переяславського Лівобережжя<fnref n="68" />. Вона була зоною полянської та сіверянської колонізації. Її підпорядкування владі київських князів археологічно протежується лише на схилку Х ст.

Олег для київського літописця — невтомний воїтель. Ще через рік він спрямовує свої озброені загони далі на північ — у басейн річки Сож, де мешкали літописні радимичі. Як і в попередньому випадку, цей похід у висвітленні літописця подано як визволення лівобережних слов'ян від хозарського панування: «Посла къ Радимичемъ. рѣка камо дань дасте. они же рѣша Козаромъ. и рече имъ Олегъ не даите Козаромъ но мнѣ даите. і вдаша Ольгові. по щьлягу. яко же и козаромъ даху»<fnref n="69" />.

Сповнений щирої симпатії до Олега, літописець створив зворушливий образ визволителя слов'ян від хозарського «ярма». Між тим, воїнські характеристики князя у давньоруських літописних джерелах ледь вгадуються. У билинній трансформації Олега — образі Вольги Всеславича — також немає подібних характеристик, але виявляються якості удатного мисливця, який «влаштовує грандіозні лови разом зі своєю дружиною, як якийсь промисловець зі своєю артіллю»<fnref n="70" />.

Зауважимо, що в літописі не згадується воєнний конфлікт Олегової Русі з Хозарією. Автор цих рядків остерігся б називати присвоєння київським ватажком «хозарської данини» русько-хозарськими війнами, до яких були залучені й інші «політичні сили» Східної Європи та Заволжя — угорці, що діяли на боці хозар, та заволзькі печеніги, які не знати чому раптом стали союзниками русів.

Завершуючи опис Олегових «війн», укладач «Повісті временних літ» під 885 р. підсумовує: «И бѣ обладая Олегъ. Поляны. и Деревляны. и Сѣверяны. и Радимичи. а съ Уличи. и Тѣверци имяше рать»<fnref n="71" />. Із них, на думку літописця, і складалася створена Олегом Київська «держава». Усвідомлюючи те, що хронологія Олегових війн, втім, як і всього його князювання в Києві, є доволі умовною,

<footnote n="66">⁶⁶ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 24.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Там само. Стб. 24.</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ Новосельцев А.П. Образование Древнерусского государства и первый его правитель. Вопросы истории. 1991. № 2—3. С. 15.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 24.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Миллер В. Очерки русской народной словесности. Былины. Москва, 1897. С. 181.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 24.</footnote>
не будемо ставити під сумнів достовірність здійснених Олегом рейдерських атак. Подібні наїзди були звичною практикою для багатьох ранньодержавних утворень середньовічної Європи.

Грабунки давали великий зиск від торгівлі їхніми плодами. Традиційними товарами збуту були мед, віск, хутра і раби, якими торгували повсюди. Тогочасні арабські автори засвідчують грандіозні масштаби руської торгівлі. Ібн-Хордадбех, наприклад, зауважує: «Руси, що належать до народу слов'янського, з найдалеких країв Саклаба їдуть до моря Румського (Чорного. — *Авт.*.) і продають там хутра бобрів і чорних лисиць, а також мечі»<fnref n="72" />.

Язичницька Русь була гігантським резервуаром живого товару — рабів для християнської торгівлі. Цей промисел для дружинників Київської Русі епохи правління Олега Віщого та князя Ігоря був головним джерелом їхнього збагачення. Арабський автор кінця ІХ — початку Х ст. Ібн Русте (Ібн Даста), розповідаючи про работоргівлю русів слов'янськими невільниками на ринках в Хазрані і Булгари, зауважує, що з рабами вони поводяться добре і дбають про їх одіж<fnref n="73" />. Інший арабський письменник — Ібн-Фадлан, який 922 р., перебуваючи у складі арабського посольства до болгарського царя, бачив і описав побут русів, які прийшли зі своїм крамом на Волгу, з-поміж іншого сповіщає про те, що серед привезених на продаж невільників було чимало гарних дівчат<fnref n="74" />. Невільниці зазвичай коштували удвічі дорожче. Як засвідчують матеріали однієї вцілілої збірки митних правил (так званий Раффельштеттенський митний устав), укладеної між 902—905 рр., податок з продажу на території Баварського Подунав'я рабині становив одну треміссу (17 г срібла), тоді як за кожного проданого раба слід сплатити одну сайгу (8,5 г срібла)<fnref n="75" />. Тобто практично збір, що надходив з продажу рабині, удвічі перевищував аналогічний за раба і був еквівалентний податку з продажу відповідно жеребця і кобили. Ціни і товари на візантійських ринках були привабливішими.

**Похід на Візантію.** Візантія вабила київських здобичників не лише спокусливими прибутками. Для цих невибагливих у побуті воїв, що вели примітивне і вбоге життя на схилах Дніпра, міська цивілізація, яку втілював у собі Константинополь з його мурованими палацами, церквами й монументами, численними базарами і лавками, наповненими золототканими матеріями, дорогоцінними обладунками та ювелірними виробами, видавалася справжнім дивом. Його шанобливо величали у середньовічному слов'янському світі Царгородом. За літопис-

<footnote n="72">⁷² Гаркави А.Я. Сказание мусульманських писателей о славянах и русских. Санкт-Петербург, 1870. С. 49. Укр. переклад: Грушевський М. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 27.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Ібн Даста. Книга дорогих скарбів. Грушевський М.С. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 52.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Путешествие Ибн-Фадлана на Волгу / пер. и коммент. А.П. Ковалевского. Москва; Ленинград, 1939. Укр. переклад: Грушевський М.С. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 44.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ Назаренко А.В. Немецкие латинovskyчные источники ІХ—ХІ веков: Тексты, перевод, комментарий. Москва, 1993. С. 64—65.</footnote>
ною хронологією, похід Олега на Візантію стався на двадцять п'ятому році його правління у Києві. Під 907 р. «Повість временних літ» сповіщає: «В лѣто 6415. Иде Олегъ на Грекы. Игоря оставив Киевѣ. поя же множество Варяг и Словенъ. и Чюдь. и Словене. и Кривичи. и Мерю. и Деревляны. и Радимичи. и Поляны. и Сѣверо. и Вятичи. и Хорваты. и Доулѣбы. и Тиверци. яже суть толковины. си вси звахуться от Грекъ Великая Скуфь и съ сими со всѣми поиде Олегъ на конех и на кораблех. и бѣ числомъ кораблевъ 2000»<fnref n="76" />.

У цьому реєстрі літописець згрупував представників дванадцяти племінних об'єднань. Обліковий склад учасників походу є одним з елементів літературного обрамлення русько-візантійських угод Х ст. Подібні доповнення до них відбивають, звісно, переважно не реалії епохи, коли ці угоди укладалися, а уявлення книжників початку XII ст.<fnref n="77" /> І справді, важко уявити, щоб Олег зумів згуртувати та озброїти численні загони з-поміж віддалених від київського центру кривичів, мері, в'ятичів, хорватів і дулібів. Можливо, вони були залучені як невеликий допоміжний резерв. Вважається, що тиверці, які разом з уличами, за словами літописця, «с'ф'dяху бо по Дн'єстру. прис'ф'dяху къ Дунаеви», могли служити перекладачами.

Вражаючий перелік племен і явно перебільшена кількість кораблів, що бедруть участь у поході, мали, за задумом літописця, надати цій воєнній експедиції відповідного розмаху. Реальна чисельність війська Олега навряд чи перевищувала декілька сотень осіб, яким належало подолати «важкий і многотрудний», за словами Костянтина Багрянородного, шлях з Києва під стіни Константинополя. У складеному в 948—952 рр. цим добре поінформованим візантійським автором творі «Про управління імперією» міститься опис цього шляху<fnref n="78" />.

Особливо вражає розповідь про подолання княжою флотилією Дніпрових порогів. Подібні випробування довелося звідати не лише експедиції Олега, а і його спадкоємцям на київському престолі — Ігорю, а також княгині Ользі. Можна уявити, які почуття викликало у них видовище неприборканої річкової води, що з гуркотом, зі швидкістю до чотирьох метрів за секунду падала на поріг. Досягнучи його вершини, вона страхітливо надималася, щоб потім з шаленим ревом кинутися пінистими хвилями на скелі і, впавши з п'ятиметрової висоти на дно каньйону, продовжити свій біг далі по фарватеру, що вважався в цьому місці найбурхливішою частиною порогів.

Минувши пороги і Кічкаський брід, флотилія причалювала до острова св. Григорія (Хортиці). Тут руси давали собі перепочинок. Біля старезного дуба, що символізував Перуна, слов'янське язичницьке божество грому, вони приносили в жертву живих півнів, ворожачи на щасливу дорогу. Ця давня індоєвропейська традиція поклоніння дубу була відома багатьом народам середньовічної

<footnote n="76">⁷⁶ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 29.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Горский А.А. Летописный контекст русско-византийских договоров и проблема «договора 907 г.». Ad fontem. У источника: Сборник статей в честь С.М. Каштанова. С. 152.</footnote>

<footnote n="78">⁷⁸ Константин Багрянородный. Об управлении империей... С. 46—47.</footnote>
Європи <fnref n="79" />. Цим божеством присягався і Олег та його збройна дружина, укладаю-
чи угоду «миру і любові» з греками. В наступні чотири дні флотилія досягала за-
токи Дніпра і знову зупинялась на відпочинок на острові Св. Еферія (Березані),
де впродовж двох-трьох днів вправні руки гребців переоснащували моноксили
заздалегідь припасеними для морського плавання вітрилами, реями і щоглами.

Подальший шлях морем був поділений на одноденні переходи. До заходу
сонця флотилія встигала досягти гирла Дністра. Вночі плавання припинялося
і натомлені люди сходили на берег відпочити. На землях, підвладних Болгарії,
руси почувалися спокійно. Вони робили короткі зупинки поблизу Констанції,
Варни, Созополя і Месемврія. Саме тут залишались більша частина торговель-
них суден і більшість гребців та воїв, які супроводжували купецькі каравани.

Літописець не вдовольнився простим переказом укладеної Олегом у Кон-
стантинополі мирної угоди 2 вересня 911 р. На її, сказати б, полях він виписав
серію пригод, що сталися з військом Олега. Коли флотилія русів наблизилась до
столиці Візантійської імперії, рóмеї, стверджує він, замкнули великим ланцюгом
прохід у затоку Золотий Ріг, що відокремлює Константинополь від його перед-
містя Галати, для непроханих гостей. У разі небезпеки його натягували між дво-
ма вежами біля входу до затоки. Один кінець його кріпили на північному березі
Золотого Рогу на вежі Галата, а інший — на вежі Кентинарій, що стояла на пів-
денній стороні гирла, на мисі Сарайбурну. Загальна довжина ланцюга становила
700 м. Зауважимо, що жодному ворожому флоту (за винятком турецького) так і не
вдалося прорватися через це бонове загородження, яке складалося з дерев'яних
колод або плотів-поплавків, що утримували його по висоті фарватеру. Охорону
ланцюга забезпечували 10 суден. З огляду на це, військо Олега змушене було ви-
садитися на берег і вдалося до грабіжництва та насильництва.

Приписувані літописцем воїнам Олега безчинства, скоєні ними на околицях
Константинополя, є текстуальним повтором його ж оповідання, складеного на
основі звісток «Хроніки» Георгія Амартола <fnref n="80" /> про прихід під стіни візантійської
столиці київського князя Ігоря в 941 р. Ці описи не були натуралістичною зама-
льовкою «очевидця», а наслідком творчої контамінації візантійської хроногра-
фії за посередництва «Хронографа по великому изложению», що, у свою чергу,
ґрунтується на покаяній метафориці книги Йова та Плачу Єремії <fnref n="81" />. Літописець
надихався також текстами з «Одкровення» Мефодія Патарського та Житія Ва-
силя Нового. Ці твори яскраво забарвлені есхатологічними мотивами. Про те,
що «тавроскіфи», себто русь, «народ безрозсудний, хоробрий, войовничий і
могутній», писав у другій половині Х ст. і візантійський історик Лев Диякон.

<footnote n="79">⁷⁹ Фрэззр Д.Д. Золотая ветвь: Исследование магии и религии / пер. с англ. 2-е изд. Монголия, 1986. С. 156–159.</footnote>

<footnote n="80">⁸⁰ Пор.: Истрин В.М. Книги временных и образных Георгия Мниха. Хроника Георгия Амартола в древнем славянорусском переводе... С. 567.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ Добровольский Д.А. Эсхатологические мотивы в самоидентификации древнерусских летописцев ХІ—ХІІ вв. Вестник Рос. гос. гуманит. ун-та. Москва, 2008. № 4. С. 23.</footnote>
Напади русі на сусідні народи в есхатологічній свідомості автора актуалізують пророцтво Єзекіїля: «Ось я навожу на тебе Гога і Магога, князя Рос»<fnref n="82" />. Біблійне «Рош» візантійці прикладали до різних варварських народів, що загрожували імперії, зокрема й до войовничих русів, що з'явились уперше під стінами Кон-стантинополя у 60-х роках ІХ ст.

У такий самий есхатологічний контекст вмонтовано літописну розповідь про те, як після тривалої облоги Константинополя воїни Олега поставили свої кораб-лі на колеса і суходолом підійшли на загрозливо близьку відстань до міста<fnref n="83" />. Сю-жет про пересування вітрильних кораблів суходолом міг з'явитися в давньорусь-кій книжності внаслідок інтерполяції на здобуття Константинополя військами Мехмеда II Завойовника (1451—1481), який наказав своїм воїнам прокласти че-рез перешийок, що відокремлював Золотий Ріг від Босфору, дерев'яний настил із соснових намащених дощок і вночі перетягнув через нього кілька десятків галер своєї флотилії. Побачивши вранці ворожі кораблі на хвилях затоки, візантійці після двомісячної облоги здалися 29 травня 1453 р. Саме це видовище остаточ-но підірвало моральний дух мужніх захисників столиці православного царства. Адже вони вірили в неминучість стародавнього пророцтва, яке передбачало, що Візантія буде завойована лише тоді, коли ворожий флот «перепливе сушу»<fnref n="84" />.

Греки були налякані не лише пересуванням вітрильних кораблів суходолом, а й чудодійними здібностями Олега. Просячи його не погубляти візантійську столицю, городяни винесли йому їжі та вина, однак Олег «не прия его. бѣ бо оустроено со отравою. и оубояшася Греции. и рѣша нѣсть се Олегъ. но святыи Дмитреи посланъ на ны от Бога»<fnref n="85" />. Після того як ромеї, «убоявшись» Олега, визнали його за святого Дмитрія, вони запросили миру. Згода греків на перего-вори перебита такою вставкою: «и заповеда Олегъ дань даяти на 2000 корабль по 12 гривенъ на человек а въ корабли по 40 моужь»<fnref n="86" />. Зазначена тут кількість Олегових кораблів симетрична числу (хоч і в десять разів меншому) лодій Ас-кольда, якими той раніше «обступив» Царгород<fnref n="87" />. Ці цифри не відображують реальну чисельність війська. Вони були, очевидно, запозичені літописцем з уяв-ного світу символічної нумерології християнської книжності.

<footnote n="82">⁸² Лев Диакон. *История* / пер. М.М. Копыленко, коммент. М.Я. Сюзюмова, Иванова С.А. Москва, 1988. С. 79. Неспотворений біблійний текст див.: Єз. 39:1.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ *ПСРЛ*. Т. 1... Стб. 30.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Данилевский И.Н. Древняя Русь глазами современников и потомков (ІХ–ХІІ вв.). Москва, 1999. С. 365; Його ж. *Повесть временных лет: Грерменевтические основы изучения летописных текстов*. Москва, 2004. С. 158.</footnote>

<footnote n="85">⁸⁵ *ПСРЛ*. Т. 1... Стб. 30.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Там само. Стб. 30.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ *ПСРЛ*. Т. 1... Стб. 21. Ігор виступив у похід «на Греки» з флотилією, що складалася з 10 тисяч кораблів (*Там само*. Стб. 44). Візантійський флот у середині Х століття навряд чи налічував дві тисячі суден. Під час екпедиції Никифора Фоки на Кріт у 960-961 рр. до складу ескарди входили 1000 дромонів, 200 кораблів, озброєних «грецьким вогнем», та 307 тран-спортних кораблів (Див.: Гийу А. Византийская цивилизация / пер. с франц. Д. Лоевского; предисл. Р. Блока. Екатеринбург, 2005. С. 180).</footnote>
Тим часом, відступивши від міста, Олег «нача мир творити со царьма Грецкима. со Леоном. и Александром. посла к ним въ град. Карла. Фарлофа. Вельмуда. Рулава. и Стемида. глаголя имите ми ся по дань. и рѣша Греци чего хощеши дам ти»<fnref n="88" />. Разом з умовою про сплату Візантією грошової контрибуції передбачалася, як стверджує літопис, також виплата регулярної данини («укладів») Русі, з диференціацією її по окремих міських центрах: «даяти уклады на Рускыя грады. первое на Киевъ. та же на Чернигов. на Переяславль. на Полтѣск. на Ростов. на Любеч. и на прочаяe городы. по тѣм бо городом седяху велиции князи. под Олгом суще»<fnref n="89" />.

Наведений у літописі перелік охоплює шість градів Русі. У русько-візантійській угоді, укладеній за князя Ігоря 945 р., згадуються тільки Київ, Чернігів і Переяславль<fnref n="90" />. Прийнято вважати, що в епоху складання «Повісті временних літ» це були головні центри «Руської землі», чим і пояснюється внесення їх до переліку міст русько-візантійських договорів Х ст.

Правдоподібно, що в первісному тексті договорів згадувалися лише два перших міста, а Переяславль був пізньюю вставкою<fnref n="91" />. Зведений за Володимира Святославича, він став третім за значенням в іерархії міст на півдні Русі початку ХІІ ст. Цю іерархію, як і саму ідею «Руської землі» як давньої політико-адміністративної реальності, потрібно пов'язувати «з тенденційністю укладачів «Повісті...» на користь патронів Видубицького монастиря — Всеволода Ярославича й Володимира Мономаха. Три міста відображують політичний шлях Всеволода, який був спочатку князем у Переяславі (1055—1073), потім у Чернігові (1073—1078) та Києві (1078—1093), а також Мономаха, князя Чернігова (1078—1094), Переяславля (1094—1113) і Києва (з 1113). Претензії обох князів поширювались не тільки на «київську сторону» Дніпра, а й на лівий берег. Тож Руська земля у версії «Повісті временних літ» може виявитися відображенням «не стільки реальної політичної географії, скільки горизонту прагнень київських князів»<fnref n="92" />.

Під «укладами» зазвичай історики добачали частину здобичі, що видавалася племенам, головні міста яких перелічено в літописі, як винагорода за участь у поході на Візантію. Однак Переяслав і Любеч не були племінними центрами. Мабуть, умова Олега «даяти уклады на рускыя городы» була винайдена самим літописцем. В епоху укладення русько-візантійських договорів на Русі не було розгалуженої мережі міст. Більшість з них, незважаючи на відчайдушні спроби

<footnote n="88">⁸⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 30—31.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ Там само. Стб. 31.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Там само. Стб. 40.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ Горский А.А. Об упоминании Переяславля в русско-византийских договорах Х в. Восточная Европа в древности и средневековье. Автор и его источник: восприятие, отношение, интерпретация. XXI чтения памяти чл.-кор. АН СССР Владимира Терентьевича Пашуто. Москва, 14—17 апреля 2009 года. Москва, 2009. С. 82—86.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Арістов В. Рец.: [Котышев Д.М. От Русской земли к земле Киевской. Становление государственности в Среднем Поднепровье ХІ—ХІІ вв. Москва, 2019]. *Ruthenica: Щорічник середньовічної історії та археології Східної Європи*. Київ, 2020. Т. XVI. С. 187.</footnote>
археологів удавнити початки давньоруського містобудування, виникли лише на-
прикінці Х ст. Київському книжнику уявлялося важливим включити до скла-
деного ним переліку насамперед Чернігів і Переяславль. За часів, близьких до
завершення складання «Повісті временних літ», тут княжив Володимир Мо-
номах, з чиєї ініціативи були знайдені копії візантійських договірних грамот. У
залежності від переяславських князів перебував аж ніяк не байдужий Мономаху
Ростов. Це місто становило частину володінь його батька — Всеволода Яросла-
вича. У ньому почалася княжа служба самого Мономаха. Полоцьк на той час був
князівською вотчиною Смоленська і перебував у складі володінь Мономаховичів.
Урбаністична структура Русі та притаманний її організації інститут посадництва
в епоху правління Олега та Ігоря ще не склалися.

Русько-візантійська угадає 911 р. містила статті, що забезпечували Русі вигід-
ні умови торгівлі. Визначалася певна кількість руських купців, яких мали утри-
мувати у Візантії і яким надавалося право безмитної торгівлі в Константинополі.

Розповідь «Повісті временних літ» про візантійський похід Олега завершу-
ється сюжетом про вивішування ним свого щита на брамі Константинополя <fnref n="93" />.
Прикметно, що свою перемогу київський князь символічно позначає не ударом
меча або встромленням списа у містичне тіло міста, а вивішує на брамі свій щит.
Тим самим Олег гранично ясно продемонстрував свою позицію. Він, мабуть,
вивісив на огляд так званий «щит миру». Середньовічна практика вивішування
таких щитів миру (Fridskiodr), що дарували завойованому місту охорону та за-
хист, відома за даними давньоскандинавських саг <fnref n="94" />. У військових співтовариствах
середньовіччя щити були в особливій пошані. Крім свого прямого призначення,
вони мали й інше використання. Вікінги, наприклад, на щиті відносили вбито-
го до місця поховання. Щит виконував й інші комунікативні функції: «удар об
щит означав виклик на бій; підняті щити слугували війську замість прапорів для
розрізнення загонів. Піднятий над головами червоний щит був вісником війни;
натомість білий сповіщав вимогу миру» <fnref n="95" />.

Ми, мабуть, ніколи не дізнаємося, якої форми та кольору був Олегів щит,
але навряд чи засумніваемось у достовірності підтвердженого середньовічною
військовою практикою його вивішування князем на брамі Константинополя.
Він сигналізував про перемир'я (переговори, які зав'язалися між супротивними
сторонами). Після завершення мирних перемовин, що тяглись упродовж досить

<footnote n="93">⁹³ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 32. В інших літописних списках — «И повѣсиша щиты своя въ вратехъ показюще побѣду» (див.: *The Povest' vremennykh let: An Interlinear Collation and Paradosis* / Ed. by C.D. Ostrowski, with D.J. Birnbaum and H.G. Lunt [Harvard Library of Early Ukrainian Literature. Texts: V. X. Pt. 1.] 2003. P. 183).</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Сага о Фритьофе Смелом. *Труды Я.К. Грота из скандинавского и финского мира. Очерки и переводы*. Санкт-Петербург, 1898. С. 894; Стриннгольм А. *Походы викингов*. Санкт-Петербург, 2003).</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Очерк быта, религии и поэзии древних скандинавов [Фритьоф. Скандинавский ви-
тязь. Поэма Тегнера / пер. Я.К. Грота]. *Труды Я.К. Грота из скандинавского и финского мира...*
С. 736.</footnote>
тривалого, слід вважати, часу, і укладання вигідної для Русі угоди «Олегів щит» був осмислений як тріумф останньої. Олег шукав не війни з Візантією, а миру: укладення мирної угоди стало своєрідним «дипломатичним визнанням» Русі, що було для неї такою жаданою честю.

Вертаючись із візантійського походу, Олег та його оточення разом зі здобиччю привозили невідомі їм раніше уявлення про християнську релігію та устрій держави, про Божу владу та державну владу візантійського царя. Проте київській династії знадобиться зміна ще кількох поколінь, щоб подолати багатотрудний шлях від ватажка розбійницької ватаги до помазаника Божого.

Ігор «Старий». Доволі безбарвною постаттю ранньої історії Київської Русі був князь Ігор. Народившись не пізніше 879 р., він тривалий час залишався ніби в тіні діянь Олега: «... хожаше по Олзѣ и слушаша его»<fnref n="96" />. Свого часу М. Грушевський співчутливо зауважував, що репутації Ігоря зашкодило розміщення його у літописі «між двома героїчними князями — Олегом і Святославом». За словами вченого, Ігор «змальований по контрасту, невиразно й неприхильно: він не має тої войовничої вдачі, не має воєнного щастя, він користолюбний — велика вада на погляд дружини. Завдяки тому і в новійшій історіографії здавна зложилася характеристика як нездалого й несимпатичного князя»<fnref n="97" />.

Початок самостійного правління Ігоря літописець відносить до 913 р.<fnref n="98" /> Кончина Олега зумовила несподівано великий резонанс у східнослов’янському світі. Деякі місцеві племінні князі скористалися із сум’яття в київському панівному домі й відмовилися сплачувати щорічну данину на користь останнього.

Першими, як можна було очікувати, збунтувалися древляни. Ігор, очевидно, усвідомлював необхідність негайно ж продемонструвати непорушну міць київського князівського клану й почав готуватися до походу. Про цю заледве чи не першу очолювану ним військову виправу сповіщається в «Повісті временних літ» під 914 р.: «Пішов Ігор на древлян і, перемігши, наклав на них данину, більшу від Олегової». Мабуть, і справді Ігоревим дружинникам вдалося набрати багато добра у древлянських пущах (меду, віску, хутра) та полонити чимало вродливих дівчат і дужих хлопців для продажу на невільницьких ринках Візантії.

Проте шляхи до них ставали все більш ризикованими й небезпечними. На південних кордонах Русі з’явились орди войовничих печенігів. Відомі у візантійських джерелах як пацинаки, а в арабських — баджаки, вони наскочили у Причорноморські степени із Нижнього Приуралля та прикаспійських долин. Зайнявили степові райони у межиріччі Дону і Дніпра, печеніги поширили свій вплив до дунайських кордонів Візантійської імперії. У середині Х ст. Печенігія складалася з восьми фем, що порівну охоплювали обидва береги Дніпровського Пониззя. Від Русі вона знаходилась, за свідченням візантійського імператора Костянтина Багрянородного, в одноденному переході. «Пацинаки, — зазначає

<footnote n="96">⁹⁶ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 29.</footnote>

<footnote n="97">⁹⁷ Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 1... С. 445.</footnote>

<footnote n="98">⁹⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 42.</footnote>
автор, — сусіди і суміжники русі й часто, як не буває між ними згоди, грабують Рсь і дуже нищать... і в походи заграничні рсь зовсім не може виходити, як тільки маючи згоду з пацинаками. Отож завжди силкується рсь брати від них помічників і мати від них допомогу, щоб їх ворогування обминути і користатися з помочі. Так що й до сього столичного міста ромеїв (Константинополя) не може рсь удатися чи то для війни чи для торгівлі, як не буде в згоді з пацинаками, бо коли роси приходить до порогів ріки й не можуть перейти інакше, як тільки обходом, — витягнуви човни з ріки й несучи на плечах, сі пацинаки нападають на них і легко подолівають і вбивають»<fnref n="99" />. Тож правдоподібною є звістка «Повісті временних літ» під 915 р. про укладення Ігорем мирної угоди з печенігами.

У грудні 920 р. візантійський імператор Костянтин Багрянородний проголосив свого тестя Романа І та його синів співправителями. Про поставлення «цесарем Романа у Греках» було відомо й київському літописці, який пов'язав цю подію з початком розв'язаної Ігорем війни проти печенігів<fnref n="100" />. Не включено, що вона стала наслідком обопільної домовленості між візантійськими цесарями та руським князем, які були зацікавлені у дієвості раніше укладених торговельних договорів з Візантією.

У 920-х роках Ігорю вдалося, хай і ненадовго, підкорити своїй владі уличів. Межі їх розселення простягалися далеко на південь від Києва. Уличів учені добачали на звивинах Дніпра Запорізького правобережжя, звідки і виводилась їхня первісна назва — уленчани. З цих місць під натиском печенігів відійшли вони на Стугну і зайняли місто Пересічень та стали володіти ним<fnref n="101" />. Його місцезнаходження пов'язують із потужним давньоруським городищем у Китаєві на південних околицях Києва. Цей Пересічень, що згадується у Київському літописі під 1154 і 1161 рр., на думку дослідників, міг успадкувати назву давнішого міста, коли під тиском кочовиків частина уличів відступила долиною Дніпра на північ.

Відома й бессарабська версія розміщення Пересіченя. Вона базується на припущенні, що місто було засноване уличами десь у басейні Південного Бугу, нижнього Дністра чи навіть на нижньому Дунаї, коли ті відійшли з Дніпра на захід під тиском печенігів. Останнім часом місцезнаходженням улицького града Пересічень вважають берег Огрінської затоки, що у гирлі річки Самара у Передпоріжжі. На думку деяких дослідників, давнє місто Пересічень розташовувалося у місці перетину торговельних та міграційних шляхів при впадінні Самари в Дніпро. Проте цьому припущенню суперечить відсутність археологічних матеріалів, що хронологічно відповідали б подіям, засвідченим у літописах<fnref n="102" />.

<footnote n="99">⁹⁹ Константин Багрянородный. *Об управлении империей...* С. 38—39; Грушевський М.С. Виїмки з жердел до історії України—Руси... С. 69—70.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 43.</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Рыбаков Б.А. Уличи. *Краткие сообщения Ин-та истории матер. культуры.* Москва, 1950. Вып. 36. С. 3—17.</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² Залізняк Л.Л. «Град русичів ім'ям Пересічень». *Археологія*. 2019. № 1. С. 100.</footnote>
Літописи містять непевні згадки про війну Ігоря з уличами. У «Повісті
временних літ» цього сюжету взагалі немає. Тільки у Новгородському першо-
му літописі стверджується, що Ігор змусив уличів сплачувати данину на користь
Києва. Проте виняткове право на неї він передав своєму воєводі Свенельду <fnref n="103" />.
Воєвода Свенельд мало чи не тридцять років залишався на самому верху військо-
во-службової іерархії новонароджуваної Київської держави <fnref n="104" />. Кар'єра цього ва-
рязького найманця на руській службі склалась якнайкраще. Як «воевода отень»,
Свенельд брав участь у древлянській війні княгині Ольги та далеких військових
походах Святослава Ігоревича. Його ім'я бачимо разом з іменем князя в русько-
візантійській мирній угоді 971 р. <fnref n="105" /> Повернувшись після загибелі Святослава на
Дніпровських порогах до Києва, Свенельд зберігає свій вплив і при дворі його
старшого сина — князя Ярополка.

Проте цьому успішному й винахідливому полководцю не піддався уличський
град Пересічень <fnref n="106" />. Уличам, як стверджує новгородський літописець, вдалося ви-
слизнути з цупких рук воєводи київського князя. Однак реалістичність сюжету про
Свенельда та уличів є оманливою книжною конструкцією новгородського компі-
лятора. Ідею «міста уличів» було запозичено укладачами Новгородського першо-
го літопису з пізнього «Списку руських городів дальніх і ближніх» <fnref n="107" />. Літописну
історію міграції уличів поточнюють археологічні дані <fnref n="108" />, за якими простежуються
сліди їх проживання в Х і на початку ХІ ст. у межиріччі Південного Бугу та Дністра.

Хоча наступні два десятиліття Ігоревого правління не знайшли належного
висвітлення у літописних джерелах, можна здогадуватись, що були вони сповнені
щоденними клопотами. Їх змістове наповнення визначали походи на підвладні
Києву слов'янські землі. Просування великокнязівського володарювання йшло
на північний захід від Києва і далі у межиріччя Случі та горішнього Бугу. Тут
київські дружинники знаходили різноманітну здобич — мед, віск, хутра та рабів,
яку з великою вигодою для себе перепродували на міжнародних ринках.

З твору візантійського імператора Костянтина Багрянородного довідуємося
про те, що з настанням осені «зараз же їхні архонти виходять зі всіма росами із
Києва в полюддя, що іменується кружлянням в Славінії... Годуючись там впро-
довж всієї зими, вони знову, починаючи з квітня, коли розтане лід на Дніпрі, по-
вертаються до Києва»<fnref n="109" />. У тому «кружлянні» князя з дружиною поступово

<footnote n="103">¹⁰³ Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов... С. 109.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Артамонов М.И. Воевода Свенельд. Культура Древней Руси. Москва, 1966. С. 34.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 72.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Новгородская первая летопись старшего и младшего изводов... С. 109.</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ Арістов В.Ю. Раннє літописання про уличів, древлян і Свенельда (до дискусії навко-
ло ідей О.О. Шахматова). Укр. іст. журн. 2011. № 6. С. 178—181.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Їх аналіз ущільнено у недавньому узагальнювальному дослідженні з цієї проблема-
тики (див.: Казанский М., Цукерман К. Уличи. Paleoslavica: International J. the Study of Slavic
Medieval Literature, History, Language and Etnology. 2017. V. 25, No. 2. P. 1—37).</footnote>

<footnote n="109">¹⁰⁹ Константин Багрянородный. Об управлении империей... С. 50—51; Грушевський М.С. Виймки з жерел до історії України-Руси... С. 9.</footnote>
виробилась певна система. Круговий об'їзд підвладних земель здійснювався по
колу в такому порядку: через межиріччя Дніпра і Горині до древлян, потім че-
рез Любеч до радимичів і, можливо, дреговичів, далі назад по Десні до сіверян
і через Чернігів та Вишгород до Києва. За підрахунками Б. Рибакова, довжина
всього шляху полюддя становила 1200—1500 км і охоплювала територію пло-
щею 700 × 1000 км <fnref n="110" />. Проте наведені вище цифри видаються перебільшеними.
Адже подолати таку відстань узимку верхи на конях, з ущерть навантаженими
валками за шість місяців було, принаймні в часи правління Олега, Ігоря та Ольги,
просто нереально.

Основною функцією полюддя протягом кінця ІХ — більшої половини Х ст. було придбання, вимінювання рабів <fnref n="111" />. Язичницька Русь була гігантським резервуаром живого товару — рабів — для християнської торгівлі. Цей промисел для дружинників Київської Русі епохи правління Олега Віщого та князя Ігоря був головним джерелом їхнього збагачення. Намовляючи Ігоря вирушити у похід на землю древлян, вони, за словами старокиївського літописця, казали йому: «отрици Св'їдельжи (воєводи Свенельда. — *Авт.*.) изодьлися суть оружьемъ и порты. а мы нази поиди княже с нами в дань. да и ты добудеши и мы» <fnref n="112" />.

Полюддя було універсальним явищем, поширеним у багатьох регіонах середньовічного світу <fnref n="113" />. Здійснюючи круговий об'їзд підвладних земель упродовж тривалого часу, київський князь зі своїми військовими слугами-дружинниками перебував на повному утриманні слов'янських громад. Ці «кормління», хоч і завдавали тубіальному населенню чимало клопоту та матеріальних збитків, насправді сприяли встановленню і зміцненню соціально-політичних зв'язків між київським князем та його данниками. Щороку виїжджаючи у полюддя, озброєні здобичники утверджували своє право на володіння підвладними землями. Воєнний промисел князя і дружини був магістральним шляхом інституалізації Київської держави.

Прибутки з торгівлі невільниками, хутрами та іншими товарами на міжнародних ринках становили чи не головне джерело державного бюджету Київської Русі кінця ІХ — більшої половини Х ст. Саме шаленим прибуткам з работоргівлі Київська Русь зобов'язана своїм стрімким злетом та процвітанням. Торгівля була рушійною силою економічного розвитку Київської Русі, імпульсом, що пробуджував до життя нові форми соціальної і суспільно-політичної організації. Як справедливо відзначав М. Грушевський, «забезпечення торговельних зносин і вигод торговлі мусіло потягнути за собою утворення певної політичної системи. Забезпечення торговельних доріг, очевидно, мусіло потягнути за собою будову в

<footnote n="110">¹¹⁰ Рыбаков Б.А. *Киевская Русь и русские княжества XII—XIII вв.*. Москва, 1982. С. 321.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ Галенко О. Три загадки Константина Багрянородного про «полюддя». *Ruthenica: Щорічник середньовічної історії та археології Східної Європи*. Київ, 2004. Т. III. С. 55.</footnote>

<footnote n="112">¹¹² ПСРЛ. Т. 1. Стб. 54.</footnote>

<footnote n="113">¹¹³ **Полюдье: всемирно-историческое явление** / под общ. ред. Ю.М. Кобищанова. Москва, 2009.</footnote>
найбільш небезпечних місцях, або в більших центрах торгівлі “городків”, де київські князі саджали “своїх мужів”, а найбільше неспокійні племена приходилося при тім “примучувати”. Контрибуції й дани, які при тім збиралися з них, і саме примучування, получене з забиранням людей у неволю, давало цінний запас товарів київській купецькій дружині, і се мусіло заохочувати київських князів до розширення сих примучувань і “полюдий” — походів за данею на примучені і замирені вже території... власне інтереси торговельні, потреби і рахунки київського патриціату послужило тою пружиною, що пустила в рух політичне життя Києва і його системи»<fnref n="114" />. Енерегійна підприємницька діяльність перших київських князів заклала (нехай ще крихкі і невиразні) основи соціально-політичної організації Київської держави.

У літописних джерелах не відклалися свідчення про повсякденну практику збуту товарів із Середньої Наддніпрянщини цією київською купецькою дружиною. У розпорядженні укладача «Повісті временних літ» були, як уже зазначалось, русько-візантійські угоди Х ст. Як і у випадку з Олегом, до тексту укладеної Ігорем угоди з греками літописець додав ряд легендарних подробиць. Його розповідь відкривається вміщеною під 941 р. звісткою: «Иде Русь на Царыград. скфдии (суден. — *Авт.* ) 10 тысячь». Руси знали про те, що візантійський флот був саме у далекому поході на Сході, й тому сподівалися на блискавичний успіх.

Нам вже відомо, що «Повість временних літ» в епізоді наступу русів на візантійську столицю майже дослівно відтворює відповідний текст «Хроніки» Георгія Амартола: оригінальна руська схема походу 941 р. доволі щільно «обросла фразеологією перекладних грецьких повіствувань про цей похід»<fnref n="115" />. Візантійський імператор спішно відкликав зі Сходу сорок тисяч своїх відбірних солдатів, які прямо з маршу ув'язалися в бій, що точився вже на околицях Константинополя. Під вечір вони таки відтіснили руські дружини до моря, змусивши їх пересісти на кораблі. Та й тут, на чималій відстані від берега, посеред морської безодні, останні не почувалися безпечно. І їхня тривога не була безпідставною.

Протовестіарій (начальник імператорської гардеробної і державної скарбниці) Феофан, незважаючи на паніку, яка охопила населення міста, зумів організувати ремонтні роботи старих торговельних суден. Оснащені так званим грецьким вогнем, вони зустріли руський флот біля входу у Боспорську гавань. 11 липня 941 р.<fnref n="116" />, пускаючи трубами той пекельний вогонь на руські лодії, греки спалили армаду<fnref n="117" />. За словами одного сучасника і очевидця Ігоревого походу, записаними між 958 і 962 рр. Ліутпрандом Кремонським, «руси кидалися в море, воліючи лише в морі втонути, як від огню згоріти; одні, обтяжені бронями і шоломами,

<footnote n="114">¹¹⁴ Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 1... С. 397.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Половой Н.Я. Русское народное предание и византийские источники о первом походе Игоря на греков. *Труды Отдела древнерус. лит-ры Ин-та рус. лит-ры (Пушкинский Дом) АН СССР.* 1960. Т. XVI. С. 110—111.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Веселовский А. Видение Василия Нового о походе русских на Византию в 941 г. *Журн. Мин-ва нар. просвещения.* 1889. № 26. С. 8.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ ПСРА. Т. 1... Стб. 44—45.</footnote>
пішли на дно, щоб ніколи не вертатись, інші, плаваючи, на самих хвилях морських погоріли, й ніхто того дня не урятувався, хіба спасся, втікши на землю, бо кораблі русі, тому що малі, проходять і там, де води дуже мало, а греки того не можуть хелендіями задля їх глибкості. Інгер після того з великим соромом вернувся до своїх. А греки, здобувши побіду, вернулися весело до Константинополя, ведучи з собою багато живих ворогів: всім їм імператор Роман звелів поутинати голови»<fnref n="118" />.

Ті з русів, кому пощастило повернутися додому, згадуючи своїх побратимів, яких поглинули морські хвилі, ще довго розповідали про той подібний до блискавки вогонь із човнів. Греки у глибокій таємниці зберігали секрет цієї, уперше випробуваної ними ще 678 р., чудодійної зброї. «Морський вогонь» виготовляли із суміші нафти, смоли і сірки, що під тиском викидалася через бронзові труби-сифони, встановлені на візантійських дромонах.

Незважаючи на катастрофу 11 липня, уцілілі залишки руської флотилії рушили до східних берегів Босфору. Просуваючись уздовж краю затоки по мілководдю, недоступному для важких візантійських суден, лодії русів проникли у Пропонтиду (Мармурове море). Тут вони перебували аж до кінця серпня <fnref n="119" />, допоки не підійшли відкликані з Егейського моря головні морські сили імперії.

Ця поразка, хоч і не була такою нищівною, як донедавна вона уявлялась історикам, очевидно, все ж глибоко вразила Ігоря. Її тінь заплямувала весь князівський рід. Через кілька десятиліть потому візантійський імператор Юанн Цимісхій у розмові зі Святославом Ігоревичем не міг відмовити собі у задоволенні принизити останнього спогадом про ту нещасливу для Ігоря виправу. Надмірно згущуючи барви, він кинув йому: «Гадаю, ти не забув про поразку батька твого Інгоря, який, знехтувавши клятвенний договір, приплив до столиці нашої з величезним військом на десяти тисячах суднах, а до Кіммерійського Боспору дістався лише заледве з десятком човнів, ставши сам вісником своєї долі»<fnref n="120" />.

У 944 р., як свідчить «Повість временних літ», Ігор спробував узяти реванш. Подібно до Олега, він зібрав багато воїв — варягів, і русів, і полян, і словен, і кривичів, і тиверців, і печенігів найняв, «поиде на Греки въ лодьях и на конихъ. хотя мьстити себе»<fnref n="121" />. Візантійські імператори-співправителі Роман І Лакапін, Стефан і Костянтин VII Багрянородний направили до стану Ігоря, військо якого вже досягло дунайських кордонів імперії, мирне посольство для переговорів. Ромейські дипломати почали умовляти Ігоря припинити похід, пропонуючи йому контрибуцію навіть більшу за ту, що давали Русі за Олега. Водночас вони уле-

<footnote n="118">¹¹⁸ Liudprandi Antapodosis. *Liudprandi episcope Cremonensis Opera omnia* / гес. I. Bekker. Hannoverae; Lipsiae, 1915. Укр. переклад: Грушевський М. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 84.</footnote>

<footnote n="119">¹¹⁹ Литаврин Г.Г. Малоизвестные свидетельства о походе князя Игоря на Византию в 941 году. *Восточная Европа в исторической ретроспективе: К 80-летию В.Т. Пашуто.* Молиска, 1999. С. 142—144.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ Лев Диакон. *История...* С. 57.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ *ПСРЛ*. Т. 1... Стб. 45.</footnote>
щували багатими дарунками печенігів, домагаючись від них повернення до своїх кочовищ.

Ситуація дедалі ускладнювалась. Тоді військова дружина Ігоря розсудила так: «да аще сице глаголеть царь. то что хочемъ боле того. не бившеся имати злато и сребро ю и паволоки. егда кто вѣсть кто одолѣть мы ли онѣ ли. ли с моремъ кто свѣтенъ. се бо не по земли ходимъ. но по глубинѣ морьстѣи обьча смерть всѣмъ»<fnref n="122" />. Ігор змушений був погодитися з цими доводами і пристав на пропозицію базилевсів. Узявши велику контрибуцію — золото і «поволоки на всії воїв», він повернувся до Києва.

Мирна угадає між обома країнами була скріплена письмовою хартією у Царгороді візантійською стороною і руськими послами. Ця вельми представницька делегація складалась із п'ятдесятія осіб<fnref n="123" />. Її очолював якийсь Івор — повноважний представник великого князя київського у ранзі посла. За ним у цьому списку джерела нараховують ще 24 послів від членів великокнязівської сім'ї і 25 купців. Цікаво зазначити, що у складі цієї дипломатичної місії згадується й особистий посол княгині Ольги на ймення Іскусеві (Aesces-wi). Як і інші посланці київського панівного дому, був він варязького походження, з клану тих конунгів — дружинних призвідців, що осіли на Русі.

В угоді 944 р. представлені «Иворъ солъ Игоревъ. великаго князя Рускаго. и объчии сли. Вуефастъ Святославль. сынъ Игоревъ. Искусеви Ольги княгини Слуды Игоревъ. нети Игоревъ. Оулѣбъ Володиславль Каницаръ Передъславинъ Шихъбернъ. Сфандръ. жены Уѣблѣ Прастѣнь Туръдуви Либиаръ Фастовъ. Гримъ Сфирьковъ Прастѣнъ. Акунъ. нети Игоревъ Кары Тудковъ. Каршевъ. Туръдовъ. Егри Евлисковъ. Воистъ Воиковъ. Истръ Аминодовъ. Прастѣнъ. Бернов. Явтягъ. Гунаровъ Шибридъ. Алданъ Колъ Клековъ. Стегги Етоновъ. Сфирка. Алвадъ Гудовъ. Фудри Туадовъ. Мутуръ Оутинъ»<fnref n="124" />. Цей унікальний для середини Х ст. реєстр відображує іерархічну структуру панівної київської верхівки, або, сказати б, слідом за М. Грушевським, склад Київської держави. Та обставина, що в цьому переліку князів та їх послів одинадцятим за рахунком названий Ігорів племінник на ім'я Якун (Акун), дає підстави вважати, що такою була кількість членів власне великокняжого дому<fnref n="125" />. Інші посли були послані «от всякоя княжья и от всѣхъ людии Руския земля». Згадка «всякого княжья» в угоді Ігоря, а також «світих» та «великих» князів, які в літературній огранці угоди 911 р. опиняються під рукою Олега, покликана надати князівській гідності київських правителів значущого статусу.

<footnote n="122">¹²² Там само... Стб. 46.</footnote>

<footnote n="123">¹²³ Якщо в укладанні угоди 911 р. у візантійській столиці брали участь 15 «мужів» князя Олега, то посольство Ігоря в 944 р. складалося з 24 осіб. Приблизно таким самим за своїм чисельним складом був і потч княгині Ольги під час її візиту до Константинополя 957 р.</footnote>

<footnote n="124">¹²⁴ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 46—47.</footnote>

<footnote n="125">¹²⁵ Соловьев А.В. Заметки о договорах Руси с Греками. Slavia. 1938. R. 15. Sv. 3. C. 411. Пор.: Пресняков А.Е. Княжое право в древней Руси... С. 28—29.</footnote>
Після звістки про русько-візантійську угоду 944 р. нитку життя Ігоря ста-
рокиївський книжник різко обриває. Коли настала осінь, як сповіщає літопис,
князь «нача мыслити на Деревляны. хотя примыслити большую дань»<fnref n="126" />. Оче-
видно, за цим скупим повідомленням «Повісті временних літ», вміщеним у за-
вершенні літописної статті 944 р., ховається традиційна для цієї пори виправа
князя з дружиною у полюддя. Її наслідки літописні джерела замовчують. Тож,
можна думати, Ігорю без особливих труднощів вдалося подвоїти норми данини,
яка стягувалася з древлян.

Ініціатором же наступного, очевидно, спонтанного походу на древлян вже
був не Ігор, а його військова дружина, яка із заздрощами поглядала на гарно
вбраних і добре озброєних воїнів воєводи Свенельда. І сказала дружина Ігорю:
«отроци Свѣньлѣжи. изодѣлися суть оружьемъ и порты. а мы нази. поиди кня-
же с нами в дань. да и ты добудеши и мы. и послуша ихъ Игорь. иде в Дерева в
дань. и примышляше къ первой дани. и насиляше имъ и мужи его»<fnref n="127" />.

Тоді князь ще мав певну залежність від свого найближчого дружинного ото-
чення, тож і змушений був рахуватися з їхнім бажанням. На півдорозі до Киева
Ігор вирішив повернутися до древлян, аби ще поживитися там. Коли ж почули
древляни, що він знову йде, то надумали дати одкоша: «сдумавше со княземъ
своимъ. Маломъ. аще ся въвадить волкъ в овцѣ. то выносить все стадо. аще не
убьють его. тако и се. аще не убьемъ его. то вся ны погубить. и послаша к нему
глаголюще. почти идеши опять поималъ еси всю дань. и не послуша ихъ Игорь.
и вышедше изъ града Изъкоръстѣня. Деревлене убиша Игоря. и и дружину его.
бѣ бо ихъ мало»<fnref n="128" />.

Візантійський хроніст другої половини Х ст. Лев Диякон змальовує деталь-
нішу картину розправи над Ігорем. Він стверджує, що полоненого князя древ-
ляни прив'язали до стовбурів дерев і розірвали його навпіл. Кривава драма, що
розігралася під стінами Іскоростеня, яскраво висвітлює драматичний характер
зав'язку давньоруської державності, яка зростала внаслідок протистояння міс-
цевого автономізму гегемоністським устремлінням київського князя та його вій-
ськової дружини. Ця колізія стала переломною віхою в процесі розвитку держа-
вотворення на Русі.

<footnote n="126">¹²⁶ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 54.</footnote>

<footnote n="127">¹²⁷ Там само.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ Там само. Стб. 54—55.</footnote>
ОСНОВИ
ДЕРЖАВНОЇ СИСТЕМИ

Нововведення княгині Ольги. Рішучий перелом в організації системи державного управління і володарювання в Київській Русі оприявнила енергійна діяльність княгині Ольги. Вона вигадливо помстилася древлянам за смерть свого чоловіка. Організована нею каральна експедиція на Древлянщину закріпила її успіх. Іскоростень та деякі інші племінні гради древлян було знищено вщент, і життя на них вже не відродилось. Роль головного центру Древлянської землі перебрало на себе місто Вручий (Овруч). Пізніше в ньому буде володарювати посадовлений Святославом Ольжин онук на ймення Олег.

Успішна війна Ольги з древлянами, яка закінчилася спаленням і розоренням їхньої столиці, наведенням порядку в адміністративному управлінні, державних фінансах і судочинстві, зміцнила владу Київського княжого роду і стала «вирішальним кроком на шляху одержавлення племінних княжінь, перетворення їх земель на державну територію Київської Русі»<fnref n="129" />. Події 945—947 рр. порушили «ту структуру володарювання у Східній Європі, котра трималася пів століття на договорі й балансі між Києвом і племінними союзами. Попри те, що це мусило статися рано чи пізно, лише вбивство Ігоря призвело до того, що Київ у відповідь починає ліквідовувати, очевидно, досить широку перед тим автономію своїх “пактіотів” і включати їхні землі до складу безпосередньо підвладної руським князям території. Київська держава вперше за свою історію набуває свого територіального змісту»<fnref n="130" />. Княгиня Ольга ще остаточно не зруйнувала полюддя, а лише вдосконалила цю практику. За часів її володарювання у Київській Русі зібрана по «становищах» — пунктах тимчасової зупинки дружинни-

Володимир
Ричка

<footnote n="129">¹²⁹ Котляр М.Ф. Історія давньоруської державності. Київ, 2002. С. 26.</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ Толочко О.П., Толочко П.П. Київська Русь... С. 76.</footnote>
ків — древлянська данина допроваджувалася княжими слугами-дружинниками до Києва і Вишгорода <fnref n="131" />.

Запроваджена Ольгою система перерозподілу данини була успадкована її ону-
ком Володимиром. Посадовлений на княжіння до Новгорода його син Ярослав.
«урокомъ дающю Кыеву. двѣ тысячѣ гривнѣ от года до года. а тысячю Новгородѣ
гридемъ раздаваху» <fnref n="132" />. Як бачимо, новгородська данина надходила у двох третинах
Києву, а одна третина роздавалася у Новгороді «гридям». Так само дві частини
древлянської данини призначалася київським дружинникам, а третя — безпосе-
редньо княгині Ользі у Вишгороді, де на ту пору знаходилась переправа через Дні-
про. Агломерація осад біля нього покликана була забезпечити вигоди контролю за
жвавим рухом товарів і людей по магістралі Дніпровського шляху.

Натомість сумнівним видається твердження нашого літописця про те, що реформаторська діяльність княгині Ольги поширювалась на далекі північні око-лиці Східної Європи. За свідченням літопису, «иде Вольга Новугороду. і устави по Мьстѣ повосты і дани і по Лузѣ оброки і дани і ловища ея суть по всей зем-ли. знамянья і места і повосты. і сани ее стоять въ Плесковѣ і до сего дне» <fnref n="133" />. Опис її подорожі до Новгорода й Пскова, як доводив О. Шахматов, є пізнішою вставкою упорядника Новгородського літописного зводу. Відповідно до устале-ної історіографічної традиції, яка вважає Ольгу уродженкою російської півночі, зокрема Пскова, новгородський автор інтерполював відомості Найдавнішого Київського літописного зводу про межі розселення древлян на територію Нов-городської землі, частина якої називалася *Деревською*, або *Деревами*, а пізніше Де-ревською п'ятиною. Тому в уявленнях тамтешніх книжників-історіографів XVI ст. Деревська / Древлянська земля відповідала Деревській п'ятині, яка з півночі і сходу відокремлювалась від Обонезької і Бежецької п'ятин річкою Мстою, а із заходу від Шелонської п'ятини — річкою Ловаттю <fnref n="134" />.

Північноруські книжники XVI—XVII ст. були вельми послідовними у своїх
прагненнях пов'язати, нехай і білими нитками, життя і діяльність княгині Оль-
ги з історичними й насамперед географічними реаліями свого краю. Так, навіть
стольний град Древлянської землі — літописний Іскоростень вони ототожнили
з селом Коростине, що знаходилося на південно-західному березі озера Ільень
поміж Новгородом і Старою Русою. Окреслюючи Ольжин маршрут з Дерев-
ської землі Мстою до Новгорода, а потім Лугою до гирла Нарови й Наровою до
Чудського та Псковського озер, новгородський літописець у такий спосіб хотів
освятити ці землі ходою рівноапостольної (від XIII ст.) княгині й тим самим за-
декларувати священне право Московії на спадщину перших київських князів.

<footnote n="131">¹³¹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 60.</footnote>

<footnote n="132">¹³² Там само. Стб. 130.</footnote>

<footnote n="133">¹³³ Там само. Стб. 60.</footnote>

<footnote n="134">¹³⁴ Шахматов А. До питання про північні перекази за княгиню Ольгу. *Записки Українського Наукового Товариства в Києві*. Київ, 1908. Кн. ІІ. С. 89.</footnote>
Подібний літературний прийом є типовим для жанру міфологізованих іти-
нераріїв, коли «освячення простору та його ключових точок досягається не лише
самим фактом актуалізованої подорожі, а й жертвопринесенням, розміщенням у
зазначених точках сакральних символів»<fnref n="135" />. Згадувані літописцем Ольжині сани,
які нібито ще на початку ХІІ ст. «стояли» у Пскові, виступають у літописному
тексті лише знаковою фігурою — сакральним знаряддям, за допомогою якого
окреслювався маршрут київської княгині.

Ставлячи під сумнів імовірність Ольжиної подорожі до Новгорода та посту-
льоване істориками оподаткування нею на користь місцевого боярства населення
довколишніх земель, 136 не заперечуватимемо того, що ключі од Новгорода зна-
ходилися у її владних руках. Ними і скористався, коли настав час, її непосидючий
син. Костянтин Багрянородний, розповідаючи про подорож руських купців до
Константинополя, згадує Новгород (Немогард), «де сидів Свендослав, син Іго-
ря, князя Русі»<fnref n="137" />. Інформатор Костянтина знав про те, що на Балтійське побе-
режжя, в Гардарик тоді прибували «із-заморя» ватаги варягів, які пропонували
свою кондотьерську службу тому, хто добре заплатить. За свідченням Еймундової
саги (Eymunder Saga) прибули 1019 р. до двору Ярослава Мудрого у Новгород
варяги прямо заявляли: «ми вигнані з вітчини й рушили на схід, в Гардарик, з
тим, щоб звернутися до тебе й інших братів (князів Київської Русі, синів Воло-
димира Святославича. — Авт.), предложити свою службу тому, хто найбільше
схоже показати нам слави й честі; бо ми хочемо придбати собі багатства й слави, а
від вас мати честь і гідність» 138. Практика подібного найму збройних формувань
була актуальною, очевидно, і в часи Ігоря. Цілком правдоподібно, що він міг до-
ручити цю місію своєму малолітньому сину, впоратися з якою тому допомогали
батькові воєводи і годувальник Асмунд. От він ситуативно і «сидів» якийсь час
у Новгороді.

Встановлювані Ольгою «знамянья, места и повости, становища и лови-
ща» покликані були продемонструвати незворотність ініційованих князівською
владою змін. Від середини Х ст. «погост» виступає у писемних джерелах для
означення адміністративного центру території, з якої стягувалися податки (да-
нина) 139. Ранні давньоруські погости були, як засвідчують археологічні матеріали,
також і «гостьбою» — факторією купців, які промишляли далекою торгівлею.
Поселення Х ст. з подібними функціями виявлено археологічними досліджен-
нями вздовж водних шляхів Східної Європи. Такими є Гньоздово у верхів'ях
Дніпра біля Смоленська, Тимерьово на верхній Волзі, Шестовиця поблизу Чер-

<footnote n="135">¹³⁵ Топоров В.Н. Пространство и текст. *Текст: семантика и структура...* С. 266—267.</footnote>

<footnote n="136">136 Карпов А.Ю. Княгиня Ольга. Москва, 2009. С. 116.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ Константин Багрянородный. *Об управлении империей...* С. 44—45.</footnote>

<footnote n="138">¹³⁸ Еймундова сага. Грушевський М. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 131—132.</footnote>

<footnote n="139">¹³⁹ Срезневский И.И. Материалы для словаря древнерусского языка. Санкт-Петербург, 1895. Т. 2. Стб. 1017—1018.</footnote>
нігова, Виповзів у нижньому Подесенні. Княгиня Ольга прагнула розширити їх мережу та міцніше стятнути її у єдиний київський вузол.

Удосконалена нею логістика й порядок збирання данини, створення без-
посередньо пов'язаних з київським державотворчим центром адміністративно-
фінансових і судових осередків на місцях — погостів, виділення доменіальних
князівських володінь були, як уявляється, закріплені законодавчими нормами
прецедентного права. В умовах відсутності розвиненої писемності неминуче по-
ставала потреба у signum memorie для публічної, на довгі часи, фіксації граничних
меж князівського господарства. Для їх означення, припускаємо, й застосовува-
лися згадані у контексті літописної оповіді 947 р. «знамянья». За свідченням
арабського автора кінця Х ст. Ан-Надіма, один знайомий йому чоловік, який по-
бував у країні русів, стверджував, нібито у них є «письмена, що їх вирізують на
деревах; він показав мені шматок білого дерева із зображеннями; я не знаю, чи
це були слова, чи окремі літери»<fnref n="140" />. Застосування умовного знака на посвідчення
князівської власності потребувало стабільного родового символу.

Поява зображень так званих знаків Рюриковичів, зокрема на металевих тра-
пецієподібних підвісках, які слугували своєрідними вірчими знаками київсько-
го панівного дому, простежується за археологічними матеріалами з часів прав-
ління Олега та Ігоря, а джерела звичаю їх використання здогідно виявляються
у скандинавському середовищі <fnref n="141" />. Основним елементом сфрагістичної емблеми
київських володарів стали зображення князівської тамги на монетах, перснях,
висячих свинцевих печатках, що первісно мали форму двозубця. Оскільки фор-
ма цього знака з моменту його виникнення й до 80-х років Х ст. залишалась не-
змінною (упродовж майже цілого століття двозубець передавався у спадок від
покоління до покоління великих київських князів) <fnref n="142" />, то можна припускати, що
ці знаки могли бути застосовані княгинею Ольгою для означення граничних меж
доменіальних володінь.

Говорячи про нововведення княгині Ольги, не можна оминути увагою пи-
тання про соціальну сутність і характер цих змін. Традиційно вважається, що
впроваджений Ольгою порядок збирання данини, створення нею залежних від

<footnote n="140">¹⁴⁰ Коновалова И.Г. О возможных источниках заимствования титула «каган» в Древней Руси. *Славяне и их соседи*. Москва, 2001. Вып. 10: (Славяне и кочевой мир). С. 119.</footnote>

<footnote n="141">¹⁴¹ Молчанов А.А. Подвески со знаками Рюриковичей и происхождение древнерусской буллы. Вспомогательные исторические дисциплины. Ленинград, 1976. Т. VII. С. 69—90; Молчанов А.А. Верительные знаки киевских князей и древнескандинавские jartegnir. X Всесоюз. конф. по изучению истории, экономики, литературы и языка скандинавских стран и Финляндии. Москва, 1986. С. 184—186; Белецкий С.В. Знаки Рюриковичей Х—ХІ вв. Ч. 1. Исследование и музеефикация древностей Северо-Запада. Санкт-Петербург, 2000. Вып. 2. С. 65—83; Duczko W. Ruś Wikingów (Historia obecności Skandynawów we wczesnośredniowiecznej Europie Wschodniej). Warszawa, 2007. S. 190—197.</footnote>

<footnote n="142">¹⁴² На цьому етапі двозубець не становив особисто-родового знака, а був символом ве-
ликого князя — верховного правителя Київської Русі, глави роду Рюриковичів (див.: Мель-
никова Е.А. «Знаки Рюриковичей» на восточных монетах. Історія Русі-України (історико-
археологічний збірник). Київ, 1998. С. 180—181).</footnote>
Києва інституцій адміністрування поклало початок формуванню князівського доменіального господарства й стало першим кроком на шляху до утвердження феодалізму на Русі. На підвладних княгині Ользі землях тоді ще не було сформовано великовотчинної структури сільського господарства. Ліквідація автономії окремих «племен», покладення основної ваги воїнської повинності на тих, хто видіявся заможністю і кращим озброєнням, та відсторонення решти вільних одноплемінників від військового прошарку створювало умови, щоб обкласти останніх даниною і податками на користь держави. Так більшість сільського населення обернулось на селянство. Але претензії влади на їхню особисту свободу і спадкові права на землю ще довго залишалися у сфері неможливого<fnref n="143" />. Так само довготривалими й суперечливими були процеси визрівання тієї державної організації, яку прийнято називати феодальною.

Уявлення про Київську Русь середини Х — початку XII ст. як «відносно єди-ну ранньофеодальну державу» є рудиментом багаторічної засоціологізованості науки, з її однобічним розумінням феодалізму як ладу великого землеволодіння, що експлуатує селян-землеробів. За такого підходу увага акцентується тільки на соціально-економічному аспекті, натомість ігноруються інституційно-правничі, надбудовні його структури.

На Русі вони мали свої, часом дуже характерні особливості, тому важко вста-
новити їх відповідність західноєвропейській моделі феодалізму. Ось чому І. Ли-
сяк-Рудницький наголошував на тому, що суспільно-політичний устрій Київської
Русі «можна назвати феодальним лише з великим застереженням...». На його
думку, «на Русі не було формальних договірних відносин між князем і боярином.
Земельні маєтності бояр були не умовними феодальними ленами, а спадковою
власністю (вотчинами). Так само не було ієрархії аристократичних титулів. Ки-
ївський великий, а згодом і старші удільні князі здійснювали зверхню владу над
меншими удільними князями, але тому, що всі князі належали до тієї самої ди-
настії Рюриковичів, їхні взаємовідносини мали характер скоріше міжродинних,
ніж феодальних зв'язків; їх розуміли як стосунки між батьком і синами чи між
старшими і молодшими братами, а не як між сюзереном і васалом»<fnref n="144" />.

Недосконалість системи державного регулювання земельних надань, розми-
тість чи радше незакріпленість їхніх меж довго «не давало змоги у Східній Європі
розвиватися "нормальним" феодальним відносинам. Вони почали складатися на
Русі — з характерними маєтностями-бенефіціями, всілякими імунітетами і скру-
пульозною регламентацією васальної служби — тільки на зламі XIII—XIV ст. і
досягли повного розвитку у XVI столітті. До цього часу, зв'язки, що умовно спів-
відносяться з васально-сюзеренними відносинами Західної Європи, існували в

<footnote n="143">¹⁴³ Модзелевски К. От варварских племен к варварскому государству. *Киевская Русь и Польша в средние века (Х—XIII вв.): Materialy konferencji Instytutu Historii PAN*. Warszawa, 2003. S. 22—23.</footnote>

<footnote n="144">¹⁴⁴ Лисяк-Рудницький І. *Історичні есе*: В 2 т. Київ, 1994. Т. 1. С. 49.</footnote>
більш патріархальній формі особистих відносин, пов'язаних з централізованою експлуатацією земель, що знаходилися в корпоративній власності»<fnref n="145" />.

Так само і застосування поняття «державність» чи «держава» до реалій архаїчного соціуму, яким були давньоруські спільноти в епоху володарювання княгині Ольги, її сина Святослава та онуків, є до певної міри умовним. Саме слово «держава» до XVII ст. як спеціальний термін (*terminus technicus*) вживалось не в точному, звичному для нас значенні, а побутувало лиш як одне з визначень верховної влади, було метафорою її царственості і могутності<fnref n="146" />. Змістове наповнення поняття «держава» стосовно ранньосередньовічної Русі визначають дві взаємопов'язані між собою ознаки. Йдеться про наявність певної групи людей, що використовують силу з метою домогтися підкорення своїм командам і водночас претендують на право командувати і право підкоряти, тобто на те, аби їх влада над іншими здавалась легітимною<fnref n="147" />. Оця друга риса уявляється особливо важливою, оскільки дає змогу встановити чітку відмінність між бандою грабіжників і «державним апаратом». Власне, держава й відрізняється від вождівства тим, що зародкові органи управління в цьому політичному союзі трансформуються в спеціалізований бюрократичний апарат, заснований на позакланових зв'язках<fnref n="148" />.

На Русі такою субстанцією, що несла в собі зародки державності, радше — того самого апарату, була очолювана князем військова дружина, яка становила суспільний інститут привілейованих людей — професійних вояків. На відміну від народного ополчення, що було первісним елементом воєнної організації слов'ян у давніші часи, дружина перетворилася на постійний професійний контингент, який стояв поза общиною і над нею.

Ця група підлеглих відрізнялась від усіх інших насамперед умовами життя, повсякденною нормою і змістом якого була війна. Адже, як і на середньовічному Заході, «найнагальнішою з проблем, яку мали розв'язувати тоді правлячі класи, було не так управляти, в часи миру, державою чи окремими маєтностями, як забезпечити собі засоби, необхідні для ведення війни. Публічна чи приватна, розв'язана задля веселощів чи розваги або для того, щоб захистити майно чи життя, війна, певно, протягом багатьох сторіч здавалася повсякденною рамкою життя для будь-якого володаря і глибинним смислом існування будь-якої верховної влади»<fnref n="149" />. Підпорядкована князю збройна дружина стала тією соціальною силою, що об'єднала племінні княжіння східного слов'янства у відносно єдине політичне утворення — Київську Русь. Це ще аморфне й крихке у ІХ—Х ст. об'єднання науковці справедливо називають дружинною державою. Трансформація, здійснена з ініціативи княгині Ольги, сприяла її зміцненню.

<footnote n="145">¹⁴⁵ Данилевский И.Н. Древняя Русь глазами современников и потомков... С. 117.</footnote>

<footnote n="146">¹⁴⁶ Колесов В.В. Мир человека в слове Древней Руси. Ленинград, 1986. С. 276.</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ Данилевский И.Н. Древняя Русь глазами современников и потомков... С. 163.</footnote>

<footnote n="148">¹⁴⁸ Крадин Н.Н. Вождество: современное состояние и проблемы изучения. Ранние формы политической организации: от первобытности к государственности. Москва, 1995. С. 45.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ Блок М. Феодальне суспільство / пер. з фр. В. Шовкуна. Київ, 2002. С. 164—165.</footnote>
У пошуках самовизначення. Усвідомлюючи життєву необхідність подолати політичну і культурну ізольованість Київської Русі, княгиня Ольга здійснює сміливі спроби утвердитися в колі країн, які утворювали тодішній європейський (християнський) світ. Для досягнення цієї мети недостатньо було особистого навернення київської княгині та її найближчого оточення у християнство. За тогочасними уявленнями, цей факт приватного життя міг стати правочинним надбанням усієї держави лише з благословіння візантійського імператора, який був безперечним сувереном сім'ї християнських народів тогочасного світу. Тож Ольга шукала зустрічі з ним і домоглася свого.

Про її подорож до візантійської столиці та зустріч з імператором йдеться у «Повісті временних літ» і в укладеному Костянтином VII Багрянородним творі De ceremoniis aulae Byzantinae («Про церемонії візантійського двору»)<fnref n="150" />. Прийом відбувся, правдоподібно, 9 вересня 957 р. у розкішному тронному залі палацу Магнаври. Одягнений у пурпурову одіж, імператор велично сидів на троні, що його називали троном Соломона. Імператорське вбрання, його форма, матеріал і колір мали сакральне значення. Його підданим було суворо заборонено носити виготовлені з пурпурової паволоки речі. Відрізи цієї тканини, як і вироби з неї, заборонялося продавати іноземцям та легально вивозити з країни.

Виготовлений із золота, оздоблений коштовним камінням і слоновою кісткою, імператорський трон стояв на підвищенні із зеленого мармуру. По обидва боки від нього були майстерно вирізьблені фігури різних тварин, серед яких гордо й величаво вирізнялися леви. Позаду імператорського престолу стояло дивовижне дерево, зроблене з позолоченої бронзи. На його гілках, немов справжні, сиділи птахи й подавали різні голоси відповідно до своєї породи.

Коли за помахом золотого жезла церемоніймейстера відхилилася золототкана завіса головного входу, до тронної зали ступила архонтиса русів. Таке звернення до київської княгині, що не раз лунало у візантійській столиці, задокументовано підписом до мініатюри «Хроніки» Іоанна Скилиці, на якій зображено прийняття Костянтином VII княгині Ольги<fnref n="151" />.

Форми звернень, які імператор використовував у спілкуванні з іноземними правителями, цитуються на сторінках присвяченого церемоніальному придворному етикету твору і дають уявлення про складність візантійської системи ієрархії держав: деякі з їхніх володарів удостоювалися почесніших титулів за інших, до дейких застосовувалися пишніші звернення, а до деяких простіші; хтось отримував один епітет до імені, дехто — два або навіть три, деякі ж — жодного. Крім того, окремі правителі згадані в ранзі «друзі» імператора, що, на думку Г. Острогорського, є посиланням на звання *amici principis*. За часи правління Костянтина VII

<footnote n="150">¹⁵⁰ *De ceremoniis aule Byzantinae* / Ed. J.J Reiske. Bonn, 1829. Т. 1. P. 594—598. Укр. переклад з грец. див.: Грушевський М. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 76—78.</footnote>

<footnote n="151">¹⁵¹ *Scylitzae Ioanis. Synopsis historiarum* / ed. J. Thurn. Berlin, 1973. P. 240. Сам хроніст із симпатією згадує «жінку правителя Русі на ім'я Гельга, яка по смерті свого чоловіка відвідала Константинополь і, охрестившись, була гідно вшанована, і повернулася додому».</footnote>
цей титул мали зверхники Єгипту та Індії. Ще більшою відзнакою для іноземного
правителя було звання імператорського «духовного родича». Наприклад, прави-
телі Болгарії, Великої Вірменії та Аланії називалися «синами» імператора. Наре-
шті, на вищому рівні стояли німецькі і французькі королі, які мали ім'я «братів»
імператора<fnref n="152" />. Пожаданою для київської княгині честю було почути від візантій-
ського імператорського дому визнання її «дочкою».

Слідом за Ольгою до зали сторожко ступили в порядку, одні за одними, сви-
та жінок, руські посли і купці. Під звуки органа київська княгиня попростувала
до трону. Після того, як завершився обмін взаємними вітаннями, враз заграла
музика; золоті птахи, які сиділи на дереві, залилися райськими голосами; звірі,
що оточували трон, піднялися на задні лапи; а леви озвалися гучним риком. До
зали вносили подарунки, якими обмінювалися руська княгиня і візантійський
імператор.

Потому Ольгу запрошено на святкову учту за імператорським столом. При
обіді були співці з церкви св. Апостолів і св. Софії. Вони співали гімни на імпе-
раторську честь, гралися також усілякі театральні забави. В іншій залі був другий
парадний обід, де «іли всі посли князів руських, люди й свояки княгині». Усі
вони отримали подарунки: племінник княгині — 30 міліарисіїв, вісім близьких
до неї людей — по 20, двадцять послів — по 12, сорок два агенти — по 12, свя-
щенник Григорій — 8, два товмачі — по 12, люди Святослава — по 5, шість лю-
дей послівських — по 3, товмач княгині — 15. За десертом у снідальній залі було
подано княгині Ользі на емалевій тарілі 500 міліарисіїв, а шести близьким жінкам
її — по 20 і вісімнадцятьом служницям — по 18¹⁵³.

Наявні джерела, на жаль, замовчують найголовніше — зміст переговорів, які
точилися за причиненими дверима. Очевидно, Ольга найперше обговорювала з
візантійським імператором питання свого особистого хрещення у візантійській
столиці, що було особливо престижним для володарки «варварської» країни,
та улаштування на Русі церковної ієрархії. Певно, під час цих перетрактацій
таки було досягнуто домовленості про хрещення київської княгині. Її хрещеною
матір'ю погодилася стати дружина Костянина VII — сорокасемирічна імпера-
триця Олена. З нею й обідала княгиня Ольга на другому імператорському при-
йомі, що був влаштований 18 жовтня в пентакувуклії святого Павла. Такої честі
руську архонтису удостоєно разом з дарованим їй титулом «зости патрикії»<fnref n="154" />.
Цим вищим для жінок титулом було визначено місце київської княгині в імпера-
торській «християнській сім'ї».

<footnote n="152">¹⁵² Острогорский Г.А. Византийский император и иерархическое мироустройство. Русско-византийский вестник. Санкт-Петербург, 2018. № 1. С. 23.</footnote>

<footnote n="153">¹⁵³ Де ceremoniis aule Byzantinae. Грушевський М. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 77—78. За підрахунками Г. Літавріна, грошову винагороду отримали 112 руських учасників цього обіду (див.: Литаврин Г.Г. Состав посольства Ольги в Константинополе и «дары» императора. Византийские очерки. Москва. 1982. С. 74).</footnote>

<footnote n="154">¹⁵⁴ Poppe A. Once Again Concerning the Baptism of Olga, Arhontissaof Rus'. Dumbarton Oaks Papers. Washington, 1992. V. 46. P. 271-277.</footnote>
Імовірно, скориставшись з цього, Ольга поволі завела мову про створення матримоніального союзу між київською правлячою династією та імператорським домом через шлюб Святослава з котроюсь із «народжених у пурпурі» представниць імператорської фамілії. Такий шлюб міг би бути з боку Константинополя визнанням суверенних прав київської династії<fnref n="155" />. Однак Костянтин VII, як і його попередники на імператорському престолі, послідовно й неухильно дотримувався практики не укладати династичних шлюбів з іноземними володарями. Раніше він засуджував Романа І Лакапіна за те, що той віддав свою, нехай і позашлюбну, онуку за болгарського царя-християнина Петра<fnref n="156" />. Вірний заповітам батька, його син Роман II, щойно ставши візантійським імператором після смерті Костянтина Багрянородного 9 листопада 959 р., постріг своїх сестер (усіх чотирьох!) у черниці. Не дісталися нікому ані Зоя, ані Агафія, ані Феофано, ані Анна.

Роздратування і невдоволення імператора матримоніальними пропозиціями Ольги дослідники убачають у підкреслено різкому зменшенні символічних знаків уваги і гостинності відносно неї та її небожа — другої особи у складі руського посольства, імовірного очільника військового ескорту під час подорожі княгині. Звичну суму срібних монет, якими обдаровував імператор своїх гостей наприкінці бенкету, було на другому прийомі скорочено для Ольги у 2,5 раза, а для племінника — на третину<fnref n="157" />.

І все ж Ольжине перебування в Константинополі завершилося її хрещенням. Після проведення хрещального обряду й довготривалих процедур<fnref n="158" /> патріарх привітав княгиню словами, подібними до тих, якими у Святому Письмі сказано про Благовіщення Марії: «просвіщена же бывши. радовашеся душею и тѣломъ. и поучи ю патреархъ о вѣрѣ. и рече еи лагословена ты в женах Русских (Ак. 1, 28; 42) яко возлюби свѣтъ. а тьму остави. благословити тя хотять сынове рустии. и в послѣднии родъ внукъ твоих»<fnref n="159" />. Це пророцтво патріарха є, безперечно, пізнішою вставкою. Воно міститься у багатьох літописних списках. Поширену ж редакцію цього сюжету подає лише «Степенна книга»<fnref n="160" />.

Очевидно, Ольга мала тривалу бесіду з патріархом, у ході якої неодмінно мали б обговорюватися й питання, пов'язані з улаштуванням церковної єрархії на Русі та її статусом. Однак, судячи з усього, вони так і не були остаточно вирішенні. Як сповіщають літописні джерела, патріарх обмежився лише благословінням

<footnote n="155">¹⁵⁵ Аріньjon Ж.-П. Дипломатичні зв'язки між Візантією та Руссю з 860 по 1043 р. *Хроніка—2000: Укр. культурол. альманах.* Київ, 1995. Вип. 2—3. С. 32.</footnote>

<footnote n="156">¹⁵⁶ Константин Багрянородный. *Об управлении империей...* С. 60—61.</footnote>

<footnote n="157">¹⁵⁷ Литаврин Г.Г. Русско-византийские связи середины Х века. *Вопросы истории.* 1986. № 6. С. 51. Княгині було дано 200 міліарисіїв, а її племіннику — 20.</footnote>

<footnote n="158">¹⁵⁸ Arranz M. Les Sacrements de l'ancien Euchologe Constantinopolitan. Chapitre 2: Renonciation a Satan et adheston au Christ. *Orientalia Christiana Periodica.* 1984. T. 50. P. 381.</footnote>

<footnote n="159">¹⁵⁹ *ПСРЛ.* Т. 1... Стб. 61.</footnote>

<footnote n="160">¹⁶⁰ Книга Степенная царского родословия. *ПСРЛ.* Т. 21. Ч. 1. Санкт-Петербург, 1908. С. 14.</footnote>
київської княгині та канонічним напученням <fnref n="161" />. Утім, не виключено, що святій-
ший проголосив її почесною дияконесою новонародженої громади вірян Русі.

Осяяна благодаттю віри Христової і царственим світлом Божественного Гра-
да, повернулася Ольга до Києва. Літописні джерела містять стриману оцінку ре-
зультатів Ольжиних відвідин Царгорода. Однак їх укладачі та пізніші редактори-
агіографи були свідомі того, що ця подія, хай би як там не було, мала визначальне
значення для легітимації Київської держави у тогочасному християнському світі.
Вже сама по собі ця подорож була знаковою. Ставши хрещеницею імператриці
Олени, київська княгиня продемонструвала тим самим свою духовну спорідне-
ність з візантійським імператорським домом <fnref n="162" />. Відповідно до тогочасних уяв-
лень східних і південних слов'ян, їхня державність ніби походила від Візантії,
разом з переміщенням звідтіль християнських святинь та інших матеріальних
цінностей.

У візії старокиївських книжників подорож княгині Ольги до Константино-
поля мала наслідком віднайдення і принесення нею на береги Дніпра Чесного
Живодайного Хреста. Митрополит Іларіон, порівнюючи у своєму славнозвіс-
ному «Слові про закон і благодать» князя Володимира з Костянтином Великим,
підкреслював, що той «с материю своєю Еленою кресть от Иерусалима
принесъша по всему миру своему раславьша, расълавша, вѣру оутвердиста, ты же
(Володимире. — Авт.) с бабою твоею Ольгою принесъша крест от Новаого Ие-
русалима Константина града» <fnref n="163" />.

Повернення княгині Ольги до Києва супроводжувалось, очевидно, її рішу-
чими діями, спрямованими на матеріалізацію й пропаганду нових духовних сим-
волів, що виявлялося, здогідно, у будівництві церковних споруд. Яков Мніх у сво-
їй «Похвалі» стверджує, що відразу ж після повернення в землю Руську Ольга
«требища бѣсовьская ськруши и нача жити о Христѣ Исусѣ, възлюбивъши Бога,
всимъ сердцемъ и всею душею, и поиде въслѣдъ Господа Бога, всими добрыми
дѣлы освѣтившися и милостынею украшьшися, нагыя одѣвающи, жадныя напая-
ющи, и страньныя покоивающи, и нищия и вдовица и сироты и вся милующии, и
потребу дающи всяку съ тихостью и любовью сердца, и молящи Бога день и нощь
о спасеньи своемъ» <fnref n="164" />.

У пізньому Типографському літописі сповіщается про зведення Ольгою
церкви на могилі гаданого християнина Аскольда: «На той могилѣ постави Олга
церковь святого Николоу» <fnref n="165" />. Проте у найдавніших версіях наявних літописних
списків ім'я того, хто спорудив в урочищі Угорському церкву св. Миколая, про-
пущено. За спостереженнями О. Толочка, у пізніших літописах заслуга побудо-

<footnote n="161">¹⁶¹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 61.</footnote>

<footnote n="162">¹⁶² Подскальски Г. Христианство и богословская литература в Киевской Руси (988—1237 гг.). Изд. 2-е, испр. и доп. Санкт-Петербург, 1996. С. 344.</footnote>

<footnote n="163">¹⁶³ Слово о законе и благодати Илариона / изд. А.М. Молдован. Києв, 1984. С. 97.</footnote>

<footnote n="164">¹⁶⁴ Зимин А.А. Память и похвала Иакова Мниха и житие князя Владимира по древней-
шему списку. Краткие сообщения Ин-та славяноведения АН СССР. 1963. № 37. С. 69.</footnote>

<footnote n="165">¹⁶⁵ Типографская летопись. ПСРЛ. Т. 24. Москва, 2000. С. 7.</footnote>
ви згадуваної церкви належить якомусь Ольмі. Зміна імені Ольми на співвучне Ольга дослідником простежується за «Тверським збірником», вельми популярним у Києві в XVII ст. Звідси воно потрапило й до знаменитого «Синопсису» Інокентія Гізеля, якому належить пріоритет у введенні до наукового обігу самого поняття «Аскольдова могила»<fnref n="166" />.

Однак не позбавленим резону, як уявляється, є висловлюване у науковій літературі припущення про те, що в другій половині 50-х років Х ст. Ольга розгорнула у Києві будівництво храму св. Софії, що локалізується дослідниками неподалік міських воріт, приблизно на тому місці, де стоїть тепер збудований Ярославом Мудрим Софійський собор <fnref n="167" />. Споруджений Ольгою київський першохрам був, очевидно, дерев'яним, через що і згорів 1017 р. під час усобиць синів Володимира Святославича.

**Домагання Святослава.** Здійснені Ольгою спроби релігійних змін, спрямовані на удержавлення християнства на Русі, наражалися на спротив Святослава та його дружинного оточення. «Щоб дійшло діло до навернення цілої Русі, київські князі, — за словами І. Шевченка, — мусили мати вже сформоване уявлення про руську землю як цілість. Під цим оглядом Святослав, син Ольги, був людиною старої дати. Його слов'янське ім'я (він був першим із руських князів зі слов'янським ім'ям) показувало, куди рухатимуться події, проте його язичницькі схильності і варязька непосидючість були пережитками минулого»<fnref n="168" />.

Витворюючи образ Святослава — невибагливого у воєнно-польовому побуті, його лицарську вдачу, літописець змальовує його походи як продовження справи «старих, добрих» князів Олега та Ігоря. Таким є вміщене під 964 р. повідомлення: «и иде (Святослав. — Авт.) на Оку рѣку и на Волгу. и нальѣзе Вятичи. и рече Вятиичемъ. кому дань даете. они же реша Козаромъ по щьлягу. и от рала даемъ»<fnref n="169" />. Було б надто ризиковано вибудовувати за цією звісткою припущення про економічний рівень тих чи інших «племен», зокрема в'ятичів, і вважати їх охопленими грошовим обігом, хай навіть і в ХІ ст.: вираз «хутро або монета “від диму”» (чи як у випадку в'ятичів — «від рала») вказував лише на рахунковий прийом для обчислення загальної суми данини, а не на дійсну наявність у кожно-му населеному дворі цієї монети або цього сорту хутра<fnref n="170" />. Навіть в епоху складання «Повісті временних літ» заселені землі в'ятичів ще остаточно не увійшли до складу Київської держави. Тож, припускаємо, не земля в'ятичів, а похід на багату Булгарію був метою Святослава.

<footnote n="166">¹⁶⁶ Толочко О. Замітки з історичної топографії домонгольського Києва. III. Чи знаємо ми, де знаходилася Аскольдова могила? *Київська старовина*. 2000. № 5. С. 153—154.</footnote>

<footnote n="167">¹⁶⁷ Див.: Поппе А.В. Заснування Софії Київської. *Укр. іст. журн.* 1965. № 9. С. 97—104.</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ Шевченко І. Хрещення Київської Русі. Україна між Сходом і Заходом. Нариси з історії культури до початку XVIII століття / авториз. пер. з англ. М. Габлевич. Львів, 2001. С. 52.</footnote>

<footnote n="169">¹⁶⁹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 65.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ Романов Б.А. Деньги и денежное обращение. *История культуры Древней Руси*. Т. 1. Москва; Ленинград, 1948. С. 376—377.</footnote>
Камська, або Велика, Булгарія була у ті часи вкрита густою сіткою мурованих міст з велелюдними базарами. Такими центрами були Булгар (Великий город), Сувар, Кашан на правому березі Ками (Чорної Ітилі), Ошель на правому березі Волги, Какреш та ін. У 921—922 рр. для будівництва столиці Булгарії прибуло близько п'яти тисяч будівельників із Хорезма. Їхніми умілими руками було зведено чимало будівель, дві мечеті. Жваві торговельні зв'язки забезпечували приплив до країни різноманітних товарів. Із Хорасана надходили шовкові й бавовняні тканини, папір для письма, посуд з кам'яного тальку, різні прянощі й фруктове сушіння, согдійський кришталь, різноманітні прикраси. З Хорезма до Булгарії приходили будівельники і вчені, надходив парадний поливний, мідно-бронзовий і срібний посуд та багато чого іншого. З далекого Сінда (Індії) йшли прянощі, тканини, пахощі, слонова кістка і майстри <fnref n="171" />. Поява ласих до здобичі воїнів Святослава у містах і селах Вользької Булгарії змусила багатьох заможних людей тимчасово, як вони думали, прикопати свої цінності у надійному місці. Значна частина закопаних ними монетних скарбів так і залишилася, на радість археологам, не затребуваною їхніми власниками.

Святослав, здається, не прагнув зруйнувати економічну інфраструктуру цієї країни. Вдовольнившись її політичним підкоренням, він повів своє військо далі на схід. «В лѣто 6473 (965), — сповіщає «Повість временних літ», — иде Святославь на Козары» <fnref n="172" />.

Просуваючись углиб хозарських володінь, військо Святослава зіткнулося з головними силами їхнього кагана і, за словами літописця, вщент розгромило їх. Було захоплено давню хозарську столицю — місто Семендер на березі Каспійського моря (локалізується дослідниками на південно-західних околицях сучасної Махачкали). Арабський купець з Мосуля Ібн Хаукаль у складеній ним у 70-х роках Х ст. «Книзі доріг і держав» стверджував: «Тепер не зісталося й сліду ані від булгара, ані від буртаса, ані від хозара, бо русь напала й знищила всіх їх, забрава в них всі ті краї й до себе привернула. А ті, що спаслися з рук їх, розтіклися по близьких місцях, бажаючи зістатися поблизу своїх країв та сподіваючись прийти до згоди (з Руссю) і піддатися їй» <fnref n="173" />. Під час цього походу Святослав, просуваючись уздовж великого Кавказького пасма, підкорив своїй владі також північно-кавказьких ясів і косогів (осетини і адиги).

Воєнний похід Святослава протяжністю в шість тисяч кілометрів завершився на Таманському півострові. На східному березі Керченської протоки було захоплено хозарське місто, яке у Візантії називали Таматарха. Воно виникло на місці античної Гермонаси. Хозари зробили з нього міцну фортецю, назвавши Тумен-тарахан. Вона контролювала весь рух через Керченську протоку і від протоки вгору по Кубані. Через ринок і порт, що виник під захистом фортеці,

<footnote n="171">¹⁷¹ Моця А.П., Халиков А.Х. Булгар — Киев (пути — связи — судьбы). Киев, 1997. С. 33.</footnote>

<footnote n="172">¹⁷² ПСРАЛ. Т. 1... Стб. 65.</footnote>

<footnote n="173">¹⁷³ Ібн Хаукаль. Книга доріг і держав. Грушевський М.С. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 91.</footnote>
здійснювався експорт зерна, худоби і шкіри, риби і нафти до Середземномор'я та імпорт на Північний Кавказ середземноморських вин, оливкової олії, зброї, коштовних тканин і предметів розкоші. Тут починався знаменитий Хозарський шлях, який через Азовське море, Дон і далі волоком на Волгу виводив торгові каравани в Каспій, від берегів якого лежали шляхи в далекі східні країни — Ін-дію і Китай. Сюди сходилися водні дороги, якими до Візантії та на Арабський Схід руські, скандинавські та хозарські купці вивозили з північних країн хутра і невільників <fnref n="174" />. Завойоване у хозар Святославом Славним місто з прилеглою до нього округою стало добрим шматом володінь київських князів на Таманському півострові та у Східному Криму. Воно дістало руську назву — Тмуторокань.

Унаслідок східних походів Святослава (навряд чи війна на такій великій території обмежилася одним, нехай і протяжністю у два роки, походом) величезна дережава хозарських каганів була приречена на повільне, але неухильне політичне згасання. Багата здобич, яка дісталася русам у торговельних хозарських, булгарських та буртських містах, була, очевидно, не сумірна з тими вигодами, які б принесла мирна торгівля Русі зі Сходом. Утім, завдана транс'європейській міжнародній торгівлі шкода не була непоправною. Після завершення воєнних дій Святослава на землях Хозарії і Булгарії відновилося (після двадцятилітньої перерви) надходження срібної монети на Русь і, зокрема, її потік до Києва і Чернігова <fnref n="175" />. Але розгром Хозарського каганату все ж мав дестабілізувальні наслідки для Русі у майбутньому. Адже, подолавши могутнього сусіда, Святослав тим самим повалив мури, що досі стримували натиск тюркських кочових племен у Причорноморські степи.

Східний вектор завойовницької політики Святослава було раптово згорнуто. Царгород зумів вибудувати перед київським князем заманливішу перспективу — взяти під свою оружну руку Балкани. Візантія тоді потерпала від нападів войовничих угрів, від яких її мала боронити Болгарія. Звісно, ця послуга не була безкоштовною. Але наступник Симеона на болгарському престолі — цар Петро, отримуючи від Візантії щорічну платню, цього зобов'язання не дотримувався, через що візантійський імператор Никифор Фока (963—969) відмовив болгарам у виплаті коштів і позабирав у них деякі прикордонні міста. У 967 р. імператор звернувся по допомогу до вкритого славою переможця Хозарії київського князя. За словами візантійського історика Лева Диякона, Святослав «не міг вдержати запалу, занісся в надії на багатства, марив про те, щоб заволодіти землею мезян (мезами він звичайно називає болгар, а русь — таврами або скитами, тавроскитами. — Авт.), а до того, бувши палким і сміливим, відважним і діяльним, все юнацтво таврів підняв до того походу» <fnref n="176" />.

<footnote n="174">¹⁷⁴ Гадло А.В. Тмутороканские этюды. І: (страна адыгов во второй половине І тыс. н. э.). Вестник Ленингр. ун-та. Сер. 2. 1989. Вып. І (№ 2). С. 25.</footnote>

<footnote n="175">¹⁷⁵ Фомин А.В. Древнерусские денежно-монетные рынки в 70—80-х годах Х в. Древнейшие государства Восточной Европы: Материалы и исследования. 1992—1993 годы. Москва, 1995. С. 72.</footnote>

<footnote n="176">¹⁷⁶ Лев Диакон. История... С. 44.</footnote>
Однак Святослав не був, як це іноді стверджується, таким собі військовим
авантюрником, який необдумано спокусився втрутитися у болгарську кампанію.
Він плекав серйозні наміри, мовлячи словами М. Грушевського, «загорнути під
себе полудневе слов'янство й стати сильним суперником Візантії» <fnref n="177" />. Відповідно
до угоди, укладеної з візантійським імператором Никифором Фокою, руські вій-
ська і виступили проти болгар. Вставленене супроти київського воїнства тридця-
титисячне болгарське військо не витримало першого ж натиску русів і відійшло
до дунайської фортеці Доростолу (тепер Силістрія).

Дізнавшись про поразку, болгарський цар Петро від надмірних переживань
тяжко захворів і невдовзі помер. Тим часом майже вся східна Болгарія була упо-
корена Святославом. Київський князь отаборився у городі Переяславці (тепер
місто Мала Преслава, при впадінні Дунаю у Чорне море). Не виключено, що під
час цього походу Святослав поширив свою владу не тільки на землі Нижнього
Дунаю, а й на захід і південь від нього, з Великою Преславою — столицею Бол-
гарського царства включно. У часі свого короткого володарювання Святослав
розпочав карбування власної болгарської монети. З одного боку на ній зображе-
но постать князя, а з другого — образ Христа Спасителя і напис: Святославь цр
Блгарм (Святослав цар Болгарам).

Влітку 968 р. Святослав змушений був залишити Переяславець і поспішити
з частиною своїх воїв до Києва. Причиною тому було, як стверджують літописці,
вторгнення печенігів на Руську землю. Вони підступили до самого Києва, у якому
зачинилася княгиня-мати разом з малими онуками — Ярополком, Олегом і Во-
лодимиром. Цю прикру для родини Святослава пригоду літописець прикрасив
історією про винахідливого хлопчика-киянина, який урятував княгиню Ольгу і
містян. Переправившись на лівий берег Дніпра, він привів підмогу, яку печеніги
сприйняли за повернення військ Святослава.

Воєнні авантюри Святослава, що потребували значних матеріальних і люд-
ських ресурсів, викликали нарікання серед поміркованої частини київських вель-
мож. Занепокоєні відсутністю у країні сильної централізованої влади і порядку
на місцях, вони докоряли Святославу: «ты княже чюжея земли ищещи и блю-
деши. а своєю ся охабивъ. малы бо насъ не взяша Печенѣзи. и матерѣ твою и дѣти
твои аще не поидаеші ни обраниші насъ. да паки ны возьмум'у. аще ти не жаль
очины своєя. ни матере стары суща и дѣтеи» <fnref n="178" />.

Прогнавши в Поле печенігів, Святослав потурбувався про зміцнення управ-
ління Київською державою. Свого старшого сина Ярополка він посадовив князем
у Києві, Олега у Древлянській землі, а наймолодшого Володимира відрядив по-
садником до Новгорода. Сам же він прагнув укласти антивізантійський союз із ні-
мецьким імператором Оттоном І і створити могутню державу східних і південних
слов'ян на широких просторах між Дунаем і Чорним морем. У літописній статті,
вміщеній у «Повісті временних літ» під 969 р., містяться вельми промовисті сло-

<footnote n="177">¹⁷⁷ Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 1... С. 466.</footnote>

<footnote n="178">¹⁷⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 67.</footnote>
ва, вкладені літописцем в уста київського князя: «не любо ми есть в Киевѣ быти. хочю жити в Переяславці на Дунаі. яко то есть середа земли моєи. яко ту вся благая сходятся. от Грекъ злато. поволоки. вина и овощеве разноличныя. изъ Чехъ же. из Угоръ сребро и комони. из Руси же скора и воскъ. медъ и челядь»<fnref n="179" />.

На думку багатьох науковців, ці княжі слова є своєрідною програмою і виправданням болгарських воєн. Цей зухвалий замисел, за ними, спирався на покревну спорідненість матері Святослава з родом царя Симеона, що уможливлювало й обґрунтовувало домагання київського князя на свою частку «болгарської спадщини» після смерті Петра Симеоновича<fnref n="180" />. Виписана в літописі «промова» Святослава закладає в язичницьке минуле Русі ідею її одвічної богообраності і претензію на спадкоємність християнських сакральних центрів правовірного світу, якими були Єрусалим, Царгород / Константинополь і столиця Симеона Болгарського (893—927) Преслав Великий (Преславен град)<fnref n="181" />. Ці рефлексії, мабуть, і визначили вибір назви третього за значенням після Киева і Чернігова міста Дніпровської Русі («Руської землі») — Переяслава. Назва цього порубіжного міста стала «топонімічною згадкою» про походи Святослава, але князь Володимир заснував свій Переяслав на кордоні охрещенної Русі, і цей кордон був уже схожий до дунайського кордону Візантії. Либонь, не випадково зведені тоді у ньому церковні споруди й інші архітектурні пам'ятки позначені, як засвідчують фахівці, впливом болгарської школи<fnref n="182" />. Таке уподібнення Переяслава Руського болгарському першообразу і спільному для них прототипу Божого Града було закономірним наслідком характерного для давньоруської церковно-політичної еліти стремління до імітації «ромейської» парадигми облаштування на Русі богохранимого християнського царства.

Між тим, Никофор Фока швидко зрозумів, що має справу з небезпечним суперником, і став шукати порозуміння з Болгарією. Однак його правління перервав замах, вчинений військовими 11 грудня 969 р. Імператорський престол посів призвідця заколотників Юанн Цимісхій. Він рішуче взявся покласти край устремлінням Святослава на Балкани. Улешуючи київського князя подарунками й обіцянками, ромеї пробували змусити Святослава відмовитися від Болгарії: «Візьми з нас данину собі і на дружину свою, — говорили вони. Але скажіть нам, скільки вас, щоб дали ми по числу воїнів». Святослав розгадав хитрість греків і назвав число воїнів удвічі більше, ніж було їх насправді, а саме — 20 тисяч. Візантійський хроніст Лев Диякон передає слова князя, сказані ним грецьким послам: «Я піду з цієї багатої країни не раніше, ніж отримаю велику грошову данину і викуп за всі захоплені мною у ході війни міста і за всіх полонених. Якщо ж ромеї

<footnote n="179">¹⁷⁹ Там само.</footnote>

<footnote n="180">¹⁸⁰ Никитин А.Л. *Основания русской истории. Мифологемы и факты*. Москва, 2001. С. 232—233. Вважається, що з Болгарії походив священник на ім'я Григорій, який супроводжував київську княгиню в її подорожі до Константинополя.</footnote>

<footnote n="181">¹⁸¹ Данилевский И.Н. *Древняя Русь глазами современников и потомков...* С. 177.</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² Комеч А.И. *Древнерусское зодчество конца Х — начала ХІІ вв.* Москва, 1987. С. 289—292.</footnote>
не захочуть заплатити те, що я вимагаю, нехай вони покинуть Європу, на яку не мають права, і забираються в Азію»<fnref n="183" />. Імператор велів готуватися до бойових дій, оголосивши по всій Візантії мобілізацію до війська.

Настала зима 969—970 р. Військо Святослава поступово просувалось у глиб Візантійської імперії. Навесні 970 р. княжі загони, заволодівши Македонією й стрімко подолавши Балкани, спустилися на рівнину. Здобуваючи місто за містом, Святослав невпинно наближався до Константинополя. Імператор Юанн Цимісхій спішно виступив зі столиці з багатотисячним, добре озброєним військом. Йому вдалося заволодіти кількома стратегічно важливими населеними пунктами на території самої Візантії і в Болгарії. Однак жорстокі сутички, що зав'язалися на полях Фракії, не визначили переможця. А тим часом у Малоазійських володіннях Візантійської імперії спалахнуло повстання родичів і прихильників убитого імператора під проводом Варди Фоки. На придушення цього заколоту Цимісхій мусив відкликати свої війська. Скориставшись послабленням бойової напруги, Святослав повів своїх воїв на перепочинок, обравши для цього місто Доростол на Дунаї. Та візантійці невдовзі оточили це місто.

Облога Доростола тривала три місяці. За цей час руси здійснили не одну хоробру вилазку, добуваючи у такий спосіб харчування та знешкоджуючи ворога. Зі словами «не осоромимо землі Руської, а ляжемо кістьми тут, бо ж мертвий сорому не знає» повів Святослав своїх воїв на вирішальну битву, яка відбулася 24 липня 971 р. Лише завдяки чуду і заступництву святого Федора, як пізніше пояснювали візантійці, вдалося їм отримати перемогу над Руссю. Після цього Святослав вступив у переговори з Цимісхієм. Укладена між ними угода скасовувала претензії Русі на кримські володіння Візантії і Болгарію. Натомість військо Святослава забезпечувалося необхідними припасами на дорогу і безпершкодним його пропуском до кордонів Русі.

Після затвердження мирної угоди з Візантією Святослав зустрівся з імператором. Убраний у визолочений обладунок, Цимісхій під'їхав на чолі озброєних вершників на берег Дунаю, куди на човні приплив Святослав. Візантійського хроніста Лева Диякона, який описав цю зустріч, вразила скромність, з якою був одягнутий руський князь, і його зовнішність. А був він «середнього зросту, не занадто високий, але й не низький, брови мав густі, очі сині, ніс короткий, борода оголена, на верхній губі густе й довге волосся, голова зовсім обголена, з одного боку висів чуб, що означало значний рід; шия здорова, плечі широкі, і взагалі дуже добре був збудований; здавався якимсь понурим і диким; в однім вусі висіла золота сережка, оздоблена двома перлинами, з карбункулом посередині, одіж на нім була біла, нічим не різнилась від інших окрім чистоти»<fnref n="184" />.

Сидячи на ослоні для веслярів, він поговорив трохи з імператором про умови миру і, за словами візантійського хроніста, віддалив від берега. Однак дістатися до берегів Дніпра й піднятися на київські кручі йому не судилося. Повер-

<footnote n="183">¹⁸³ Грушевський М.С. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 95.</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ Там само. С. 107.</footnote>
таючись до Києва, Святослав потрапив у засідку, яку йому влаштували печеніги на Дніпровських порогах. Під 972 р. «Повість временних літ» містить таке повідомлення: «Веснѣ же приспѣвши, в лѣто 6480, поиде Святославъ в пороги. И нападе на нь Куря, князь печенѣжьский и убиша Святослава, и взяша главу его, и во лбѣ его съдѣлаша чашю, оковавше лобъ его, и пьяху по немь»<fnref n="185" />.

Підтвердження достовірності літописного сюжету з відрубаною головою Святослава більшість дослідників віднаходять у культурній традиції тюркомовних народів. Наприклад, під час церемонії скріплення союзної угоди між імператором Юань-ді та шаньюєм Хухан'є китайські посли разом з останнім пили кров білої кобили, перемішану з вином золотою ложкою, з черепа кочовиків юечжі, розбитих гуннами <fnref n="186" />. Різноманітними були форми збереження черепа у монгольській традиції. В уявленнях монголів, харизма володаря локалізувалася у голові, яка зберігала свою регулятивну функцію за життя і після смерті, у своему соціумі і в чужому <fnref n="187" />. Войовничий звичай збереження черепа убитого ворога та розмаіття способів його використання знаходять паралелі і в історії інших народів, які вбачали у цих дійствах переміщення життєвої енергії убитого ворога у героя.

Історична вірогідність переказу про стяту голову Святослава, однак, викликає певні сумніви з огляду на наявність численних сюжетних збігів «Повісті временних літ» з іншими джерелами. Наприклад, Геродот, розповідаючи про воєнні звичаї скіфів, стверджує: «з головами — не всіх, тільки найбільших ворогів, таке роблять: підпиливши череп до бровів, оббирає і, як бідний, — покриває зверху сирою шкурою, і так уживає, а як багатий — покриває шкурою, зсередини позолочує і так уживає як кубок» <fnref n="188" />. Близькою аналогією нашому літописному сюжету є також повідомлення «Хроніки» Георгія Амартола про загибель візантійського імператора Никифора. Після переможної битви з військами останнього болгарський хан Крум, «Никифору главу оусѣкноувъ, на древѣ повѣсивь за колико днии, потом же обнаживь лѣба и оковавъ сребромъ извноу, и повелѣ пити из неа княземъ Блѣгарскым, хваляся ненасытовствовавшего и мира не хотѣвшему» <fnref n="189" />. У таких самих літературних топосах була, очевидно, осмислена давньоруським літописцем смерть київського князя на Дніпровських порогах. Тріумф і трагедія Святослава, як вони змальовані у літописних текстах, додають колориту величавій і грандіозній картині народження давньоруської державності.

<footnote n="185">¹⁸⁵ ПСРАЛ. Т. 1... Стб. 74.</footnote>

<footnote n="186">¹⁸⁶ Материалы по истории сюнну. Москва, 1973. Вып. 2. С. 38.</footnote>

<footnote n="187">¹⁸⁷ Скрынникова Т.Д. Харизма и власть в эпоху Чингис-хана. Москва, 1997. С. 169.</footnote>

<footnote n="188">¹⁸⁸ Геродот. Історія. Грушевський М.С. Виїмки з жерел до історії України-Руси... С. 7. Пор.: Геродот. История в девяти книгах. Ленинград, 1972. Кн. IV: 65. С. 203.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ Истрин В.М. Книгы временныя і образныя Георгия Мниха. Хроника Георгия Амартола в древнем славянорусском переводе... С. 487—488.</footnote>
ЦИВІЛІЗАЦІЙНИЙ
ВИБІР

Володимирове утвердження на київському столі. Семи-
літня перерва між трагічною загибеллю князя Святослава на
Дніпровських порогах і утвердженням на київському престо-
лі Володимира Святославича була часом ослаблення держав-
но-політичної організації Русі. «Боярські правительства, що
правили іменем малих князів, пильнували, зовсім природно,
кожде свєї волости; політична система руських земель стра-
тила почуття своєї одности й розпалася фактично на групу
самостійних волостей» <fnref n="190" />, — так охарактеризував ці процеси
М. Грушевський. Сівши 11 червня 879 р. на великокнязівський
стіл, Володимир енергійно розпочав збирання «розсипаної
храмини» Києво-Руської держави.

Найперше він позбувся присутності у Києві завеликої, як для мирної роботи, кількості варязьких найманців. Більшу частину цих вправних воїнів він зумів випровадити на службу до візантійського імператора Василія II (976—1025). Коли вони зажадали за свою службу окуп за здобуття Києва-града по дві гривні з кожного киянина, той попросив їх почекати місяць, поки куни (хутро куниці, що було тоді грошовою одиницею) зберуть. Та минув місяць, а гроші Володимир так і не знайшов: «и рѣша варязи сольстиль еси нами. да покажи ны путь в Гре-ки. онъ же рече им идѣте», попередивши Василія, «сице царю идуть к тебе Варязи. не мози и держати въ градѣ. оли то ство-рять ти зло. яко и сде. но расточи я разно. а сѣмо не пушаи ни единого» <fnref n="191" />. Проте обачливий Володимир залишив у Киє-ві частину варязького війська, вибравши з-поміж них «мужи добры смыслены и храбрыи раздая им грады». Згадані в літо-

Володимир
Ричка

<footnote n="190">¹⁹⁰ Грушевський М.С. Історія України-Руси. Т. 1... С. 478.</footnote>

<footnote n="191">¹⁹¹ *ПСРІ*. Т. 1... Стб. 79.</footnote>
писі гради — це передусім сторожові замки-фортеці на південному порубіжжі Київської держави.

Варяги були надійною опорою київського князя й в організовуваних ним військових походах на племена в'ятичів, радимичів, дулібів та хорватів, які виокремилися з державно-політичної системи Русі. Успішним для Володимира був і похід, віднесений укладачами «Повісті временних літ» до 981 р.: «Иде Володимеръ к Ляхомъ и зая грады их. Перемышль Червенъ. и ины грады. еже суть и до сего дне подъ Русью»<fnref n="192" />. У результаті київському князю вдалося повернути до складу Русі залюднені дулібами й хорватами східнослов'янські землі, що раніше потрапили під владу Польщі, та зміцнити кордони Київської держави. Червенські гради на західній околиці Волині становили компактне територіальне об'єднання, хоча його короткочасне процвітання було ефемерним.

Тоді ж він відновив зверхність Києва над в'ятичами. Щоправда, наступного, 982 р., довелося знову іти на них походом. Після перемоги над радимичами Володимир разом зі своїм родаком-воєводою Добринею виступив 985 р. на вользьких булгар. Вользька Булгарія була могутнім територіально-політичним утворенням. Установлення Володимиром добросусідських взаємин з нею відповідало потребам розвитку східної торгівлі Русі.

Потурбувався київський князь і про зміцнення своїх позицій на далеких північних околицях Русі. У Ладозі він посадовив намісником не знаного на ім'я достойника, високий соціальний статус і скандинавське походження якого засвідує виявлена археологами підвіска, прикрашена зображеннями тризуба Володимира і варязькою сакральною символікою<fnref n="193" />. Ця унікальна знахідка засвідує, що Ладога з прилеглою до неї територією ще на рубежі Х—ХІ ст. набула статусу підвладного Києву русько-норманського намісництва — ярлства на чолі з особливим правителем.

За Володимирового правління в основних рисах завершилось об'єднання східного слов'янства, помітно посилилися процеси політичної консолідації давньоруської спільноти. Володимир розвинув розпочату княгинею Ольгою та її сином Святославом реформу державного управління, замінивши схильних до сепаратизму місцевих племінних вождів своїми посадниками-управлінцями. У найголовніших містах Київської держави утвердилися призначені ним довірені бояри та рідні діти великого князя. Старшого свого сина Вишеслава Володимир посадовив на княжіння в Новгороді, де донедавна урядував Добриня, Ізяслава — у Полоцьку, Святополка — в Турові, а Ярослава — у Ростові. По смерті Вишеслава до Новгорода було переведено Ярослава, Борис утвердився в Ростові, Гліб у Муромі, Святослав у стольному граді Древлянської землі — Іскоростені, Всеволод у Володимирі на Волині, а Мстислав — у далекій, завойованій його дідом

<footnote n="192">¹⁹² Там само. Стб. 81.</footnote>

<footnote n="193">¹⁹³ Белецкий С. Лично-родовые знаки Рюриковичей на металлических подвесках ХІ в. *Ruthenica: Щорічник середньовічної історії та археології Східної Європи*. Київ, 2002. Т. І. С. 146—147 (рис. 1:2).</footnote>