влади якнайшвидше нівелювати етнокультурну своєрідність місцевого населення шляхом «політики примусової полонізації та асиміляції»; окреслення західнобілоруських та західноукраїнських теренів як «східних кресів»; встановлення після 1926 р. у Польщі авторитарного режиму «санації», який очолив Ю. Пілсудський, що фактично був «військовою диктатурою з деякими рисами демократичного ладу – зі збереженням парламенту, багатопартійності, легальної опозиції ... за одночасної практики поліцейського терору», апофеозом якого стало відкриття 1934 р. «концентраційного табору у Березі-Картузькій ... у якому утримувалися у звинуваченні за “антидержавну діяльність” противники режиму: комуністи, діячі єврейського, українського, білоруського національного рухів»<fnref n="495" />.

Тим часом, повертаючись до підручника С. Панова та співавторів, відзначимо, що у розділі, присвяченому Другій світовій війні, констатовано, що «в умовах зростання загрози війни з боку Німеччини радянське керівництво проводило політики колективної безпеки і проявляло готовність співпрацювати з Великобританією та Францією»<fnref n="496" />. Однак, мовляв, саме через те, що останні вирішили дотримуватися щодо нацистської влади Німеччини політики «примирення» з агресором, радянській стороні не залишалося нічого іншого, як піти на підписання з Німеччиною 23 серпня 1939 р. Договору про ненапад (Пакту Ріббентропа-Молотова), який «дозволив Радянському Союзу отримати гарантії безпеки і виграти хоч і короткий, але такий необхідний для підготовки збройних сил для війни час»<fnref n="497" />. Щоправда, заради справедливості, варто значити, що у виданні вказано й на інші, цілком прагматичні,

<footnote n="495">495 Касовіч А., Барабаш Н., Корзюк А. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст. С. 119–121.</footnote>

<footnote n="496">496 Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст. С. 61.</footnote>

<footnote n="497">497 Там само.</footnote>
цілі радянської сторони, якими вона керувалася під час під-
писання документа: він був доповнений секретним протоко-
лом, відповідно до якого «територія Польщі і низки інших
країн поділялася на сфери впливу СРСР та Німеччини», а За-
хідна Білорусь та Західна Україна належали власне до радян-
ської «сфери інтересів»<fnref n="498" />.

Однак єдиним агресором та ініціатором нападу на Польщу
на сторінках підручника постає лише Німеччина, яка розпо-
чала свій наступ 1 вересня 1939 р. Червона армія ж прийняла
рішення перейти 17 вересня 1939 р. радянсько-польський кор-
дон винятково «в умовах наступу німецьких військ по терито-
рії Польщі», і начебто таке рішення радянське суспільство «зу-
стріло з одобренням», а «основна частина населення – селяни,
робітники, ремісники, інтелігенція» західнобілоруських та за-
хідноукраїнських земель зустрічала червоноармійців «як виз-
волителів, часто з квітами в руках та хлібом-сіллю», оскільки
«пов'язували з їх приходом сподівання на припинення війни
і повернення додому призваних до польського війська [на по-
чатку війни – П. А.] земляків»<fnref n="499" />.

Врешті, з укладенням 28 вересня 1939 р. між СРСР та Німеччиною Договору про дружбу та кордони було затверджено нову міждержавну межу, відповідно до якої і Західна Білорусь, і Західна Україна опинилися по радянський бік, а після проведення на відповідних теренах Народних Зборів стали повноцінними частинами СРСР із відповідними нововведеними заборонами на діяльність інших, окрім КПРС, політичних партій, примусовою конфіскацією поміщицьких земель, націоналізацією банків та великої промисловості, початком колективізації у селах<fnref n="500" />. На думку С. Панова та його співавторів, події осені 1939 р. були і для білорусів, і для

<footnote n="498">⁴⁹⁸ Там само.</footnote>

<footnote n="499">⁴⁹⁹ Там само. С. 62.</footnote>

<footnote n="500">⁵⁰⁰ Там само. С. 63–64.</footnote>
українців значимими, оскільки вони «стали черговим етапом
в процесів оформлення ... національної державності» та мож-
ливістю для «возз'єднання» досі розділених радянсько-поль-
ським кордоном народів<fnref n="501" />.

А ось 22 червня 1941 р., коли «гітлерівські війська віроломно
увірвалася в межі Радянського Союзу», за твердженням авторів
підручника, розпочалася Велика Вітчизняна війна як складова
Другої світової війни. Як відзначали у книжці, головною ме-
тою нацистської Німеччини у військовій кампанії проти СРСР
було «поширення життєвого простору для німецької нації за
рахунок долучення східних територій, знищення радянського
державного та суспільного ладу, онімечування населення та
фізичне винищення значної його частини»<fnref n="502" />.

Українські території, поруч із білоруськими, литовськими,
латвійськими, естонськими та російськими постали одними
з перших жертв реалізації нацистського плану «Барбаросса»,
згідно з яким німецький очільник «Гітлер ставив стратегічне
завдання розгромити Радянський Союз у “блискавичній вій-
ні” – швидкоплинній військовій кампанії»<fnref n="503" />. У результаті, як
підсумовували у книжці щодо першого етапу німецько-радян-
ської війни: «Завдяки детальній інформації, зібраній ... за до-
помогою розвідки, ворог завдавав точних ударів по військовій
техніці та аеродромах, які були зосереджені в прикордонній
смузі на випадок майбутньої наступальної війни. Червона ар-
мія зазнала величезних втрат, було порушено зв'язок між ра-
дянськими військовими частинами, загинуло мирне населен-
ня»<fnref n="504" />. Попри це, «через міцний спротив військ Червоної армії»
у підсумку досягнути швидкої перемоги зі захопленням

<footnote n="501">501 Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст. С. 64.</footnote>

<footnote n="502">502 Там само. С. 65.</footnote>

<footnote n="503">503 Там само.</footnote>

<footnote n="504">504 Там само. С. 66.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ–ХХІ століть радянської столиці Москви влітку–восени 1941 р. Вермахту таки не вдалося, і війна перейшла в затяжну фазу<fnref n="505" />.

Характеризуючи нацистський режим, встановлений на оку-
пованих територіях (здебільшого в Білорусі, але й релевантним
є підхід і до більшості українських теренів), автори підручни-
ка наголошували, що тут «німецькі загарбники вводили “но-
вий порядок” – систему військово-поліцейських, політичних,
ідеологічних, економічних заходів, спрямованих на встанов-
лення і підтримку окупаційного режиму. Ідейною основою та-
кого порядку стала людиноненависницька “расова теорія” на-
цистів, згідно із якою стверджувалася перевага арійської раси
над всіма іншими, необхідність поширення “життєвого про-
стору” для німців і їх “права” на світове панування»<fnref n="506" />.

На практиці, згідно з твердженням С. Панова та колег, це
проявлялося у тому, що «окупанти грабували і спалювали мі-
ста і села ... До Німеччини вивозили промислове обладнання,
сировину, ліс і худобу, культурно-історичні цінності ... Уцілілі
підприємства були передані німецьким фабрикантам і завод-
чикам, а земля — колоністам, колишнім поміщикам ... Всі ро-
бітники і службовці повинні були з'явитися на робочі місця ...
Людей змушували працювати по 12–14 годин на добу. Тих, хто
відмовлявся, ув'язнювали в концтабори, а ініціаторів протестів
розстрілювали. Селян обкладали надмірними податками і по-
борами, стягнення яких супроводжувалося покараннями»<fnref n="507" />.

Одним із ключових явищ, яке розглядають у підручнику в контексті нацистської окупації, є політика геноциду населення СРСР, «скерована на повне чи часткове знищення груп населення за расовою, національною, етнічною, політичною та релігійною ознаками»<fnref n="508" />. На цьому тлі у книжці вказано на поширену

<footnote n="505">505 Там само. С. 69–70.</footnote>

<footnote n="506">⁵⁰⁶ Там само. С. 70.</footnote>

<footnote n="507">507 Там само. С. 71.</footnote>

<footnote n="508">508 Там само.</footnote>
практику створення на окупованих землях гетто – спеціальних місць проживання євреїв, де поруч із «тіснотою, голодом, антисанітарними умовами, тяжкою працею» повсякденними були й «знущання, прогроми, масові вбивства», а також відправлення до концентраційних таборів, що стало частиною ширшого явища масового знищення нацистами єврейського населення Європи в період Другої світової війни, означенного «Голокостом» (у білоруському оригіналі – «Халакост»)$^{509}$.

У виданні, окрім приналежності до єврейської (та й ромської) національностей, причинами того, що особа могла стати жертвою геноциду, називали й «приналежність до комуністів» та «будь-яке непідпорядкування окупаційній владі», водночас про діяльність націоналістичних осередків, які теж перебували «в опалі» до нацистської адміністрації, не зазначено$^{510}$.

Звернули увагу в підручнику й на практику примусового вивезення людей із СРСР, особливо молоді, на роботу до Німеччини у статусі «остарбайтерів» – «робітників зі сходу, яких позбавляли не тільки імені, але й національності»$^{511}$. Та й загалом підсумовували, що «німецький окупаційний режим ... був людиноненависницькою політикою, спрямованою на ліквідацію радянського ладу, пригнічення і знищення людей»$^{512}$, і цим пояснювали активне розгортання «народної боротьби проти нацистських окупантів», зокрема як партизанських формувань, насамперед підтримуваних радянською стороною (і діяльність яких героїзувалася). Але хоч у виданні й наголошувалося, що загалом «Рух Опору на окупованій території [зокрема в Україні – П. А.] носив багатонаціональний характер»$^{513}$

<footnote>$^{509}$ Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст. С. 71–72.</footnote>

<footnote>$^{510}$ Там само. С. 71.</footnote>

<footnote>$^{511}$ Там само. С. 74.</footnote>

<footnote>$^{512}$ Там само. С. 75.</footnote>

<footnote>$^{513}$ Там само. С. 77.</footnote>
та «являв собою озброєну боротьбу широких верств суспільства»<fnref n="514" />, однак про українське націоналістичне підпілля, яке в роки Другої світової війни фактично вело одночасно боротьбу на декілька фронтів (проти польського підпілля та радянських і нацистських окупантів), як і білоруське, С. Панов зі співавторами не згадували. Зрештою, це і недивно, якщо врахувати, що, на думку авторів книжки, перемогу над нацистською Німеччиною передбачило ніщо інше, як саме «дружба народів СРСР»<fnref n="515" />.

Врешті, й рішення про включення окрім самого СРСР ще й Радянських Білорусі та України до переліку країн-засновниць ООН на міжнародній конференції у Сан-Франциско, яка тривала впродовж квітня-червня 1945 р., у підручнику подавалося як визнання їхнього «великого внеску ... у розгром нацизму та колосальних людських жертв та матеріальних втрат, понесені ними під час війни»<fnref n="516" />.

Водночас перші повоєнні роки для СРСР загалом та радянських республік (серед них й України) зокрема у виданні зображені як час повернення до радянських політичних репресій, культу особи Й. Сталіна, одноосібної позиції КПРС, «яка здійснювала як політичні, так і адміністративні функції», роботи Комсомолу серед молоді та діяльності Ради депутатів трудящих як «структурного елементу тогочасної суспільно-політичної системи», яким хоч і належали функції державного керування та організації суспільного життя, але насправді перебували під контролем КПРС, реальної влади не мали та й складалися з депутатів, обраних на безальтернативних виборах<fnref n="517" />.

Автори підручника відзначали й певні зміни у радянському суспільно-політичному житті другої половини 1950-х – першої

<footnote n="514">⁵¹⁴ Там само.</footnote>

<footnote n="515">⁵¹⁵ Там само. С. 82.</footnote>

<footnote n="516">⁵¹⁶ Там само. С. 90.</footnote>

<footnote n="517">⁵¹⁷ Там само. С. 97.</footnote>
половини 1960-х років, окреслені терміном «відлига» – після
смерті Й. Сталіна 1953 р. «припинилися масові політичні ре-
пресії, розпочалася часткова реабілітація – відновлення доб-
ного імені та прав невинно засуджених у попередні роки, за
ініціативи Першого секретаря ЦК КПСР Микити Сергійови-
ча Хрущова характер сталінського політичного режиму був
визнаний репресивним, а культ особи Сталіна засуджений»<fnref n="518" />.

Окрім того, у виданні визнавали половинчастість хру-
щовської політики в контексті демократизації різних сфер
у СРСР, зокрема й у радянській Україні, у межах якої й на-
далі зберігалася однопартійна політична система, продов-
жувалося, як і у попередній період, переслідування церкви
та вірян тощо. На цьому тлі у навчальному виданні вказу-
вали на прийняту 1961 р. (і, навіть на думку С. Панова та
його колег, цілком «нездійсненну») Програму КПРС, у якій
визначалася мета побудувати у всьому СРСР включно із
УРСР до початку 1980-х років комунізм «як найвищий сту-
пінь розвитку суспільства, за якого характерна суспільна
власність, рівність людей, соціальна справедливість, наро-
довладдя, гуманізм»<fnref n="519" />.

На думку С. Панова та його співавторів, ситуація в СРСР,
зокрема й в Україні, кардинально не змінилася й після заміни
очільника з Микити Хрущова на Леоніда Брежнєва. Як при-
клад, на сторінках підручника вказували на факт прийняття
1977 р. нової Конституції СРСР (у виданні її назвали «Кон-
ституцією розвиненого соціалізму»), у якій констатувалося,
що «в СРСР побудовано розвинене соціалістичне суспільство
та сформовано нову історичну спільність – радянський народ
[включно з українцями у його складі – П. А.] ... для якого
стали характерними такі риси, як радянський патріотизм та

<footnote n="518">518 Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак XXI ст. С. 99.</footnote>

<footnote n="519">519 Там само. С. 100.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ-ХХІ століть
служіння суспільству, колективізм та суспільно корисна пра-
ця, інтернаціоналізм та дружба народів Радянського Союзу,
гуманізм та спільна комуністична ідеологія»<fnref n="520" />.

Насправді ж, за твердженням С. Панова та його колег, гро-
мадська активність населення радянських республік «була
достатньо високою», тому що ще «в роки “відлиги” в людей
з’явилася віра у можливість встановлення справжнього наро-
довладдя та відновлення справедливості щодо необґрунтовано
репресованих», а особливо на тлі «підвищення рівня життя на-
селення»<fnref n="521" />. Це, мовляв, проявлялося в інтенсивній діяльності
радянських громадян, зокрема в Україні, в роботі Рад народ-
них депутатів різних рівнів, партійних, профспілкових, ком-
сомольських та інших громадських організацій, та широкій
залученості до «регулярно організовуваних масових зібрань,
мітингів, грандіозних вуличних походів, присвячених святку-
ванню Дня Жовтневої революції та Першого травня, Перемо-
ги ... ленінських днів, знаменних дат в історії КПРС, виборів
до Рад народних депутатів», однак насправді (і такий факт бі-
лоруські автори практично визнавали) це певною мірою була
ілюзія, бо «у виборчій системі продовжувала існувати безаль-
тернативна практика обрання депутатів, чиї кандидатури були
заздалегідь узгоджені з партійним керівництвом»<fnref n="522" />. Окрім
того, С. Панов та співавтори навіть вказували на приклад ви-
користання «почуття патріотизму радянської людини» з ціл-
ком політичною метою: введення радянських військ до Афга-
ністану 1979 р. спочатку більшість населення СРСР, зокрема й
України, підтримувало, бо, вслід офіційній риториці держав-
ного керівництва, сприймало його «як виконання інтернаціо-
нального обов’язку та ... необхідність допомогти південному
сусіду СРСР в боротьбі за самостійний розвиток», хоч пізніше

<footnote n="520">520 Там само. С. 108.</footnote>

<footnote n="521">521 Там само. С. 109.</footnote>

<footnote n="522">522 Там само.</footnote>
й було визнане політично помилкою, яка насправді була нічим
іншим, як втручанням у внутрішні справи іншої держави<fnref n="523" />.

Водночас, характеризуючи політику «Перебудови», розпо-
чату в середині 1980-х років керівництвом СРСР із Михай-
лом Горбачовим як очільником (зокрема в УРСР), колектив
авторів стверджував, що одним із її справжніх досягнень у
суспільно-політичному житті стала «гласність», яку в книж-
ці визначили як «принцип відкритості інформації про мину-
ле та сучасність країни, можливість висловлювати критичне
становлення до влади та тогочасної ідеології, реалізувати на
ділі ... демократичні свободи слова та друку», а також скасу-
вання статусу КПРС у СРСР загалом і у радянських республі-
ках зокрема як єдиної та керівної, зародження і формування
багатопартійності, врешті – проведення 1989 р. у загально-
союзному масштабі, а 1990 р. – на рівні радянських республік
(зокрема в Україні) перших у радянській історії виборів на аль-
тернативній основі<fnref n="524" />.

На думку С. Панова та його співавторів, суттєвого удару для репутації партійно-державного керівництва СРСР та соціально-економічного й екологічного становища радянської держави відіграла аварія на ЧАЕС 26 квітня 1986 р., яка стала наймасштабнішою техногенною катастрофою ХХ ст., від наслідків якої найбільше постраждали, як наголошували у книжці, Білорусь, Україна та Росія. Щоправда, як зауважено у виданні, все ж «протягом кількох років після аварії керівництво СРСР воліло тримати в невіданні більшість населення про її можливі наслідки, щоб уникнути небажаного соціального невдоволення» та й «відповідно діяли республіканські керівні структури, які проводили політику приховування стану радіоактивного

<footnote n="523">⁵²³ Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст. С. 109.</footnote>

<footnote n="524">⁵²⁴ Там само. С. 109–110.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ–ХХІ століть забруднення та його впливу на здоров’я людей»<fnref n="525" />, чим лише збільшували рівень напруженості серед населення, найперше в Україні, на території якої катастрофа трапилася.

Врешті подальші намагання реформувати радянську дер-
жаву на хвилі «перебудови», як і загалом реалізація «ідеї збе-
реження СРСР як оновленої федерації рівноправних суверен-
них республік», остаточно було перервано серпневим путчем
у Москві (йдеться про дії ДКНС 19–21 серпня 1991 р.), який у
навчальному виданні визначали як «спробу невеликої групи
партійних і державних керівників здійснити державний пере-
ворот з метою повернути СРСР у “доперебудовний” час”<fnref n="526" />. І
хоч у підсумку цей задум зазнав невдачі, однак і радянському
керівництву з М. Горбачовим як очільником не вдалося повно-
цінно відновити власний вплив та відстояти ідею «оновлення
СРСР», а натомість один за одним на просторі СРСР розпо-
чався «парад суверенітетів» серед радянських республік, зо-
крема й в Україні, чий парламент 24 серпня 1991 р. ухвалив
Акт проголошення незалежності України.

Окрім того, саме українську сторону, вже очолювану на той
момент новообраним Президентом України Леонідом Кравчу-
ком, поруч із РФ, яку очолив Президент Борис Єльцин, та спі-
кером Верховної Ради Республіки Білорусь Станіславом Шуш-
кевичем подають як сили, які, зі зустріччю в Біловезькій Пущі
та підписанням на ній 8 грудня 1991 р. Угоди про створення
Співдружності Незалежних Держав, фактично стали першими
з тих, хто юридично довершив історію «Союзу РСР як суб’єкта
міжнародного права та геополітичної реальності», заклавши
основу для становлення нової міжурядової регіональної орга-
нізації, що в результаті було підтверджено й на рівні парла-
ментів цих трьох держав (щоправда, тут варто зазначити, що
будучи державою-співзасновницею СНД, Україна так ніколи й

<footnote n="525">525 Там само. С. 109–118.</footnote>

<footnote n="526">526 Там само. С. 109–110; 137.</footnote>
не стала її повноцінним членом), а наприкінці грудня 1991 р. СРСР остаточно юридично припинив своє існування<fnref n="527" />.

Характерно, що самі автори підручника не висловлювали власних оцінок щодо факту розпаду СРСР, однак вмістили досить розлогий узагальнений аналіз установок щодо цього факту, який фігурував (і значною мірою був релевантним, на їхню думку, і цілком нещодавно): «Розпад СРСР і поява СНД були сприйняті суспільством неоднозначно, оскільки по-своєму вплинули на долю кожного громадянина. З одного боку, колапс Радянського Союзу призві до численних національних конфліктів на пострадянському просторі. З іншого боку, відбулося оформлення державного суверенітету колишніх радянських республік ... Серед частини сучасного покоління відчуватється сильна ностальгія за колишнім СРСР, розпад якого вони вважають найбільшою геополітичною катастрофою ХХ століття, що змінила розстановку політичних сил у всьому світі. Учасників підписання Біловезької угоди вони звинувачують ... Друга частина ... вважає припинення існування СРСР закономірним явищем і результатом його внутрішньої суспільно-політичної та соціально-економічної кризи 1970–1990-х років, за якого учасники Біловезької угоди лише засвідчили кінець існування Радянського Союзу ... Ця подія сталася внаслідок ліквідації керівної ролі КПРС, а політика перебудови відкрила шлях для боротьби за суверенітет, а згодом і для ліквідації СРСР»<fnref n="528" />.

Однак якими би не були оцінки колапсу радянської державності, остання відійшла в історію, а у нових, уже пострадянських умовах, як наголошували у навчальному виданні, з'явилися сприятливі обставини на тлі становлення та «правового оформлення державного суверенітету», щоб стати «на шлях становлення ... національної державності» та подальшого

<footnote n="527">⁵²⁷ Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак XXI ст. С. 137–138.</footnote>

<footnote n="528">⁵²⁸ Там само. С. 138.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ–ХХІ століть розвитку націй – «соціокультурних та політичних спільнот людей, які склалися історично і мають територію сталого проживання, об’єднані одним державним управлінням та громадянством» – вже в контексті рубежа ХХ–ХХІ ст.<fnref n="529" />.

Описуючи останні три десятиліття, С. Панов зі співавторами більше уваги присвятили власне Республіці Білорусь, зокрема зі скромним зауваженням, що якщо у перші після 1991 р. поки відбувалося її «поступове становлення як правової держави ... шляхом реалізації принципу поділу влади на законодавчу і виконавчу, а також незалежної судової влади», то «особливістю суспільно-політичного життя Білорусі у другій половині 1990-х рр. – початок ХХІ ст. стало закріплення президентської форми правління» (так загально окреслювали фактичне формування після 1994 р. режиму Президента Олександра Лукашенка). Однак й Україна у декількох контекстах згадується також. Так, українська сторона поруч із білоруською та казахською названі «першими у світі державами, які добровільно відмовилися від володіння ядерною зброєю»<fnref n="530" />. Також офіційний Київ (станом на 2019 р.) називався одним із пріоритетних напрямків Республіки Білорусь у руслі реалізації політики «відновлення на рівноправній та взаємовигідній основі зв’язків з державами, які раніше входили до складу СРСР»<fnref n="531" />, а також серед основних торгівельно-економічних партнерів Білорусі (як і Росія, Німеччина, Польща, Латвія, Литва, Індія)<fnref n="532" />. Окрім того, Україна, Білорусь, Азербайджан, Вірменія, Грузія, Молдова окреслені у навчальному виданні як складові частини створеного під керівництвом Європейського Союзу об’єднання «Східне партнерство», яке, як відзначено у виданні, «має на меті розвиток інтеграційних

<footnote n="529">529 Там само. С. 141.</footnote>

<footnote n="530">530 Там само. С. 154.</footnote>

<footnote n="531">531 Там само. С. 156.</footnote>

<footnote n="532">532 Там само. С. 157.</footnote>
зв'язків між Євросоюзом та шістьома колишніми радянськими республіками»<fnref n="533" />.

У підручнику для білоруських дев'ятикласників авторства Володимира і Наталії Кошелєвих та Марини Краснової зі всесвітньої історії новітнього часу (від кінця Першої світової війни до початку ХХІ ст.) – «епохи, насиченої подіями, які докорінно змінили обличчя світу і багато в чому визначили сучасний світовий розвиток»<fnref n="534" />, та часу «переходу від індустріального суспільства до постіндустріальної інформаційної епохи»<fnref n="535" /> – український контекст згадано на тлі ширших процесів у Центрально-Східній Європі після 1918 р.

Зокрема, констатуючи створення у жовтні 1918 р. Чехословацької Республіки, у виданні наголошували, що до нової держави «крім земель з чеським і словацьким населенням увійшли території, де проживали німці та українці» (мова про Судети та Закарпаття, хоча самі автори їх не називали), ставши відтак, за визначенням В. і Н. Кошелєвих та М. Краснової, такою собі поліетнічною «Австро-Угорщиною в мініатюрі»<fnref n="536" />. Однак у розгляді трагічних для чехословацької державності подій осені 1938 р. (Мюнхенська угода та зайняття німецьким військом Судетської області) та весни 1939 р. (безпосереднє вторгнення німецьких військ до Чехословаччини в ніч із 14 на 15 березня з подальшою ліквідацією республіки та створенням на її теренах маріонеткових утворень) український контекст (зокрема становлення Карпатської України) взагалі не представлений<fnref n="537" />.

<footnote n="533">⁵³³ Паноў С. В., Сідарцоў У. Н., Фамін В. М. Гісторыя Беларусі, 1917 г. – пачатак ХХІ ст. С. 156–157.</footnote>

<footnote n="534">⁵³⁴ Кошелев В. С., Краснова М. А., Кошелева Н. В. Всемирная история Новейшего времени, 1918 – начало ХХІ в.: учеб. пособ. для 9-го кл. учреждений общ. сред. образования с рус. яз. обучения / под ред. В. С. Кошелева. Минск: Изд. Центр БГУ, 2019. С. 3.</footnote>

<footnote n="535">⁵³⁵ Там само. С. 5.</footnote>

<footnote n="536">⁵³⁶ Там само. С. 37.</footnote>

<footnote n="537">⁵³⁷ Там само. С. 41.</footnote>
«Однією з найбільш конфліктних держав регіону» окреслили на сторінках книжки міжвоєнну Польщу, що постала у листопаді 1918 р. та, за свідченням колективу авторів, у перші роки після Великої війни одночасно «розв'язала територіальні конфлікти зі своїми сусідами: з німцями, чехами, українцями литовцями, Радянською Росією» (хоча, наприклад, про принаймні факт постання на цьому тлі ЗУНР та власне деталей про її війну з польською стороною білоруські історики не згадували). Однак одним із результатів цих військових кампаній стало включення до складу Польської держави західнобілоруських та західноукраїнських земель, відтак протягом наступних двох десятиліть у її кордонах «окрім “російської Польщі” [тобто тих польських земель, які у ХІХ ст. належали до Російської імперії – П. А.] перебували польські землі, які раніше належали Німеччині та Австро-Угорщині»<fnref n="538" /> (сюди автори заховували й терени Волині та Галичини, заселені українцями).

Характерно, що у підручнику наголошено лише на негативних аспектах внутрішньополітичного життя Польщі 1920–1930 років (і, відповідно, на західноукраїнських землях того часу), які визначено як «фактично диктаторський режим, який підтримувався військом», особливо після подій 1926 р., коли «Юзеф Пілсудський здійснив військовий переворот … та оголо сив про проведення політики “санації” (“оздоровлення” держа- ви), перейшовши на позиції радикального націоналізму», а тому в таких умовах і щодо «етнічних меншин, особливо білорусів та українців, здійснювалася жорстка дискримінаційна політика»<fnref n="539" />.

Всеж український аспект більше розглядався у навчальному виданні в контексті радянської історії, і тут без випадкових чи цілком усвідомлених фактографічних огріхів не обійшлося. Так, розглядаючи перебіг подій у перші місяці після Жовтневого перевороту (у підручнику його окреслено як «революцію»),

<footnote n="538">⁵³⁸ Там само. С. 38.</footnote>

<footnote n="539">⁵³⁹ Там само.</footnote>
В. Кошелєв та його колеги, цілком ігноруючи факт проголошення УНР та поширення її влади на більшість теренів колишніх українських губерній Російської імперії, стверджували, що вже у листопаді 1917 р. більшовицька влада Рад була встановлена в Україні (як і в Білорусі, країнах Балтії, Азербайджані), а загалом проміжок від листопада 1917 р. до лютого 1918 р. у книжці названий періодом «тріумфальної ходи радянської влади»<fnref n="540" />. Останню, мовляв, призупинило лише укладення з березня 1918 р. Берестейської мирної угоди між Центральними Державами, з одного боку, та Радянською Росією – з іншого, відповідно до якої «від Росії відторгалися Литва, Латвія, частина Білорусі ... Україна та Фінляндія визнавалися самостійними державами ... Росія зобов'язувалася передати Німеччині колаблі Чорноморського флоту та виплатити їй велику грошову контрибуцію»<fnref n="541" />. Врешті, як наголошували автори навчального видання, цей міждержавний документ «був одним із найпринизливіших за всю історію Росії. І хоча більшовики отримали короткочасний перепочинок у війні з Німеччиною, негативні наслідки Брестського миру не забарилися, оскільки після закінчення Першої світової війни Росія втратила всі переваги держави-переможниці ... Повернення з фронтів величезної маси людей, які звикли воювати, сприяло розпалюванню громадянської війни»<fnref n="542" />. Останнім поняттям у виданні узагальнено трактували збройні конфлікти, які відбувалися у різних частинах простору колишньої імперії Романових у проміжку від осені 1917 р. до осені 1922 р., коли, за визначенням В. Кошелева та його співаторів, «різноманітні соціальні класи та угруповання за допомогою збройних методів вирішували виниклі між ними

<footnote n="540">⁵⁴⁰ Кошелев В. С., Краснова М. А., Кошелева Н. В. Всемирная история Новейшего времени... С. 51.</footnote>

<footnote n="541">⁵⁴¹ Там само.</footnote>

<footnote n="542">⁵⁴² Там само. С. 52.</footnote>
протиріччя»<fnref n="543" />. Щоправда, найчастіше В. Кошелев із колегами
все ж мали на увазі центральне протистояння між більшови-
ками («червоними») та їхніми противниками з табору «білих».
Орім цього, у підручнику зауважували, що «учасниками Грома-
дянської війни в Росії також були інтервенти [війська західних
країн – як членів Антанти, так і Центральних Держав – П. А.],
націоналістичні партії і рухи, які домагалися незалежності не-
російських територій Російської імперії та створення націо-
нальних держав (Азербайджан, Вірменія, Грузія) [взагалі не
згадуючи про участь у цих подіях ні українського, ні навіть
білоруського національних рухів та їхнього державотворчого
втілення у вигляді УНР та БНР відповідно – П. А.], різнома-
нітні військово-політичні сили (анархісти, “зелені”, басмачі і
т. д.) і просто бандитські формування»<fnref n="544" />. Тож у цьому контек-
сті чи не єдиний раз, коли згадуються терени України, пов’яза-
ні із реконструкцією подій розгрому білогвардійського війсь-
ка, очолюваного Петром Врангелем, яке зазнало поразки від
червоноармійців у Криму після того, як «наприкінці 1920 р.,
здійснивши героїчний перехід через багатокілометрову затоку
Сиваш, війська [більшовицькі – П. А.] Південного фронту під
командуванням Михайла Фрунзе вдарили в тил війська Вранге-
ля»<fnref n="545" />. А ось в описі польсько-радянської війни (у книжці вона
окреслена 1919–1921 рр.) ні участь українських військових як
союзників польського війська, ні перебіг бойових дій на тере-
нах України жодним чином не відображені, та й чи не єдиним
результатом тієї кампанії названо більшовицький неуспіх пла-
ну встановлення радянської влади в Польщі<fnref n="546" />.

Врешті, наступний сюжет, у якому білоруські автори зга-
дують український контекст, як не парадоксально, стосується

<footnote n="543">⁵⁴³ Там само. С. 53.</footnote>

<footnote n="544">⁵⁴⁴ Там само. С. 54.</footnote>

<footnote n="545">⁵⁴⁵ Там само. С. 56.</footnote>

<footnote n="546">⁵⁴⁶ Там само. С. 57.</footnote>
відродження більшовиками «єдиної держави на території ко-
лишньої Російської імперії»<fnref n="547" />. Хоча, як стверджено у навчаль-
ному виданні, «центром об'єднання» стала Радянська Росія, але
Українська, Білоруська та Закавказька республіки (у складі Гру-
зії, Вірменії та Азербайджану) постали на сторінках книжки
також важливими складовими створеного наприкінці 1922 р.
СРСР. І хоч офіційно йшлося про об'єднання радянських рес-
публік у межах «рівноправної федерації», В. Кошєлев зі співав-
торами визнавали, що СРСР став у підсумку (особливо піс-
ля смерті В. Леніна 1924 р. та поступового захоплення влади
Й. Сталіним) фактично єдиною централізованою державою, у
якій «економічною основою системи було повне підпорядку-
вання виробника державі, державне регулювання та позаеко-
номічний примус, заборона страйків, мілітаризація економіки
та праці ... політична основа характеризувалася пануванням
однопартійної системи, зрощенням партійного і державного
апарату, знищенням політичних опонентів, створенням по-
тужних репресивних структур», а «на керівні посади в держа-
ві призначалися лише комуністи»<fnref n="548" />. У підручнику також зосе-
реджено увагу на явищі сталінських політичних репресій, які
проводились і раніше, але в другій половині 1930-х років ста-
ли масовими, оскільки «сталінське керівництво побоювалося,
що в разі війни в СРСР можуть виникнути ворожі організа-
ції та групи з числа осіб, невдоволених більшовицькою вла-
дою ... тому були вжиті випереджувальні заходи щодо лікві-
дації реальних та потенційних опонентів»<fnref n="549" />.

Такі процеси, за твердженням В. Кошелева та його ко-
лег, відбувалися паралельно із формуванням у СРСР, зокре-
ма й в Україні, культу особистості Й. Сталіна, що «включало

<footnote n="547">547 Кошелев В. С., Краснова М. А., Кошелева Н. В. Всемирная история Новейшего времени... С. 66.</footnote>

<footnote n="548">⁵⁴⁸ Там само. С. 66–67.</footnote>

<footnote n="549">⁵⁴⁹ Там само. С. 67.</footnote>
створення образу вождя як понадприродної особистості і виведення його в ранг визначних мислителів на рівні із К. Марксом, Ф. Енгельсом і В. Леніним, повсюдне зображення глави Радянської держави (пам'ятники, бюсти, портрети, плакати)», а також супроводжувалося «встановленням державного контролю над засобами масової інформації, літературою та мистецтвом, розділенням церкви від держави, створенням спеціальних ідеологічних організацій та установ з метою роз'яснення офіційної ідеології, боротьбою з інакомисленням»<fnref n="550" />.

Щоправда, такі «перегини» політико-державної системи в СРСР автори радше виправдовували, бо кінцева її мета, мовляв, була навіть благородною: «Політична система, створена партією більшовиків, стала важливим інструментом прискореної соціалістичної модернізації та побудови індустріальної бази, без яких багатонаціональна Радянська держава не змогла б витримати зіткнення з військовою машиною фашистської Німеччини у роки Великої Вітчизняної війни [німецько-радянського війни у межах Другого світового військового протистояння – П. А.]»<fnref n="551" />.

Характерно, що підписання німецько-радянського Пакту Ріббентропа–Молотова про ненапад та секретного протоколу-додатка до нього про розподіл сфер впливу у Центрально-Східній Європі (зокрема, Західної України – до Радянської) у навчальному виданні оцінювали як винятково вимушений крок, спричинений тодішньою англо-французькою дипломатією, яка «настійливо дотримувалася політики “умиротворення”» (це проявилося у подіях 1938–1939 рр. довкола Чехослوفаччини), що «спонукало Й. Сталіна самостійно вирішувати проблему безпеки Радянської держави»<fnref n="552" />.

Крізь таку ж призму білоруські автори розглядали й вторгнення Червоної армії до Західної Білорусі та Західної України

<footnote n="550">⁵⁵⁰ Там само. С. 68.</footnote>

<footnote n="551">⁵⁵¹ Там само.</footnote>

<footnote n="552">⁵⁵² Там само. С. 69–70.</footnote>
17 вересня 1939 р. За їхніми оцінками, після того, як 1 вересня 1939 р. нацистська Німеччина напала на Польщу, Англія та Франція як військові союзники польської сторони хоч й оголосили війну агресору, але фактично, все ще сподіваючись на досягнення дипломатичних компросів з Адольфом Гітлером, не вели активних бойвих дій аж до травня 1940 р., чим змусили офіційну Варшаву «самостійно чинити героїчний, але безнадійний опір переважаючим силам супротивника», і врешті швидко вона була окупована<fnref n="553" />. Власне в таких умовах, коли, за словами В. Кошелева та співавторів, «польська держава фактично перестала існувати», СРСР вирішив «взяти під свій захист українське та білоруське населення, яке проживало в Польщі», а тому Червона армія й розпочала «визвольний похід в Західну Білорусь та Західну Україну», результатом якого «стало возз'єднання білоруського та українського народів у складі СРСР»<fnref n="554" />.

Наступні дії СРСР у регіоні – «розширення радянського впливу на Прибалтійські республіки ... та пізніше їхнє приєднання до СРСР як радянських республік» (а фактично – їх окупація); радянсько-фінська війна 1939–1940 рр., за результатами якої «Радянському Союзу вдалося отримати низку територій, суттєво відсунувши кордони на захід, хоч і без включення Фінляндії до зони своїх інтересів»; врешті примусове передання від Румунії до СРСР Бессарабії, – все це подавалося у підручнику винятково як використання Радянським Союзом «війни в Європі у власних інтересах» та щоб посилити власні позиції перед війною з Німеччиною<fnref n="555" />.

Принагідно варто відзначити, що через два роки подібні твердження повторював і вже згадуваний колектив білоруських авторів навчального видання, який очолили О. Касовіч та

<footnote n="553">⁵⁵³ Кошелев В. С., Краснова М. А., Кошелева Н. В. Всемирная история Новейшего времени... С. 101.</footnote>

<footnote n="554">⁵⁵⁴ Там само. С. 102.</footnote>

<footnote n="555">⁵⁵⁵ Там само.</footnote>
А. Солов'янов, які стверджували, що Пакт Ріббентропа–Молотова на тлі політики «примирення агресора», яку проводили лідери європейських держав щодо нацистської Німеччини у 1930-х роках, дозволив СРСР, який упродовж 1938–1939 рр. протистояв на Далекому Сході «японській агресії біля озера Хасан та ріки Халхин-Гол», оминути небезпеку війни на два фронти, виграти час для зміцнення обороноздатності СРСР, «розбити плани створення единого антирадянського фронту», а врешті – завдяки таємному протоколу-додатку до міжнародного документа – забезпечити й «історичну справедливість ... визволити Західну Білорусь та Західну Україну», «возз'єднавши» їх із БРСР та УРСР відповідно$^{556}$.

Однак повернемося до напрацювання В. Кошелева та його колег. Власне з початком 22 червня 1941 р. німецько-радянської війни (її у навчальному виданні називали Великою Вітчизняною війною) Україна, поруч із Білоруссю, у їхньому підручнику постали теренами, які, «попри героїчний супротив», Червона армія була змушена покинути, відступаючи та потеряючи від великих втрат, зупивши німецьке військо лише «на підступах до Москви, зірвавши нацистський план “блискавичної” війни», відповідно до якого планувалося цілковито розгromити червоноармійців до осені 1941 р.<fnref n="557" />.

Попри це на українських землях на декілька років було встановлено нацистський окупаційний режим, хоча детальніше на розгляді особливостей реалізації нацистської політики на місцях автори не зупинялися. Вони лише загально відзначали, що щодо всього простору окупованих нацистами радянських територій до кінця 1941 р. було завершене розроблення «Генерального плану Ост», який, зокрема, передбачав, що європейську

<footnote n="556">556 Касовіч А., Барабаш Н., Корзюк А. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст. С. 124–125.</footnote>

<footnote n="557">557 Кошелев В. С., Краснова М. А., Кошелева Н. В. Всемирная история Новейшего времени... С. 104.</footnote>
частину СРСР перетворять на сировинну колонію Німеччини, яку в майбутньому мали заселити німці-колоністи, а слов'янське населення (насамперед поляки, українці, білоруси) необхідно було чисельно скоротити та «перетворити на малограмотних слуг та дешеву робочу силу»<fnref n="558" />.

Українські терени у підручнику постають такими, на звільнення яких чи не одразу після успіху під Москвою навесні 1942 р. були скеровані «значні сили Червоної армії», хоч у підсумку тогчасна битва під Харковом виявилася для радянського війська невдалою та коштувала значних втрат<fnref n="559" />. Однак певною мірою невдачі регулярного радянського війська компенсовувалися місцевим «особливо сильним партизанським рухом», у межах якого «здійснювалися рейди, проводилися великі операції із руйнування комунікацій супротивника, проводилася розвідки та взаємодія із частинами Червоної армії»<fnref n="560" />. Прикметно, що В. Кошелєв зі співавторами навіть відзначали, що в Україні підпільний напрям нічим не поступався білоруському чи російському, ба більше – навіть чисельно його переважав: принаймні, про це свідчать дані, запропоновані на сторінках підручника, протягом 1941–1944 рр. «в рядах радянських партизан на окупованих територіях радянських республік боролися» у Радянській Росії понад 250 тис. осіб, в Україні – понад 501 тис., у Білорусі – майже 373 тис.<fnref n="561" />.

Щоправда, білоруські історики зосередили свою увагу лише на діяльності прорадянських партизан, у той час, як підпільний український національний рух, врешті втілений, зокрема, у появі УПА, залишився поза їхнім розглядом.

Повторно зусилля Червоної армії зі зайняття українських земель, відвойовуючи їх від нацистського війська, простежено

<footnote n="558">558 Кошелев В. С., Краснова М. А., Кошелева Н. В. Всемирная история Новейшего времени... С. 112–113.</footnote>

<footnote n="559">559 Там само. С. 106.</footnote>

<footnote n="560">560 Там само. С. 114.</footnote>

<footnote n="561">561 Там само. С. 116.</footnote>
у книжці під час опису боїв на Курській дузі та під час «бит-
ви за дніпровський рубіж» (серпень-грудень 1943 р.), одним
із найвагоміших результатів якої було форсування р. Дніпро
та взяття Києва, хоч автори визнавали, що вдалося це зроби-
ти лише ціною величезних людських втрат<fnref n="562" />. Зрештою, за ре-
зультатами військових операцій 1944 р., червоноармійцям вда-
лося змусити німецьке військо відступити зі всіх теренів СРСР
(включно з Україною)<fnref n="563" />. А вже у лютому 1945 р., як констато-
вано у підручнику, під час Ялтинської конференції за участі лі-
дерів СРСР, Великобританії та США було остаточно вирішено
залишити Західну Білорусь та Західну Україну у складі СРСР
(а отже, відмовити польській стороні у її претензіях на ці тери-
торії), натомість передбачаючи як компенсацію передати Поль-
щі терени на північ та захід від неї за рахунок Німеччини<fnref n="564" />.

Врешті, як відзначили В. Кошелєв із колегами, вже у пово-
єнний час УРСР, поруч із радянською БРСР та й СРСР, стала
співзасновницею ООН (що було свідченням визнання знач-
ного внеску України в перемогу над нацизмом та її значних
людських і матеріальних втрат у часі війни), створеної під час
конференції у Сан-Франциско з метою «захистити майбутні
покоління від жахів війни», зобов’язуючись вирішувати всі
суперечки мирним шляхом<fnref n="565" />.

Історія України другої половини ХХ ст. відображена на тлі
внутрішньо- та зовнішньополітичних транформацій СРСР
цього періоду:

1) умов розгортання «холодної війни» (що супроводжувалося, зокрема, «гонкою озброєнь» та протиборством між військово-політичним союзом НАТО, фактично очолюваного США, та ОВД, очолюваного СРСР, яке спорадично проявлялося у

<footnote n="562">562 Там само. С. 108.</footnote>

<footnote n="563">⁵⁶³ Там само. С. 123.</footnote>

<footnote n="564">⁵⁶⁴ Там само. С. 125.</footnote>

<footnote n="565">565 Там само. С. 127.</footnote>
локальних конфліктах у різних частинах світу, «найбільш го-
стрим та небезпечним» із яких автори вважали Карибську кри-
зу 1962 р., коли «загроза світової ядерної війни ще ніколи не
була такою реальною, як тоді»)<fnref n="566" />;

2) «розрядки» міжнародної напруженості 1970-х – першої половини 1980-х років, у руслі якої «вперше обидві сторони [НАТО та ОВД – П. А.] визнали існування паритету (рівності) своїх стратегічних сил та необхідність його збереження як основи стійких мирних відносин», і заради його забезпечення між СРСР та США було укладено низку важливих договорів для обмеження озброєнь та проведено НБСЄ за участю США, Канади та 33 європейських держав (включно з СРСР та за винятком Албанії), результатом роботи якої стало підписання 1975 р. главами держав і урядів у Гельсінкі Заключного акту, у якому підписанти «давали взаємні зобов’язання поважати цілісність існуючих кордонів держав, їх суверенітет, базові права людини, вживати заходів щодо зміцнення міжнародної безпеки»<fnref n="567" />;

3) «повороту від “розрядки” до конфронтації», коли, зокрема, «в країнах Заходу була розгорнута запекла антирадянська кампанія» після того, коли «наприкінці 1983 р. уряди Англії, ФРН та Італії дали згоду на роміщення американських ракет із ядерними боєголовками на території своїх країн»<fnref n="568" />;

4) розпаду СРСР, який, на думку В. Кошелєва та його колег, був пришвидшений масштабними реформами у межах політики «Перебудови», метою яких було оголошено «побудову “соціалізму з людським обличчям”» паралельно зі «встановленням атмосфери довіри та взаєморозуміння зі західними державами», призвели до колапсу радянської системи та

<footnote n="566">566 Кошелев В. С., Краснова М. А., Кошелева Н. В. Всемирная история Новейшего времени... С. 129–130.</footnote>

<footnote n="567">⁵⁶⁷ Там само. С. 130.</footnote>

<footnote n="568">⁵⁶⁸ Там само. С. 131.</footnote>
соціалістичного табору загалом, тим більше після невдалої
спроби путчу ДКНС «з метою відновлення старого порядку»,
який лише «налякав непередбачуваністю Москви» керівництво
радянських республік та спонукав їх, для збереження власної
влади на місцях, закріпити республіканську незалежність<fnref n="569" />.

І хоча факт зникнення СРСР у виданні сприйняли навіть рад-
ше із жалем, оскільки у підсумку «геополітична ситуація в сві-
ті змінилася на користь США та їх союзників», однак водночас
констатувалося, що наприкінці 1991 р. «всі республіки, що вхо-
дили до складу СРСР, проголосили незалежність, і таким чином
15 незалежних держав, створених на місці Радянського Союзу,
стали суб'єктами міжнародних відносин»<fnref n="570" />. Україна, як відзначе-
но в навчальному виданні, у цих подіях відіграла важливу роль,
оскільки поруч із Росією та Білоруссю виступала державою, чиї
лідери 8 грудня 1991 р. підписанням Біловезької угоди долуча-
лися до розпуску СРСР та створення СНД і заклали юридичну
основу, до якої 21 грудня 1991 рр. доєдналося ще 8 республік
(Азербайджан, Вірменія, Казахстан, Киргизстан, Молдова, Та-
джикистан, Туркменістан, Узбекистан), що, врешті, спонукало
25 грудня 1991 р. М. Горбачова скласти повноваження Прези-
дента СРСР, чим і припинити існування останнього<fnref n="571" />.

Надалі в пострадянському контексті Україна вже як неза-
лежна держава окремо В. Кошелєвим та його співавторами
підручника не розглядається. Втім прикметними є авторські
зауваги, які стосувалися сучасних (станом на час написання
книжки у 2019 р.) «зовнішньополітичних викликів Російської
Федерації», серед яких зазначено, що в той час, як «Сполучені
Штати, давній російський супротивник, сподівалися, що Росія
буде допомагати їм у вирішення різноманітних світових про-
блем, однак ... цього так і не сталося ... США і багато інших

<footnote n="569">569 Там само.</footnote>

<footnote n="570">570 Там само.</footnote>

<footnote n="571">571 Там само. С. 191.</footnote>
держав Заходу стурбовані намірами Російської держави відновити свою минулу могутність ... Своєю чергою, Росія зі стурбованістю спостерігає за просуванням НАТО на Схід, не без підстав вбачаючи в цьому загрозу своїй національній безпеці»<fnref n="572" />. Хоча про початок Росією військової агресії проти України з окупацією Криму та частини Донбасу з 2014 р., які створили реальні (а не надумані) ризики для української національної безпеки зі сторони РФ, у виданні вирішили не згадувати. Як, зрештою, про це жодним чином не зауважили й у виданні цих же авторів зі всесвітньої історії для білоруських одинадцятикласників, що побачило світ у 2021 р.<fnref n="573" />. Хоч в останньому, зокрема, не забули вкотре «нагадати» юним білоруським читачам міфи вже, здавалося би, минулої, радянської епохи: по-перше, про те, що на початку Другої світової війни «під час німецької кампанії у Польщі» СРСР «взяв під свою оборону населення Західної України і Західної Білорусі» унаслідок «визвольного походу Червоної армії», який уможливив «возз'єднання білоруського народу у складі БРСР та українського народу у складі УРСР»<fnref n="574" />; по-друге, свідоме розділення Другої світової війни, розпочатої 1 вересня 1939 р. і завершеної 2 вересня 1945 р., і «Великої Вітчизняної війни радянського народу», яка тривала від 22 червня 1941 р. до 9 травня 1945 р., завершеної начебто «визвольним походом Червоної армії у Європу»<fnref n="575" />.

У контексті новітнього повномасштабного вторгнення РФ проти України, розпочатого офіційною Москвою під приводом

<footnote n="572">572 Кошелев В. С., Краснова М. А., Кошелева Н. В. Всемирная история Новейшего времени... С. 196.</footnote>

<footnote n="573">573 Кошалеў У. С., Кошалева Н. У., Краснова М. А. Сусветная гісторыя, ХІХ – пачатак ХХІ ст.: вучэб, дапам. для 11-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. мовай навучання (з электронным дадаткам для павышанага ўзроўню) / пад рэд. У. С. Кошалева. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2021. С. 206.</footnote>

<footnote n="574">574 Там само. С. 155.</footnote>

<footnote n="575">575 Там само. С. 155–161.</footnote>
недопущення вступу України до НАТО, цей текст, адресований
ще у 2019 р. білоруським дев’ятикласникам, виглядає особли-
во характерним. Це свідчить, що ще за декілька років до т. зв.
«спеціальної воєнної операції» (під такою словесною ширмою
в Росії приховали факт власної військової агресії проти Укра-
їнської держави) інформаційно-психологічна складова підго-
товки до неї була активною та орієнтованою не лише на ро-
сійське чи українське суспільство, але й на населення інших
держав – у цьому випадку Республіки Білорусь.

Водночас певний «пафос» всесоюзного «братерства народів»
і в складі СРСР, і в пострадянську добу між колишніми радян-
ськими республіками був і на сторінках підручника з повоєн-
ної історії Білорусі авторства Віталія Фоміна, Сергія Панова
та Надії Ганущенко, призначеного для учнів 10-го класу (тоді
у межах 12-річної школи), що побачив світ 2006 р.<fnref n="576" />.

Так, уже перший абзац першого параграфу видання розпо-
чинається з твердження, що «під час Великої Вітчизняної війни,
розв'язаної фашистським керівництвом Німеччини, багатьом
братнім народам Радянського Союзу загрожувало ув'язнення і
навіть повне знищення. І лише їхня нечувана мужність, геро-
їзм, самопожертва дали змогу захистити свободу та зберегти
державну незалежність», а наступні десятиліття після Другої
світової війни на просторі СРСР – ніщо інше, як «нова смуга
в історичному розвитку радянського суспільства ... чиєю від-
мінною рисою було духовне відродження»<fnref n="577" />. Водночас, хоч не-
від'ємною частиною цього періоду у підручнику в економічно-
му контексті названо «повернення до тієї моделі суспільного

<footnote n="576">576 Фамін В. М., Паноў С. В., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, 1945–2005 гг.: вучэб. дапам. для 10-га кл. устаноў, якія забяспечваюць атрыманне агул. сярэд. адукацыі, з бел. мовай навучання з 12-гадовым тэрмінам навучання. Мінск: Выдавецкі цэнтр БДУ, 2006. 199 с.</footnote>

<footnote n="577">577 Там само. С. 6.</footnote>
розвитку, яка ... у довоєнний період ... була пов'язана з по-
ступовим формуванням індустріального суспільства», поруч
із нею відновлювалася й довоєнна радянська суспільно-полі-
тична система, яка характеризувалася «існуванням однопар-
тійності, державною власністю на засоби виробництва, впро-
вадженням марксистсько-ленінської ідеології»<fnref n="578" />.

За цього В. Фомін із колегами приділяли увагу й трансфор-
маціям у промисловості та сільському господарстві (після вій-
ни знову колективизованому та підпорядкованому промисло-
вим потребам), і в цьому контексті Україна постала і як одна
з радянських республік, які надавали повоєнну допомогу бі-
лоруській стороні, і яка сама проходила аналогічні соціаль-
но-економічні та суспільно-політичні процеси у зазначений
період<fnref n="579" />. Серед них автори виділяли й явище Хрущовської
відлиги, яка супроводжувалася «десталінізацією – подолан-
ням наслідків культу особи Й. Сталіна та відновленням доб-
рого імені та прав невинно засуджених»<fnref n="580" />. Щоправда, самого
М. Хрущова у підручнику оцінювали неоднозначно: визнаю-
чи систему, яка склалася у часи правління Й. Сталіна в СРСР
у 1930-х роках із її обмеженням прав людини, необґрунтова-
ними покараннями, контролем над усіма сферами суспільного
життя, неприйнятною водночас політику М. Хрущова вважа-
ли «напівзаходами», за яких сталінську політику хоч і визнали
репресивною та засудили, але «суттєвого руйнування системи
не відбулося» і навіть у сфері економіки проведені у цей час
реформи хоч «і сприяли створенню більш сприятливих умов
для промислового розвитку» в СРСР, усе ж здебільшого «були
пов'язані з волюнтаризмом Хрущова, за якого об'єктивні за-
кони розвитку суспільства часто ігнорувалися, а його власні

<footnote n="578">578 Фамін В. М., Паноў С. В., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, 1945–2005 гг. С. 7.</footnote>

<footnote n="579">579 Там само. С. 15–16.</footnote>

<footnote n="580">580 Там само. С. 40.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ–ХХІ століть погляди ставали визначальними»<fnref n="581" /> – як-от, у випадку проголошення 1961 р. завдання завершити перехід до комунізму у 1980-х роках. Проте у книжці все ж визнавали, що саме «Хрущов зробив головне – вивів країну на шлях перетворень»<fnref n="582" />.

Водночас період трансформацій у СРСР середини 1960 – середини 1980-х років у навчальному виданні пов'язували з постаттю очільника КПРС Леоніда Брежнєва (зовсім не згадуючи двох його наступників – Юрія Андропова та Костянтина Черненка), який «сконцентрував свої зусилля на спробах зберегти свою владу і, за можливістю, повернутися до довоєнної радянської політичної системи», хоча, на думку авторів, саме цей час радянської історії сформував серед загалу населення «життєвий оптимізм, їх впевненість у завтрашньому дні, симпатії до ідей соціалізму»<fnref n="583" />. Однак у виданні підтверджували, що до середини 1980-х років СРСР, включно з УРСР, опинився у ситуації, коли надалі забезпечувати високі темпи розвитку економіки на екстенсивній основі завдяки винятково кількісному підвищенню показників стало неможливим, що, врешті, спонукало нового комуністичного керівника М. Горбачова ініціювати реформи з «перебудови тогочасного суспільного ладу» із його демократизації. Хоч і в цьому випадку В. Фомін із колегами зауважували, що й надалі «в економіці зберігалася командо-адміністративна система управління, як і державна власніть на засоби виробництва, а у суспільно-політичному житті – керівна роль комуністичної партії»<fnref n="584" />. Водночас як досягнення тогочасної політики у книжці все ж відзначали проведення на рубежі 1980–1990-х років З'їзду народних депутатів СРСР, на якому, з-поміж іншого, у 1990 р. скасували конституційне положення про

<footnote n="581">581 Там само. С. 41.</footnote>

<footnote n="582">582 Там само.</footnote>

<footnote n="583">583 Там само. С. 42.</footnote>

<footnote n="584">584 Там само. С. 43.</footnote>
керівну в СРСР роль КПРС, що створило сприятливі умови для формування багатопартійності, а також відкритої та го-строї критики радянської дійсності<fnref n="585" />. Остання особливо за-гострилася після аварії на ЧАЕС 26 квітня 1986 р. – наймасш-табнішої техногенної катастрофи ХХ ст., унаслідок якої від радіоактивного забруднення постраждало 17 європейських країн, а «основний удар припав на Білорусь, Україну, Росію»<fnref n="586" />.

За таких обставин «незавершеність процесу демократиза-ції в політичній галузі, певне відставання у науково-техніч-ному розвитку, неможливість реформування централізованої планової економіки, падіння престижу комуністичної партії в суспільстві» на тлі активізації у радянських республіках міц-них національних рухів, які дедалі частіше почали озвучувати ідею суверенітету – політичної незалежності та самостійності держави у внутрішній та зовнішній політиці – зрештою при-звели 1991 р. до припинення існування СРСР та постання на більшості пострадянських теренів СНД<fnref n="587" />.

Україні в цих подіях автори приділили не останню роль – саме українська сторона з новообраним президентом Леоні-дом Кравчуком поруч із російським Главою Держави Борисом Єльциним та тодішнім керівником білоруського парламенту Станіславом Шушкевичем (як учасники зустрічі в Біловезькій пущі 8–9 грудня 1991 р.) постала співініціаторкою юридич-ного припинення існування СРСР як суб’єкта міжнародного права та геополітичної реальності за одночасного створен-ня СНД, що через кілька днів було затверджено білоруським, російським та українськими парламентами, а до кінця грудня 1991 р. до об’єднання приєдналась і більшість інших колишніх

<footnote n="585">585 Фамін В. М., Паноў С. В., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, 1945–2005 гг. С. 44–45.</footnote>

<footnote n="586">586 Там само. С. 85–86.</footnote>

<footnote n="587">587 Там само. С. 115.</footnote>
радянських республік<fnref n="588" /> (хоч у книжці не зазначили, що Україна все ж повноцінним членом СНД так і не стала). У будь-якому разі, характерним є те, що для білоруських авторів ліквідація СРСР та виникнення СНД не були одностайно позитивними процесами, які означали еволюцію дотеперішнього стану речей, оскільки їх «сприйняли у суспільстві неоднозначно, бо, з однієї сторони, розпад Радянського Союзу призвів до падіння рівня життя населення і до численних національних конфліктів у регіонах колишнього СРСР, з іншої сторони, він сприяв оформленню незалежності республік. Розпад СРСР і створення СНД породили у різних суспільних колах гострі суперечки про те, “хто винен”. Єдиного погляду у цьому питанні нема. На долі кожного громадянина ця подія відобразилася по-різному”<fnref n="589" />.

Український чинник, щоправда, часто поруч із російським, послідовно зображений у підручнику як традиційно близький для білорусів: чи то через підкріплену в Православній Церкві «єдність родинних східнослов’янських народів – білоруського, російського та українського, відновлену навіть в умовах порушених поміж них внаслідок розпаду СРСР зв’язків»<fnref n="590" />, чи то враховуючи тезу, що «Білорусь разом з Україною стали першими у світі державами, які добровільно відмовилися від во лодіння ядерною зброєю, ставши учасницями Міжнародного договору про нерозповсюдження ядерної зброї» (щоправда, забувши вказати й Казахстан)<fnref n="591" />, а чи констатуючи, що зі середини 1990-х років пріоритетним напрямком і основою біло руської зовнішньої політики «стало відновлення на рівноправній та взаємовигідній основі зв’язків з державами, які раніше входили до складу СРСР, найперше з Росією та Україною», з

<footnote n="588">588 Там само. С. 121–122.</footnote>

<footnote n="589">589 Фамін В. М., Паноў С. В., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, 1945–2005 гг. С. 122.</footnote>

<footnote n="590">590 Там само. С. 137.</footnote>

<footnote n="591">591 Там само. С. 151.</footnote>
якими, поруч із Казахстаном, із початку 2000-х років було заплановано поглиблювати економічну інтеграцію, свідченням чого стало підписання керівниками Республіки Білорусь, Казахстану, РФ та України у 2003 р. Заяви про формування Єдиного економічного простору<fnref n="592" /> (щоправда, повноцінним членом і цього об'єднання Україна у підсумку так і не стала). Врешті, Україна поруч із РФ, Німеччиною, Польщею, Латвією, Литвою, Італією та Китаем опинилася у підручнику серед списку провідних торговельно-економічних партнерів станом на час видання книжки у 2006 р.<fnref n="593" />.

Вищезгадані твердження В. Фомін із колегами повторювали й у підручнику, що побачив світ 2013 р. – цього разу для одинадцятикласників знову відновленої 11-класної школи. Прикметно, що однією з перших тез, із якої розпочинається книжка, є переконання, що взагалі увесь повоєнний розвиток людства в Європі та світі став можливим лише завдяки «самопожертві народів антигілтерівської коаліції, і перш за все братніх народів Радянського Союзу під час Великої Вітчизняної війни, які врятували народи світу від загрози фашизму»<fnref n="594" />. У дусі такого радянського «братерства» виконані й подальші параграфи підручника, присвячені історії СРСР (зокрема, його складових республік, серед них й України), як це зрештою було і в тексті зразка 2006 р. Водночас і визнавали, що для радянської суспільно-політичної системи протягом декількох десятиліть (і попри періодичні спроби її дещо демократизувати) характерним залишалося існування лише однієї КПРС, яка виконувала як політичні, так і адміністративні

<footnote n="592">592 Фамін В., Паноў С., Ганушчанка Н. Гісторыя Беларусі, другая палова 1940-х гг. – пачатак ХХІ ст. С. 153.</footnote>

<footnote n="593">593 Там само. С. 157.</footnote>

<footnote n="594">594 Фамін В., Паноў С., Ганушчанка Н. Гісторыя Беларусі, другая палова 1940-х гг. – пачатак ХХІ ст.: вучэб. дапам. Для 11-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. мовай навучання / пад рэд. В. М. Фаміна. Мінск: Нацыянальны інстытут адукацыі, 2013. С. 5.</footnote>
функциї, та фактично скеровувала у відповідному руслі роботи всіх органів державної влади та громадських організацій<fnref n="595" />, хоча, мовляв, і попри це населення радянських республік «з надією дивилося у майбутнє і вірило, що воно залежить насамперед від добросовісної праці всіх та кожного»<fnref n="596" />. Втім, як відзначали автори видання, постійна ставка на винятково екстенсивні підходи у розвитку економіки (та ще й з командно-адміністартивною системою керування нею) призвела до стагнації промисловості та сільського господарства, яка, поруч із ідеологічною кризою та ще й на тлі невдалих спроб реформування суспільно-політичної та економічної систем у СРСР під час «Перебудови», які їх не те, що не вирішили, а лише загострили, врешті активізували «відцентрові тенденції, і в результаті привели до розпаду радянської держави та спільного народногосподарського комплексу»<fnref n="597" />. Відтак, перед кожною з новопосталих на пострадянському просторі держав виникла «необхідність докорінної перебудови політичної системи, визначення стратегії і тактики соціально-економічних перетворень»<fnref n="598" /> та потреба «шукати свій вихід з економічної кризи початку 1990-х рр. в умовах переходу від командно-адміністративної системи керування народним господарством до ринкової економіки»<fnref n="599" /> із паралельним становленням «національної державності із дієвою політичною системою, яка ґрунтувалася на принципі поділу влади»<fnref n="600" />.

У контексті пострадянського періоду Україна вже як незалежна держава зображена у навчальному виданні як одна з найбільш пріоритетних напрямків зовнішньої політики Республіки

<footnote n="595">595 Там само. С. 19.</footnote>

<footnote n="596">596 Там само. С. 24.</footnote>

<footnote n="597">597 Там само. С. 85–86.</footnote>

<footnote n="598">598 Там само. С. 118.</footnote>

<footnote n="599">599 Там само. С. 120.</footnote>

<footnote n="600">600 Там само. С. 132.</footnote>
Білорусь ще зі середини 1990-х років, із якою розбудовувалися відносини «на рівноправній та взаємовигідній основі»<fnref n="601" /> як сусідніх держав-співзасновниць ООН, які після 1991 р. добровільно погодилися на статус без'ядерних держав, навіть в умовах, коли «ядерні держави не представили неядерним країнам безумовних гарантій їх безпеки, суверенітету і територіальної цілісності»<fnref n="602" />, а також ключових торговельно-економічних партнерів<fnref n="603" />.

Прикметно, що одним із чинників, який, на думку В. Фоміна та колег, також сприяв збереженню тісних контактів між колишніми радянськими республіками в нових умовах, головно між білоруською, російською та українською сторонами (а відтак – «зміцненню єдності родинних східнослов'янських народів ... та відновленню порушених між ними через розпад СРСР зв'язків») була мережа церков Московського патріархату, діяльність яких зорієнтована на посилення такої «єдності» (вона постала такою, яка, мовляв, «забезпечує суверенітет цих держав [РФ, Білорусі та України – П. А.]», особливо активізувалася після 2009 р., коли Російську Православну Церкву очолив патріарх Московський Кіріл (Гундяєв)<fnref n="604" />.

Водночас (і це, вочевидь, певний реверанс на тлі «охоложження» російсько-білоруських відносин на початку 2010-х років) у підручнику відзначали, що у 2009 р. Білорусь, поруч із Україною, Грузією, Вірменією та Азербайджаном долучилася до ініціативи ЄС «Східне партнерство», що засвідчило, що і у відносин пострадянських держав «з країнами Заходу та Євросоюзом є необмежений потенціал, який може бути реалізований на основі визнання взаємних інтересів на всьому

<footnote n="601">⁶⁰¹ Фамін В., Паноў С., Ганушчанка Н. Гісторыя Беларусі, другая палова 1940-х гг. – пачатак XXI ст. С. 167.</footnote>

<footnote n="602">⁶⁰² Там само. С. 164–165.</footnote>

<footnote n="603">⁶⁰³ Там само. С. 175.</footnote>

<footnote n="604">⁶⁰⁴ Там само. С. 143.</footnote>
загальноевропейському просторі, перш за все в економічній
сфері»<fnref n="605" />. Ба більше — ще у 2013 р. білоруські автори могли
вільно констатувати, що зі середини 1990-х років Білорусь (як
і Україна) долучилася до програми НАТО «Партнерство зара-
ди миру», яка «зорієнтована на створення партнерства як по-
стійного елементу структури європейської безпеки», а сама
білоруська сторона «виходить з того, що ні одна з держав, в
тому числі країни НАТО ... не є потенційним противником»
та «не виступає проти включення до НАТО нових членів, в
тому числі наших сусідів»<fnref n="606" />.

Тим часом у 2006 р. за загальною редакцією Генадія Космача побачив світ і підручник зі всесвітньої історії для білорусських десятикласників (у межах тодішньої 12-річної школи). Характеризуючи повоєнні трансформації в СРСР, зокрема у Радянській Україні, автори книжки констатували, що вони відбувалися «після перемоги радянського народу у Великій Вітчизняній війні», однак не ідеалізували і радянську політичну систему. Ба, навіть навпаки, визнавали, що попри те, що у тодішнього суспільства після війни «з'явилися сподівання на краще життя та демократизацію політичного ладу, однак партійне керівництво, у руках якого перебувала вся повнота влади, не пішло на реформування політичного режиму», а на початку 1950-х років «звеличування особи Сталіна досягнуло свого апогею»<fnref n="607" />.

Епоха М. Хрушова протрактована у підручнику як «від-
лига» із курсом на демократизацію суспільного жит-
тя, зокрема десталінізацією – критикою культу особи,

<footnote n="605">⁶⁰⁵ Там само. С. 171.</footnote>

<footnote n="606">⁶⁰⁶ Там само. С. 172.</footnote>

<footnote n="607">⁶⁰⁷ Космач Г., Лазько Р., Тугай У. Сусветная гісторыя навейшага часу, 1945–2005 гг.: вучзб. дапам. для 10-га кл. устаноў, якія забяспечваюць атрыманне агул. сярэд. адукацьі, з бел. мовай навучання з 12-гадовым тэрмінам навучання / пад рэд. Г. А. Космача; пер. з рус. мовы А. В. Скарахода. 2-е выд. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2006. С. 88.</footnote>
реабілітацією – відновленням прав невинно репресованих та цілих народів, депортованих у часи правління Й. Сталіна, появою покоління «шістдесятників» – «людей, які виступали за демократизацію радянського суспільно-політичного ладу», та дисидентів – «членів суспільства, які думали по-іншому і виступали проти правління КПРС»<fnref n="608" />, але загалом, на думку авторів видання, така політика проводилася у певних межах, щоб не скомпрометувати партійних лідерів та радянську суспільно-політичну систему, а сам М. Хрущов ніколи і не ставив на порядок денний питання докорінного реформування соціалістичного ладу, а попри критику культу особи Й. Сталіна, надалі були присутні і контроль держави над суспільним життям, і державна власність на засоби виробництва, і марксистсько-ленінська ідеологія<fnref n="609" />. Водночас характерно, що у підручнику не без певного радянського пафосу та ностальгії зазначали, що, мовляв, і за таких обставин «практично весь радянський народ підтримував політику КПРС. Радянські люди щиро вірили в можливість побудови комуністичного суспільства і вважали радянський соціалістичний лад найпередовішим у світі. Це давало людині впевненість у завтрашньому дні, адже в СРСР не було безробіття, існувала розгалужена система соціального забезпечення, включаючи безкоштовну освіту та медичне обслуговування, система відпочинку населення. Радянські люди по праву пишалися великими досягненнями СРСР у галузі науки, освіти і культури»<fnref n="610" />.

Окрім того, навіть після приходу до влади 1964 р. Л. Брежнева, який поступово згорнув політику десталінізації, а до кінця 1970-х рр. «проявилися елементи застою у громадсько-політичному житті СРСР», на думку Г. Космача та його колег, «для

<footnote n="608">⁶⁰⁸ Космач Г., Лазько Р., Тугай У. Сусветная гісторыя навейшага часу, 1945–2005 гг. С. 101–102.</footnote>

<footnote n="609">⁶⁰⁹ Там само. С. 88.</footnote>

<footnote n="610">⁶¹⁰ Там само.</footnote>
радянського суспільства були характерними оптимізм, привабливість ідей соціалізму, соціальна справедливість, співпраця між радянськими республіками»<fnref n="611" />. Втім у підручнику були змушені визнати, що до середини 1980-х років у СРСР окреслився спад не лише в суспільно-політичному, але й економічному житті, що не могли подолати наступники Л. Брежнева ні Ю. Андропов (характерно, що у книжці цього колишнього багаторічного очільника КДБ СРСР окреслили «людиною незвичайного розуму»), який безуспішно хотів вивести СРСР із кризи введенням жорсткого порядку, зміцненням дисципліни, боротьбою з порушенням законів, ні К. Черненко, який очолив КПРС уже у важкому стані, призвівши хіба що ще до більшого «застою»<fnref n="612" />.

Як відзначено у виданні, черговою спробою вийти з кризової ситуації мали стати реформи, ініційовані керівником КПРС у 1985–1991 рр. М. Горбачовим у руслі політики «Перебудови», зокрема характеризованими політикою гласності, відкритою критикою сталінізму та загальною демократизацією в СРСР, на тлі якої сформувалася й багатопартійність. Однак, як відзначили у книжці, насправді вкотре йшлося про насправді намагання збереження старої адміністративно-командної системи (або принаймні нерозуміння, як саме її потрібно трансформувати<fnref n="613" />), що разом із «нерішучістю та помилками М. С. Горбачова призвело до того, що реформи виявилися неефективними, та врешті спровокували руйнацію радянської суспільно-політичної системи, що стало однією з причин розпаду СРСР»<fnref n="614" />. Ще одним ударом і по радянській економіці (і без того на той момент ослабленій), і по рівню довіри суспільства до влади, на думку Г. Космача та його колег, стала трагедія на ЧАЕС 26 квітня 1986 р., за якої «керівництво КПРС певний час тримало в

<footnote n="611">⁶¹¹ Там само. С. 89.</footnote>

<footnote n="612">⁶¹² Там само. С. 126–127.</footnote>

<footnote n="613">⁶¹³ Там само. С. 129.</footnote>

<footnote n="614">⁶¹⁴ Там само. С. 89.</footnote>
секреті масштаби катастрофи і її наслідки, що відіграло фатальну роль у долі сотень тисяч людей»<fnref n="615" />.

У контексті розпаду СРСР активно згадується й Україна, яка спочатку, поруч із іншими радянськими республіками, прийняла закон про суверенітет, «який робив її фактично незалежними від Москви» (в той час, як Литва, Латвія та Естонія взагалі заявили про вихід зі складу СРСР), а у грудні 1991 р. керівництво України поруч із очільниками Росії та Білорусі безпосередньо долучилися до припинення існування СРСР та утворення СНД (хоч, і це прозвучало у підручнику з певною претензійністю, зробили це без особистої участі партійного очільника М. Горбачова)<fnref n="616" />. Врешті як мінімум двозначне (якщо не негативне) ставлення авторського колективу до факту розпаду СРСР прочитується з абзацу, у якому стверджено, що і сьогодні Біловезька угода та її наслідки оцінюються від переконання, що йдеться про те, що «сталася найбільша трагедія радянської історії, оскільки перестала існувати велика держава, яку протягом кількох десятиліть створював і відбудовував багатонаціональний радянський народ», до тези, що «розпад СРСР був цілком закономірним, оскільки Союз не міг існувати в тому вигляді, в якому він був створений у 1922 році і не було можливості підписати новий Союзний договір», хоч у будь-якому разі фактом залишилося те, що після подій кінця 1991 р., як відзначали у книжці, «у різних регіонах СНД почався період гострих конфліктів»<fnref n="617" />.

А поміж тим, як підсумовували у підручнику, після грудня 1991 р. усі колишні радянські республіки, зокрема Україна, таки встали на шлях самостійного розвитку, і в таких нових, уже пострадянських, умовах «перед ними відкривалися

<footnote n="615">⁶¹⁵ Космач Г., Лазько Р., Тутай У. Сусветная гісторыя навейшага часу, 1945–2005 гг. С. 129.</footnote>

<footnote n="616">⁶¹⁶ Там само. С. 89.</footnote>

<footnote n="617">⁶¹⁷ Там само. С. 133–134.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ–ХХІ століть
різні варіанти вирішення соціально-економічних і політичних
проблем, однак основний керунок розвитку ... визначався ру-
хом до постіндустріального суспільства, що на практиці озна-
чало радикальне технологічне переоснащення економіки з од-
ночасною перебудовою її структури», для чого в найкоротші
терміни (і з мінімальними втратами) необхідно було перейти
до ринкової економіки<fnref n="618" />.

Колектив авторів підручника 2009 р. для білоруських оди-
надцятикласників на чолі з Є. Новиком недвозначно констату-
вав, що «Перебудова, розпочата для вдосконалення соціалізму,
завершилася його знищенням»<fnref n="619" />, а у Біловезькій пущі 8 груд-
ня 1991 р. керівники Росії, Білорусі та України, денонсуючи
договір 1922 р., чим фактично юридично оформлюючи завер-
шення існування СРСР, робили це, мовляв, «ігноруючи волю
своїх народів, виражену на загальносоюзному референдумів
17 березня 1991 р. ... остаточно знищивши велику і могутню
державу [такою у книжці автори вважали СРСР – П. А.]»<fnref n="620" />.
Йшлося про Всесоюзний референдум про збереження СРСР,
під час якого справді майже 78 % підтримали його ідею, хоч
Є. Новик із колегами забули загадати про, наприклад, Всеук-
раїнський референдум 1 грудня 1991 р., за результатами яко-
го понад 90 % тих, хто проголосував, підтримав Акт проголо-
шення незалежності.

Втім тенденційні, а моментами відверто пропагандистські
в радянському стилі кліше для цього видання – почасти річ
звична. Наприклад, описуючи геополітичні події ще 1939 р.
напередодні Другої світової війни, Є. Новик із колективом

<footnote n="618">618 Там само. С. 135.</footnote>

<footnote n="619">⁶¹⁹ Новік Я., Качалаў І., Цяплова В. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст.: вучэб. дапам. для 11-га кл. агульнаадукац. устаноў з беларус. мовай навучання / пад рэд. Я. К. Новіка. Мінск: Выд. Цэнтр БДУ, 2009. С. 196.</footnote>

<footnote n="620">620 Там само. С. 195.</footnote>
авторів відзначали, що німецько-радянський Договір про ненапад (Пакт Ріббентропа-Молотова) був із боку Москви винятково вимушеним кроком, щоб «виграти час для завершення заходів зі зміцнення обороноздатності країни, відвести загрозу створення єдиного антирадянського фронту» в умовах, коли Англія та Франція відмовилися від пропозиції СРСР створити систему колективної безпеки у Європі, натомість проводячи політику «примирення у відносинах з фашистською [саме такий термін вжито у книжці замість «нацистської» – П. А.] Німеччини», мовляв, такими діями «свідомо штовхаючи фашистів на Схід»<fnref n="621" />. І хоч у виданні відзначали, що внаслідок підписання пакту й Німеччина «отримала свободу дій для поширення агресії проти країн Європи», але завдяки таємному додатковому протоколу, який визначав розподіл сфер впливу у Центрально-Східній Європі поміж німецькою та радянською сторонами, вдалося нібито й здійснити «акт історичної справедливості» спершу із включенням до СРСР Західної Білорусі та Західної України (унаслідок «извольного походу Червоної армії»), а згодом – і країн Балтії<fnref n="622" />. Принагідно відзначимо, що схожі тези висловлювалися й у посібнику з повного курсу історії Білорусі, призначеного для старшокласників та абітурієнтів, що вийшов у 2005 р. у співавторстві Юрія Казакова, Павла Лойка та інших, де стверджували, що і таємний протол-додаток до Пакту про ненапад від 23 серпня 1939 р. між СРСР та Німеччиною, і підписаний між ними ж через місяць Договір про дружбу та кордон від 28 вересня 1939 р. «об'єктивно відновлювали національно-територіальну цілісність білоруського та українського народів, порушену умовами Ризького договору 1921 р., хоч і порушували загальновизнані норми міжнародного права», а Червону армію, яка «17 вересня 1939 р. ...

<footnote n="621">⁶²¹ Новік Я., Качалаў І., Цяплова В. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст. С. 149–150.</footnote>

<footnote n="622">⁶²² Там само. С. 150.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ-ХХІ століть розпочала визвольний похід в Західну Білорусь та Західну Україну ... населення зустрічало як рятівників, з надією, хлібом-сіллю»<fnref n="623" />.

Однак, повертаючись до підручника авторства Є. Новика та його колег, і в пострадянських умовах Україна щодо Білорусі зображена як одна зі сусідніх держав, з якою немає територіальних суперечок, як ще одна держава, яка, як і білоруська сторона, у 1990-х роках добровільно перейшла у статус без'ядерних держав, відмовившись від власного ядерного арсеналу<fnref n="624" />, а також ще одна держава із реноме країн-співзасновиць ООН, яка, як і Білорусь, свого часу була удостоена такого статусу, хоч у виданні визнавали, що сталося це і через «внесок народу України у перемогу над Німеччиною» у роки Другої світової війни, але й також за «бажанням політичного керівництва СРСР мати більше голосів у цій міжнародній організації»<fnref n="625" />.

Подібно й у курсі лекцій для білоруської вищої школи, зокрема студентів історичних факультетів, що вийшов 2002 р. у підготовці П. Бригадіна і колективу авторів, зазначали, що Білорусь поруч із Україною та Казахстаном у 1990-х роках напрацьовувала міжнародно-правову базу переходу до статусу без'ядерних та нейтральних держав. Зокрема, простежувалося, що ще 23 лютого 1992 р. США, Росія, Україна, Білорусь та Казахстан підписали Лісабонський протокол до Договору між СРСР та США про скорочення стратегічних наступальних озброєнь, згідно з яким три останні держави брали на себе зобов'язання ліквідувати або передати Росії всі стратегічні ядерні

<footnote n="623">⁶²³ Козаков Ю., Лойко П., Ходин С. и др. История Беларуси: полный курс: пособие для старшеклассником и поступающих в вузы / под. ред. проф. О. Яновского и доц. А. Кохановского. Минск: ЧУП «Изд-во Юнипресс», 2005. С. 298.</footnote>

<footnote n="624">⁶²⁴ Новік Я., Качалаў І., Цяплова В. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст... С. 205–206.</footnote>

<footnote n="625">⁶²⁵ Там само. С. 183.</footnote>
боєголовки. Водночас 6 липня 1992 р. Україна і 8 держав СНД (серед них – й Білорусь) підтвердили, що підтримують участь Росії у договорі про нерозповсюдження ядерної зброї як держави-володарки колись радянської ядерної зброї, чим, фактично, «юридично вирішили питання про правонаступництво [СРСР – П. А.], і Російська Федерація стала єдиною власницею ядерної зброї»<fnref n="626" />. Україну, поруч із РФ та Польщею, білоруські автори зобразили як найбільшого торговельного партнера Республіки Білорусь у 1990-х роках.

Схожі думки щодо білорусько-українських відносин у пострадянську добу окреслені в посібнику авторства В. Снапковського, у якому Україна, поруч із Росією, ЄС, СНД, «глобальним Півднем» та США, згадана як основний пріоритетний напрямок сучасної зовнішньої політики Республіки Білорусь, як один із її ключових торговельних партнерів, а також сусідньої держави зі «значним політичним, економічним та культурним потенціалом, використання якого вигідне для Республіки Білорусь в процесах поглиблення двостронньої та багатосторонньої співпраці»<fnref n="627" /> (принаймні, так виглядало станом на 2013 р., коли посібник побачив світ). Ба більше, саме Українська держава і США згадані у книжці як перші держави світу, які загалом визнали наприкінці грудня 1991 р. незалежність Білорусі та встановили з нею дипломатичні відносини<fnref n="628" />, а 1 червня 1992 р. Україна стала, як відзначав В. Снапковський, ще й першою державою, яка безпосередньо відкрила своє дипломатичне представництво в Республіці Білорусь<fnref n="629" />. Окрім того, Україна названа і серед держав, які ще з 1990-х років послідовно

<footnote n="626">⁶²⁶ Брыгадзін П. І., Ладысеў У. Ф., Зялінскі. П. І. [і інш.]. Гісторыя Беларусі: у 2 ч. Ч. 2. С. 593–594.</footnote>

<footnote n="627">⁶²⁷ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси. С. 407, 416.</footnote>

<footnote n="628">⁶²⁸ Там само. С. 407.</footnote>

<footnote n="629">⁶²⁹ Там само. С. 459.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ-ХХІ століть підтримували білоруську ініціативу зі створення у Центрально-Східній Європі без'ядерної зони<fnref n="630" />.

Зрештою, в одному з найновіших на сьогодні підручників із модерної історії Білорусі О. Касовіча, А. Солов'янова та їхніх колег причини припинення існування СРСР – «грубі попилки політичного керівництва країни, внутрішня боротьба за владу між М. С. Горбачовим і Б. М. Єльциним, зростання націоналістичних настроїв і небажання окремих республік підкорятися центру, непродумані і тому невдалі економічні реформи, а також пряма зацікавленість західних держав в ослабленні і ліквідації Радянського Союзу», до того ж цього разу абсолютно безальтернативно констатувалося, що розпад СРСР був «найбільшою геополітичною катастрофою ХХ століття, яка призвела до численних збройних конфліктів між колишніми братніми радянськими республіками, кровопролитних громадянських війн, руйнування цілих виробництв і сільського господарства, появи тіньової економіки та організованої злочинності, демографічних проблем і бідності ... наслідки чого долалися понад десятиліття»<fnref n="631" />. Вочевидь, у цьому випадку вже далася взнаки політична кон'юнктура, яка стала після сумнозвісних подій серпня 2020 р., пов'язаних із придушенням протестів, зорієнтованих як проти незаконно обраного на президентських виборах 9 серпня 2020 р. О. Лукашенка, який вирішив вкотре узурпувати владу в Білорусі, так і проти його проросійського курсу.

Характеризуючи зовнішню політику Республіки Білорусь станом на початок 2020-х років, колектив авторів відзначав, що білоруська сторона «виходить з принципів незастосування сили або загрози силою, мирного вирішення спорів ... дотримується єдиних підходів до розвитку відносин з усіма іноземними

<footnote n="630">630 Там само. С. 410.</footnote>

<footnote n="631">631 Касовіч А., Барабаш Н., Корзюк А. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст. С. 42.</footnote>
партерами, як на Сході, так і на Заході ... міжнародний діалог
на принципах добросусідства, миру, рівноправності та взаємо-
поваги, невтручання у внутрішні справи інших держав», і хоч
левову частку склали пасажі, присвячені білорусько-російській
співпраці та участі Білорусі в рамках Організації договору про
колективну безпеку, однак у виданні міститься й переконан-
ня, що Білорусі «важливі взаємовигідна співпрація з народам
України, Польщі, Литви, Латвії як з історичними сусідами,
близькими за менталітетом, історією і навіть за міжлюдськими,
свояцькими зв'язками, які є важливими партнерами в регіоні,
potenціал співпраці з якими далеко не вичерпаний»<fnref n="632" />. Врешті,
відзначаючи той факт, що у ХХІ ст. Мінськ уже неодноразово
ставав міжнародним майданчиком, «на якому обмірковувалися
та пропонувалися шляхи вирішення складних світових та ре-
гіональних проблем», О. Касовіч із партнерами наголошували,
що саме білоруська столиця стала місцем підписання Мінських
угод – «міжнародно визнаної основи врегулювання конфлікту в
Україні» (так у книжці названо війну, яку розпочала ще 2014 р.
РФ проти Української держави) та локацією регулярного прове-
дення засідань Тристоронньої контактної групи «Україна–Росія–
ОБСЄ» із мирного врегулювання ситуації на Сході України<fnref n="633" />.

На відміну від російських істориків, які одразу ж із по-
чатком російського повномасштабного вторгнення до Укра-
їни 24 лютого 2022 р. оперативно почали вносити зміни й у
гуманітарні навчальні видання (що, зрештою, відбувалося й
після окупації Криму та частини українського Донбасу після
2014 р.)<fnref n="634" />, у білорусській дидактиці історії ці зміни поки що є

<footnote n="632">632 Касовіч А., Барабаш Н., Корзюк А. і інші. Гісторыя Беларусі, ХІХ – пачатак ХХІ ст. С. 144.</footnote>

<footnote n="633">633 Там само. С. 145.</footnote>

<footnote n="634">634 Дет. див. Удод О. А. (кер.), Віднянський С. В. та ін. Російські під-
ручники з історії: школа ненависті і ворожнечі. Аналітична запис-
ка / відп. ред. В. А. Смолій. Київ, 2023. 57 с.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ-ХХІ століть помітно інертнішими щодо оцінок сучасних процесів та й перевидань минулих і створення нових підручників і посібників з історії з 2022 р. чисельно не відбулося.

Однак виняток (досить вагомий) у цьому контексті становить хіба що навчальний посібник для білоруських дев’ятита одинадцятикласників, присвячений історії Другої світової війни та участі у ній СРСР (а у виданні це із радянським пафосом назвали «Великою Вітчизняною війною радянського народу»), що вийшов у світ 2022 р. за загальною редакцією Олександра Ковалені. Формально, на перший погляд, навчальне видання справді стосується винятково подій 80-літньої давності. Хоча насправді (бо ж невипадково книжка з’являєся якраз на тлі розгортання російської військової агресії) вочевидь його метою було донести сучасним юним білорусам, на прикладі подій минулого, необхідне для сучасної білоруської влади – відвертого союзника Росії у теперішній війні проти України – бачення й сучасної геополітики, зокрема щодо Української держави та країн Заходу.

Чи не з цим пов’язаний той факт, що розпочинається посібник власне з уривку виступу самопроголошеного Президента Республіки Білорусь О. Лукашенка під час церемонії покладання вінків до монументу Перемоги 9 травня 2022 р., де він відзначав «горе і смерть, які принесли світу гітлерівські кати», наголошуючи, що «нас, білорусів, росіян, українців вони хотіли стерти з лиця землі, а разом з нами – євреїв, циганів, татарів та, на їхню думку, інших “недолюдей”»<fnref n="635" />. Твердження виглядало би цілком справделивим, якби очільник Білорусі вказав на той факт, що просто в час його виступу російські війська вже третій місяць поспіль запускали ракети по мирних

<footnote n="635">⁶³⁵ Каваленя А. А. [і інш.]. Вялікая Айчынная вайна савецкага народа (у кантэксце Другой сусветнай вайны): вучэб. дапам. для 9 (11) кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з бел. мовай навучання / пад рэд. А. А. Кавалені. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2022. С. 5.</footnote>
невійськових об'єктах в Україні, залишили після свого відходу з Київщини, Чернігівщини та Сумщини пограбовані й заміновані помешкання та масові вбивства цивільних осіб, продовжуючи численні військові злочини й на надалі окупованих територіях України, але про це він волів жодним чином не згадувати.

Натомість у передмові автори видання не забули у звичному для насамперед російської та проросійської історіографії стилі ледь не зі жалем зауважити, що сьогодні «історія Великої Вітчизняної війни залишається фронтом гострої ідеологічної та інформаційного-психологічної боротьби», до того ж «робляться спроби переглянути її результати, свідомо викривити картину війн, особливо фальсифікуючи обвинувачення СРСР у розв'язанні Другої світової війни»<fnref n="636" />. Виявляється, що ґрунтування на беззаперечних фактах співпраці нацистської Німеччини та Радянського Союзу напередодні Другої світової війни та, зокрема, співескалація СРСР початку глобального військового протистояння шляхом нападу на Польщу, а пізніше на країни Балтії, на думку авторів посібника, ніщо інше, як «ставлення під сумнів найсвятішого – значення перемоги Радянського Союзу у Великій Вітчизняній війні»<fnref n="637" />. Останню у виданні визначали як «справедливу визвольну війну народів СРСР проти нацистської Німеччини та її сателітів, складову частину Другої світової війни»<fnref n="638" />.

А от щодо теперішньої російсько-української повномасштабної війни, спричиненої правонаступницею СРСР РФ проти іншої незалежної держави, у виданні воліли не згадувати, лише дуже загально відзначивши, що і сьогодні «людство не відмовилося від війни як способу вирішення міждержавних проблем ... локальні конфлікти спалахують у різних регіонах

<footnote n="636">⁶³⁶ Каваленя А. А. [і інш.]. Вялікая Айчынная вайна савецкага народда... С. 6.</footnote>

<footnote n="637">⁶³⁷ Там само. С. 6.</footnote>

<footnote n="638">⁶³⁸ Там само. С. 9.</footnote>
планети і у ХХІ ст. ... Останнім часом багато зроблено для
досягнення злагоди між країнами та народами, але ситуація
у світі залишається складною ... Людство не застраховане від
можливості початку нової світової війни»<fnref n="639" />. Але як у посіб-
нику заперечувався факт співпричетності СРСР до розпалю-
вання Другої світової війни, так і взагалі не згадувалось те,
що, ймовірно, саме союзна для Білорусі РФ може цілком ста-
ти співвинною у розгортанні третього глобального військо-
вого протистояння.

Тим часом, описуючи переддень Другої світової війни, О. Ка-
валеня з колегами вже у звичній і для своїх попередників – авто-
рів навчальних видань з історії – формі стверджували, що у той
час, коли наприкінці 1930-х років СРСР «продовжував засто-
совувати кроки, аби залучити уряди Великобританії та Фран-
ції до створення системи колективної безпеки у Європі», ці дві
держави не лише «умиротворювали» нацистську Німеччину,
а, мовляв, підштовхували її до збройного конфлікту з СРСР. У
таких умовах останній, начебто, і вирішив піти на переговори
з офіційним Берліном, які у підсумку завершилися підписан-
ням 23 серпня 1939 р. Договору про ненапад із таємним додат-
ковим протоколом, які, врешті, «допомогли відсунути на захід
[радянський – П. А.] кордон, розколоти коаліції країн “осі”, бо
Японія протрактувала угоду як зраду Німеччини і відмовила-
ся від планів нападу на СРСР, що значною мірою знизило для
нього вірогідність війни на два фронти»<fnref n="640" />.

Виправдовували на сторінках видання й вторгнення Чер-
воної армії до Польщі: мовляв, у перші дні вересня 1939 р.,
«попри численні спроби німецької сторони змусити СРСР
вступити у війну, радянський уряд всіляко демонстрував стри-
маність і лише 17 вересня 1939 р. військо Червоної армії пе-
рейшло кордон польської держави і почало похід у Західну

<footnote n="639">⁶³⁹ Там само. С. 6–7.</footnote>

<footnote n="640">⁶⁴⁰ Там само. С. 22.</footnote>
Білорусь та Західну Україну ... коли уряд Польщі вже поки-
нув Варшаву»<fnref n="641" />. Та й місцеве білоруське та українське насе-
лення, за твердженням авторів видання, «зі захопленням ві-
тало Червону армію», а відтак «активно допомагало її воїнам,
створюючи партизанські загони і самостійно визволяючи на-
селені пункти»<fnref n="642" />. Ба більше, й німецько-радянський Договір
про дружбу і кордон від 28 вересня 1939 р. виправдовувався у
виданні тим, що закладена у ньому демаркаційна лінія по річ-
ках Нарва, Західний Буг та Сян «в основному співпадала з “лі-
нією Керзона”, яка у свій час була визнана Великобританією
та Францією»<fnref n="643" />. Зрештою, у виданні не приховували, що «воз-
з’єднання західних земель Білорусі та України з СРСР», окрім
ідеологічного аспекту, покращило геополітичне, військово-е-
кономічне та стратегічне значення самого Радянського Сою-
зу, адже в результаті «більш ніж на 250 кілометрів відсунула-
ся західна межа [СРСР – П. А.], що було важливим чинником
зміцнення безпеки країни»<fnref n="644" />.

Водночас, хоч у посібнику й визнавали факт, що серед на-
селення західних регіонів України та Білорусі (а пізніше – й
країнах Балтії) була та частина, яка не сприймала радянську
владу, у цьому контексті автори обмежилися лише загальним
твердженням про розгортання на цих теренах антирадянсько-
го руху і, відповідно, заувагою, що «ще до початку нацистської
окупації литовські, латвійські, естонські, українські і польські
національні сили створили широку мережу нелегальних орга-
нізацій, які вели боротьбу проти радянських органів влади та
партійних активістів»<fnref n="645" />.

<footnote n="641">⁶⁴¹ Каваленя А. А. [і інш.]. Вялікая Айчынная вайна савецкага народда... С. 28.</footnote>

<footnote n="642">⁶⁴² Там само. С. 30.</footnote>

<footnote n="643">⁶⁴³ Там само.</footnote>

<footnote n="644">⁶⁴⁴ Там само. С. 42.</footnote>

<footnote n="645">⁶⁴⁵ Там само. С. 36.</footnote>
Характерно, що, описуючи нацистський «новий порядок», встановлений на окупованих територіях, зокрема в Україні, білоруські історики (і тут, вочевидь, вже без теперішньої кон'юктури в Білорусі не обійшлося) акцентували й на тому, що для підтримки тамтешнього порядку створювалися «карні формування ... з числа українців, латвійців, естонців, літовців та інших народів Радянського Союзу», і «ці величезні військові поліцейські колабораціоністські сили брали участь у каральних операціях, виявленні та знищенні “політично небезпечних” осіб»<fnref n="646" />. Ба більше, у трагедії білоруського с. Хатинь, де 22 березня 1943 р., за твердженням авторів видання, заживо було спалено 149 осіб, із них – 76 дітей, у посібнику недвозначно звинувачували 118-й батальон шуцманшафту, який «складався в основному з українців» та осіб із батальону СС «Дирлевангер», «який відзначався нечуваною жорстокістю»<fnref n="647" />. Натомість боротьба українського національного підпілля проти нацистів у західних регіонах України проігновована у книжці цілковито – мовляв, окрім радянських партизан проти націонал-соціалістичного режиму в регіоні боротлися ще хіба що представники польського підпілля та Армії Крайової, які «мали на меті визволення Польщі і відновлення її у межах до вересня 1939 р.», хоч і щодо них білоруські історики мали неоднозначну оцінку, оскільки хоч «поляки вели боротьбу з німецькими агресорами, інколи і у співпраці з радянськими партизанами, у той же час мали місце й випадки збройних конфліктів між ними»<fnref n="648" />.

Втім левова частка згадок про Україну у книжці стосувалася радше перебігу бойових дій у 1941–1944 рр. (від нападу вермахту на терени Західної України чи Київської оборонної операції влітку–восени 1941 р. аж до вигнання нацистського

<footnote n="646">⁶⁴⁶ Там само. С. 99.</footnote>

<footnote n="647">⁶⁴⁷ Там само. С. 102.</footnote>

<footnote n="648">⁶⁴⁸ Там само. С. 138.</footnote>
війська з України восени 1944 р. (у посібнику останнє фігу-
рує однозначно як «визволення України» червоноармійця-
ми))<fnref n="649" /> та позитивного зображення українства – прикметно,
що лише того, яке підтримувало радянську владу, — з особли-
вим розглядом діяльності в Україні радянського підпілля, зо-
крема участі останнього у «рейкових війнах», диверсіях у тилу
Вермахту, безпосередньо у бойових діях із противником, пар-
тизанських рейдах<fnref n="650" />.

Врешті, вивищуючи радянський контекст Другої світової війни, білоруські автори констатували, що саме радянсько-німецький фронт «залишався головним фронтом Другої світової війни ... при максимально позитивній оцінці внеску союзників у розгром фашистської коаліції повага до історичної правди вимагає сказати, що доля Другої світової війни вирішувалася все ж у Росії, Україні та Білорусі, а не в африканській пустелі чи на тихоокеанських атолах»<fnref n="651" />.

Жодним чином не применшуючи внеску в перемогу у війні
народів, які проживали в СРСР, тим паче українського, варто
відзначити, що у посібнику все ж, як виглядає, пріоритетним
завданням було не розповісти білоруським старшокласникам
про чин (і про жертовність) самих військовиків, а створити
ідеалізований образ самого радянського керівництва та ра-
дянської військової потуги. Так, Червона армія за такої конфі-
гурації постала неабиякою рятівницею та захисницею Європи
та світу загалом, оскільки «не тільки визволила народи СРСР,
але й врятувала від “коричневої чуми” країни Європи, Азії та
Африки, дякуючи мужності бійців та командирів, таланту ра-
дянських воєначальників, саможертовності працівників тилу,

<footnote n="649">⁶⁴⁹ Див. напр.: Каваленя А. А. [і інш.]. Вялікая Айчынная вайна савецкага народа... С. 198.</footnote>

<footnote n="650">⁶⁵⁰ Каваленя А. А. [і інш.]. Вялікая Айчынная вайна савецкага народა... С. 129-135.</footnote>

<footnote n="651">⁶⁵¹ Там само. С. 184.</footnote>
діям партизанів та підпільників та завдяки спільним зусиллям
зі союзниками були зупинені та розбиті німецько-фашистські
загарбники та японські мілітаристи»<fnref n="652" />. Поміж тим О. Кавале-
ня з колегами все ж визнавали й той факт, що внесок «народів
Білорусі та України» у перемогу над Німеччиною таки був від-
значений учасниками антигітлерівської коаліції, що спонука-
ло запросити їхніх делегатів на установчу конференцію ООН
у Сан-Франциско, і таким чином БРСР та УРСР опинилися се-
ред держав-засновниць. Однак, як виглядае, ключовий меседж
фінальної частини видання полягав навіть не в цьому (і знову
не без впливу сучасної антизахідної кон’юктури в Білорусі) –
на тлі тверджень про «масовий патріотизм, мужність, самовід-
даність, морально-політичну співдружність народів СРСР», які
дозволили зробити так, щоб «радянський народ не скорився
перед могутністю німецької військової машини, як це сталося
зі західними державами, а вистояв, знайшов у собі сили, щоб
переламати хід небаченої в історії боротьби, здобути остаточну
перемогу», адже, мовляв, «оборона Вітчизни стала ідеєю, яка
об’єднала радянське суспільство, це була праведна справа, ра-
дянський солдат зміг зберегти та проявити найкращі людські
якості: природний розум, безстрашність та мужність, висо-
ку фізичну та військову підготовку, почуття дружби і братер-
ства, самовідданість, стійкість, готовність долати надзвичайні
виклики, які виявилися непосильними для інших»<fnref n="653" />. Врешті,
поруч із аполегетикою радянської сторони у тексті видання
був і досить промовистий та відвертий «випад» проти сторо-
ни американської: мовляв, саме США були «єдиною країною
у світі, чия економіка вийшла з Другої світової війни значно
зміцнілою, у роки війни на її території військові дії не велися,
ї національний дохід зріс більш, ніж удвічі, зросла середня за-
робітна плата, зросли споживчі видатки населення, фактично

<footnote n="652">⁶⁵² Там само.</footnote>

<footnote n="653">⁶⁵³ Там само. С. 206.</footnote>
зникло безробіття ... до кінця війни в США було зосереджено близько 70 % світових запасів золота ... тому після Другої світової війни в США закріпилася назва “хороша війна”»<fnref n="654" />.

Загалом, дидактичний доробок О. Кавалені та його колег є наочним прикладом того, як за допомогою нібито формально винятково історичного матеріалу можна створити відповідні установки для відображення сучасної геополітичної реальності (принаймні, необхідні для поточної державної верхівки в Республіці Білорусь).

Таким чином, серед етапів української минувшини ХХ-ХХІ ст., зображених у білоруських навчальних виданнях з історії, є й радянський період (який, як і у випадку з Російською імперією, для більшості і білоруських, і українських земель спільний часовим проміжком перебування в одній державі, навіть хоч і в статусах окремих радянських республік), у якому можна виділити й міжвоєнний проміжок (на більшості українських теренів тоді закріпилася радянська влада, за винятком західноукраїнських), Другу світову війна та повоєнний час, а також перші пострадянські дестиліття, протягом яких відбулося становлення України як самостійної та незалежної держави.

Спільним пасажем проаналізованих білоруських навчальних видань є переважно позитивне зображення більшовицького чинника у протистоянні з різними силами на просторі колишньої Російської імперії на рубежі 1910-1920-х років, серед останніх переважно згадуються білогвардійці та збройні сили щойно посталої після Першої світової війни Польщі і фактично ігноруються згадки про будь-які українські військові формування (а якщо про них і зазначено, то в негативній конотації), і у всякому разі саме радянська сторона трактується як чи не найконструктивніша у тодішніх умовах, якій, зрештою, вдалося зберегти владу на більшості української території, які

<footnote n="654">⁶⁵⁴ Каваленя А. А. [і інш.]. Вялікая Айчынная вайна савецкага народда... С. 206.</footnote>
Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна ХХ–ХХІ століть
склали у підсумку радянську Україну, що стала складовою (і
співзасновницею) СРСР.

Саме існування радянської системи у міжвоєнний час у бі-
лоруських дидакичних матеріалах оцінено двояко. З одного
боку, більшість авторів відзначила формування в СРСР, зокре-
ма в Радянській Україні, у зазначений період режиму та культу-
особи Й. Сталіна, супроводжуваний політичними репресіями
та перетворенням КПРС на, де-факто, виконавця функцій орга-
нів державної влади на тлі встановлення всепануючої держав-
ної марксистсько-ленінської ідеології. З іншого боку, у дослі-
джених навчальних виданнях здебільшого позитивно оцінено
радянську економічну політику 1920–1930-х років, і хоч поча-
сти йшлося і про недоліки такої економічної політики у селах
(неоплачувані “трудодні”, боротьба з “кулаками”), проте ні про
Голодомор в Україні, ні про принаймні факти масового голоду
в українських селах білоруські автори не згадували.

Водночас здійснюваній у підрадянській частині України (та й Білорусі) упродовж 1920-х років більшовиками «коренізації» у сфері освіти і культури білоруські автори протиставляли проводжуваний у міжвоєнній Польщі курс на полонізацію та репресії, «кульмінацією» яких стало відкриття 1934 р. концентраційного табору у Березі-Картузькій, де утримували політичних в’язнів.

Друга світова війна у досліджених виданнях відображена не-
двозначно – як катастрофа для світової спільноти. Щоправда,
у білоруських підручниках та посібниках є й виправдовування
колаборації СРСР із нацистською Німеччиною безпосередньо
перед війною і впродовж першого етапу військового протисто-
яння у 1939–1941 рр. Значна частина реконструкції перебігу
подій Другої світової війни, зокрема в Україні, стосується все
ж періоду 1941–1945 рр., який у білоруській дидактичній лі-
тературі протрактований, як у радянській та російській істо-
ріографіях, Великою Вітчизняною війною. Врешті, поступовий
відхід Вермахту з України під тиском Червоної армії впродовж 1943–1944 рр. у досліджених білоруських навчальних виданнях оцінений як їхнє «визволення», а не окупація (як і впродовж 1944–1945 рр. держав Центрально-Східної Європи).

Повоєнний час в історії СРСР, зокрема Радянської України, у білоруських підручниках та посібниках, з одного боку, зобра- жений як час спроб змін у суспільно-політичному житті (від кульмінації культу Й. Сталіна до його засудження та певної лі- бералізації в період Хрущовської відлиги, її згортання протя- гом брежнєвського «застою» та повернення до спроб демокра- тизації радянської системи в час «Перебудови». З іншого боку, загалом, на думку білоруських авторів, такі зміни проводилися обмежено, половинчасто, а тому саме задавнені і не вирішені по суті ідейна та політична кризи, посилена затяжними економіч- ними проблемами, і спровокували колапс Радянського Союзу.

Щодо розпаду СРСР і появи СНД у білоруській навчальній літературі оцінки також відрізнялися. З одного боку, частина авторів трактували події осені-зими 1991 р. як чи не найбіль- шу геополітичну катастрофу ХХ ст., а підписантів Біловезької угоди 1991 р. – ледь не «зрадниками», які тоді радше боролися за владу, а не за незалежність своїх республік. З іншого боку, у багатьох виданнях стверджували, що, попри все, крах СРСР став насамперед закономірним явищем і результатом його внутрішніх суспільно-політичних та соціально-економічних проблем 1970–1990-х років.

У будь-якому разі вже незалежна Україна у 1990–2010-х ро- ках для білоруських авторів – одозначно один із ключових та головних напрямків сучасної зовнішньої політики Республіки Білорусь. Водночас саме столиця Білорусі у найновіших під- ручниках та посібниках вказана як місце підписання Мінських угод та регулярного проведення засідань Тристоронньої кон- тактної групи «Україна-Росія-ОБСЄ» із мирного врегулюван- ня ситуації на Сході України.
З початком російського повномасштабного вторгнення до України, під час якого Республіка Білорусь фактично поста- ла союзником російського агресора, все ж на рівні білорусь- ких дидактичних видань зміна оцінок щодо України виявила- ся значно інертнішою (навіть більше – практично відсутньою), на відміну від російських авторів. Лише навчальний посібник для білоруських дев’яти- та одинадцятикласників, присвячений Другій світовій війні (трактованій вслід традиції СРСР «Вели- кою Вітчизняною війною радянського народу»), що побачив світ 2022 р., за загальною редакцією О. Кавалені, містить од- нозначно позитивні установки не так до радянської історичної спадщини, як щодо сучасної РФ та навпаки – негативні щодо сучасної України та західних держав.

Павло Артимишин
ВИСНОВКИ

Образи україно-білоруських контактів доби Середньовіччя у викладі білоруських авторів підручників формуються внаслідок специфічного розуміння періодизації історії Русі, яка загалом подібна до російської. Розвиток білоруських Полоцького, Турівського та інших князівств до монгольського часу належав до єдиної спільноти – Київської Русі. Окремі ноти незалежності цих середньовічних держав існували, проте після 1240 р. акцент у викладі історії почав зміщуватися до протистояння із хрестоносцями у Прибалтици та встановлення контактів із литовськими князями. Останнє призведе до розуміння «білоруського сліду» у формуванні ВКЛ. Така схема дає змогу встановити, що «єдність» українського, білоруського й російського народів зруйнували монголи. Це відображає також російські наративи, як і взяття й пограбування монголами Києва у 1240 р. ставлять як поворотний пункт в історії Русі. Період ІХ–ХІІІ ст. так чи так пов’язаний із домінуванням Києва. Білоруські автори зображають київських князів зайдами, які намагалися приєднати Полоцьке князівство, знищити незалежність Турівського князівства тощо. Єдність Русі за таких обставин обґрунтовують культурними чинниками, сталими торговими зв’язками та спільною династією при владі. Проте боротьба між князями хоч і одного роду, але трактується як зовнішня агресія стосовно білоруських земель, що їх очолювали місцеві володарі, які не потребували «чужинців» при владі.

Чи присутня в описах середньовічних подій Україна? Автори білоруської навчальної літератури більше послуговуються окремими найменуваннями земель-князівств. Тож проти полоцьких чи турівських князів воювали київські, волинські,
чернігівські володарі. На їхню «національну» приналежність вказівки відсутні, хіба за винятками тих випадків, коли про деякі володіння турівських чи пінських правителів згадують як про землі, що сьогодні є у складі України. Можна підсумувати, що середньовічне минуле не проєктується на сучасність. Навіть коли згадуються за іменами київські князі, їхній зв'язок із українською історією прямо не зазначається.

Водночас такі конструкції не заперечують поширену у білоруських підручниках тезу про Русь – спільну Батьківщину українського, білоруського та російського народів. До того ж можна помітити тенденцію до додаткового обґрунтування єдності руських земель під владою Рюриковичів, для чого зазвичай виокремлюють цілий параграф. Для української сучасної навчальної літератури такий підхід – досить рідкісний, а у сучасних підручниках не застосовується.

Становлень ВКЛ – важлива проблема для білоруських авторів навчальної літератури. Це пов'язано з утвердженням думки про початкове ядро державності Великого князівства у Новогрудському князівстві, м. Новогрудка як місця хрещення та коронації князя Міндовга. У білоруських підручниках акцентується на білорусько-литовському (відповідно слов'яно-балтійському) спрямуванні держави. Роль українців та історії України у ВКЛ виразніші, оскільки окремі екскурси вказують на активну участь українців (власне, українців, а не «руських» тощо) у державному житті. Навчальна література для студентів докладніша у цьому вимірі, хоча не позбавлена впливу існуючих у Білорусі кліше, що часто відображають погляди історіографії радянського часу.

Польсько-Литовський період у білоруській історії містить декілька важливих згадок про Україну. Насамперед мовиться про культурно-релігійне життя та велику увагу до укладання Берестейської унії 1596 р. Білоруські автори вважають православ'я основою своєї культури, тому акцентують на насильному
нав'язуванні об'єднання Церков, вказуючи на інтерес окремих
православних діячів, причетних до цього. Важливо, що такі
саме портрети і події описуються в українських підручниках
з історії, де розставлено дещо інші акценти. Білоруські автори
наголошують на діяльності Іпатія Потія, Петра Скарги, уника-
ючи називати їх українцями, появі полемічної літератури як
реакції на зрушення у церковному житті. Вказівки на націо-
нальну приналежність загалом відсутні у тексті – прикметна
особливість білоруських підручників. Негативно представлено
постать Й. Кунцевича, роботу уніатських діячів, що важливі
для української історії. Натомість укладачі підручників схвалю-
ють постать П. Могили, проте без особливих згадок про обста-
вини відновлення православної митрополії у Києві. Зрештою,
чіткої національної ідентифікації митрополита також немає.

У контексті культурного розвитку акцентовано на важли-
вості та поширенні старобілорусської мови, яку розуміють так
само, як руську. Це відрізняє сприйняття білоруських спеціа-
лістів від українських, які за таких самих обставин вважають
офіційну мову ВКЛ русько-українською. Загалом, зацікавлен-
ня у мовному питанні очевидне, оскільки «литвинська» те-
орія, запозичена з давнішої національної історіографії, вка-
зує на важливість білоруської мови і культури у політичному
житті Литовської держави. «Мовне питання» також актуаль-
не з іншого аспекту: для періоду XVI–XVII ст. слова «Україна»,
«український» тощо вживаються значно частіше (насамперед у
підручниках для університетського вжитку), проте допускаєть-
ся конструкція саме «в Україні», а не «на Україні», що здійсне-
но в імперських російських виданнях. До того ж застосування
«в Україні» однакове у підручниках, що написані як білорусь-
кою, так і російською мовами.

Білоруські укладачі також звернули увагу на участь русь-
кої шляхти в політичних процесах, зокрема укладенні Люблін-
ської унії 1569 р. Частково автори тут згадують українських
діячів – князя Василя Острозького чи рід Ходкевичів, що також пов'язаний із українськими землями. Знову ж таки, на українському походженні таких родин не наголошується. Такий підхід не притаманний для української навчальної літератури, де цілком відкрито вказують на приналежність окремих шляхетних і магнатських сімейств (зокрема, князів Острозьких) українській історії.

Процес ухвалення Люблінської унії та утворення Речі Посполитої окреслено досить об'єктивно. Укладачі білоруських підручників відзначають, що українські землі ВКЛ перейшли під управління Польської Корони. До того ж Річ Посполита тлумачиться як держава двох народів, що цілком не заперечується, оскільки білоруси у цій державі також ідентифікують себе як «литвини». Поява козаків у білоруських підручниках окреслена лише схематично. Напевно, лише тому, що ці воїни не були частиною білоруської історії, хоча держава Б. Хмельницького зачепила й білоруські ареали. Вказано, що козаки були учасниками походу на Москву під час «Смутного часу». Слово «козак» потрапило також до термінологічного словника: так називали особисто вільне населення південних (окраїнних) земель Речі Посполитої. Зауважено, що основним їхнім обов'язком була військова служба та охорона державного польського кордону, козаки вирізнялися відданістю православній вірі.

Водночас Московське царство у білоруських підручниках називають Росією, що є явним поспіхом, оскільки упродовж XVI–XVII ст. Московія лишалася Московією. Хоча відвертого «сервілізму» стосовно сприйняття «старшого брата» не зафіксовано, деякі сентименти до московитів та тих білоруських діячів, які з ними співпрацювали, присутні. Не зникла, як здається, також теорія «трьох братніх народів», проте якщо у часи Русі вона мала політичний вимір, то у період бездержавності її змінило культурне спрямування, що ґрунтується, очевидно,
на використанні руської мови та православній релігії. Уклада-
чі білоруських підручників частково залучають також україн-
ське минуле у таку історичну схему.

Історичний період середини XVII–XVIII ст. у білоруських навчальних виданнях сповнений окремими українськими сюжетами. Насамперед наголошено на важливості козацько-селянської боротьби Б. Хмельницького, мета якої – створення незалежної козацької держави. У формулюваннях, які застосовують у відповідній навчальній літературі, виразно помітний радянський історіографічний спадок. Окремі навчальні видання, особливо для університетського вжитку, сповнені старими штампами про «антифеодальну боротьбу», «народні маси» тощо. Однак, навіть незважаючи на це, помітним є відокремлення національної складової часів Хмельниччини, і хоча прямо про Українську державу не згадується, зв'язок із Україною (до слова, майже завжди у шкільних підручниках – «в Україні») простежується беззаперечно.

Хмельниччина в історичному дискурсі білоруських авто-
рів навчальних матеріалів важлива також тому, що частина
бойових дій відбувалася на території Білорусі, до них були за-
лучені місцеві соціальні елементи (у різні часи наголошували
на різній соціальній базі – шляхта, біднота, городяни, селян-
ство), які «покозачилися». Загалом, увага до цього «фронту»
в українській історіографії винятково із навчальними матеріа-
лами досить мала. Білоруські ж укладачі акцентують на іме-
нах окремих полковників, що діяли тут разом зі своїми заго-
нами, вказують на інтерес Б. Хмельницького (гетьман навіть
має невелику біографію, як важлива для історії особа), наго-
лошують на необхідності захисту православного духовенства
тощо. Важливий елемент – битви литовських військ та коза-
ків біля Лоєва. Вони охарактеризовані досить докладно, хоча
навіть в українських шкільних курсах ця кампанія майже не
представлена.
Хмельниччину також розглядають як початок буремних часів, коли Річ Посполита опинилася у вирі військової боротьби, що розоряла також білоруські землі. Участь козаків у цих протистояннях уже менш помітна, хоча спільні походи московських (часто у білоруських підручниках – «російських») військ призвели до відчутних руйнувань, так само, як і наступні дії тих полковників, що були вірні гетьману І. Виговському й, відповідно, Гадяцькій унії із Польським королівством та ВКЛ. Занепад та руйнування припинило Андрусівське перемир'я, яке мало велике значення для історії України. Однак для білоруського минулого ця угода (як і наступний «вічний мир» із Московією) мала значення тільки як факт припинення кривавої війни.

Українські контексти XVIII ст. описано стисло. Участь гетьмана І. Мазепи у Північній війні подано лише у формі коротких пасажів про союз зі шведським королем Карлом XII та Полтавською битвою, після чого обидва володарі утекли до Туреччини. Присутні певні згадки про українські землі також під час розгляду проблем поділів Речі Посполитої, однак тут також мовиться більше про певні схематичні неповні наголоси. Фактично, окрім географічної прив'язки Барської і Торговоцької конфедерацій до відповідних містечок в Україні, про додаткові акценти не йдеться.

Автори білоруських підручників для шкільного навчання досить виважено поставилися до складних проблем Козаччини та її наслідків для білоруських земель. З одного боку, вони описали усі поневіряння, яких зазнало місцеве населення, але також вказали на згубну роль різних інтервентів, що атакували володіння ВКЛ (потрібно розуміти, що частиною цих інтервентів були також козацькі війська, які також руйнували і захоплювали міста та села). Неоднозначні постаті для української історії (І. Виговський та І. Мазепа, якщо ще можна вважати політику останнього дійсно контроверсійною) не мають ані позитивних, ані негативних характеристик. Підручники для закладів вищої
освіти більш «демократичні» в оцінках, їхні автори прямо вказують на руйнування, здійснені козацькими військами тощо. Однак такий «демократизм» часто поєднується із відверто прорадянськими оцінками минулого, що впливає на виклад матеріалу. Сумнівно, щоби Річ Посполита була «феодальною державою», але ще більшим анахронізмом виглядає «одвічне» прагнення білоруського народу до союзу з українським та російським народами. Незважаючи на усі переваги білоруських підручників з історії, зокрема і досить докладну увагу до «українського пітання», такі оцінки виглядають застарілими й переписаними з літератури, що не повинна використовуватися для навчання.

Період «довгого ХІХ століття» в історії України у білоруських навчальних виданнях переважно розглядається крізь призму розповідей про тогочасну минувшину білоруських земель, які, так само, як Правобережна Україна, стали частиною Російської імперії за результатом трьох поділів Речі Посполитої, а остаточно – після Наполеонівських війн. Відтак, саме українським теренам Волині, Поділля та Київщини білоруські автори й присвятили найбільше уваги – з характеристики введення цих територій політично, економічно, соціально та врешті культурно до простору імперії Романових упродовж усього ХІХ ст. Утім шлях до «освоєння» всього простору від Польщі, Литви, Білорусі та Правобережної України Російською державою, як стверджено на сторінках білоруських видань, не був простим на однолінійним, бо спорадично супроводжався як не підтримкою частиною місцевої еліти французького війська 1812 р. (у частині навчальної літератури її називали навіть, услід російській історіографії, «Вітчизняною війною 1812 р.», хоча переважали стриманіші оцінки просто «війни 1812 р.» чи «французько-російської війни 1812 р.»), то спробами декабристського повстання, Листопадового (1830–1831 рр.) та Січневого (1863–1864 рр.) повстань, інспірованих польською елітою з метою відродження Речі Посполитої, і зрештою саме
тут, з огляду на близькість до Європи, швидше за інші части-
ни Російської імперії, поширювалися соціалістичні ідеї (що,
зокрема, проявилося у діяльності місцевих народницьких, а
згодом – соціал-демократичних осередків). Практично у всіх
проаналізованих білоруських виданнях на цьому особливо на-
голошено, як і на спробах влади відреагувати на такі виклика-
ми то шляхом репресій (особливо щодо польської частини на-
селення регіонів), то спробами реформ (у 1830–1840-х роках та
1860–1880-х роках, а також напередодні Першої світової війни
в контексті аграрних трансформацій, ініційованих П. Столипі-
ним). Щоправда, якщо у підручниках та посібниках, які поба-
чили світ у 1990-х роках у руслі «національної концепції історії
Білорусі» загалом вказувалося на певну приреченість цих те-
риторій, особливо білоруських та українських, які опинилися
у підсумку поміж перманентними загрозами як не полонізації
(як це було в часи Речі Посполитої), то русифікації (як це було
характерно для тих, наприклад, українських земель, які ще ра-
ніше було приєднано до Росії), і єдиним шляхом до порятунку
цих народів могло стати постання власної національної держа-
ви, то вже у навчальній літературі, яка почала виходити у світ
у роки президентства О. Лукашенка, більше уваги приділяли
«полонізаційно-окатоличуваним» загрозам, а російська сторо-
на, попри все, поставала ледь не рятівницею від цих небезпек.

Лівобережна Україна за такої конфігурації постала вже ста-
ном на початок «довгого ХІХ століття» як більш інтегральна
частина Російської імперії (попри те, що формально Гетьман-
щина була ліквідована лише 1764 р.), з якою у новоприєднаних
до Росії земель почали формуватися політичні, соціально-еко-
номічні (насамперед із розгортанням в Україні промислового
перевороту та мережі залізниць) та культурні контакти — зреш-
тою, як із Кримом та значною частиною Північного Причорно-
мор’я, які також відійшли до складу Росії наприкінці XVIII ст.
після чергової серії російсько-османських війн.
Так чи так усі українські терени, які належали до імперії Романових, відчули перипетії першої російської революції, у якій уперше себе у подібних умовах проявили представники нового соціального стану – породження доби індустріалізації – робітництва, та частина військовиків – досі послідовних прибічників імператорської влади, а також чи не вперше маєово та публічно, зокрема з парламентської трибуни Державної думи Росії, спорадично, крім соціальних, висловлювалися національні вимоги (щоправда недовго).

Натомість підавстрійські українські терени (Галичини, Буковини та Закарпаття) здебільшого у білоруських дидактичних виданнях якщо взагалі не фігурують, то перебувають на маргінесі, у межах якої, попри те, що Австрійська (з 1867 р. – дубалістична Австро-Угорська) імперія, яка все ж значно раніше за Російську пропонувала конституційну монархію та розширення мережі представницьких органів влади (як у центрі, так і на місцях), переважно зображена як така, де правляча династія Габсбургів не допускала політичних свобод, усіляко стримувала прагнення підвладних їй народів до національної незалежності. Щоправда, серед білоруських авторів були й винятки, які помірковано та послідовно прослідковували розвиток українського національного руху в межах імперії Габсбургів, який упродовж «довгого ХІХ століття» пройшов «кузню» реформ «освіченого абсолютизму», протистояння з іншими національними проєктами (в Галичині – з польським), «Весни народів», часу Конституційних реформ 1860-х років та врешті умов польської автономії в Галичині – щоправда, з можливістю обирати та бути обраним до парламенту у Відні та Крайового Сейму у Львові, що сприяло переходу розвитку руху наприкінці ХІХ ст. на політичний рівень появи перших українських партій.

Зрештою, білоруські автори (причому незалежно від ідейних установок) наголошували на трагізмі ситуації, у якій опинився український національний проєкт у цей період – спочатку
через розділеність українських територій поміж двома імперіями, а потім – через наявність українських військовиків по обидва боки фронту Першої світової війни та перетворення останньої у цьому контексті на «братовбивчу» для українців (та й білорусів, значна частина з яких опинилися під окупацією Центральних Держав із перших місяців війни). Врешті оцінки подальших революційних процесів 1917 р. (від Лютневої революції до Жовтневого більшовицького перевороту) та становлення впродовж 1917–1918 рр. на просторі колишньої Російської імперії нових національних держав (як-от УНР чи Української Держави та БНР) на сторінках білоруських навчальних видань варіювалися від переконання, що відбулося цілком справедливе та довершене державотворче втілення національних рухів, як логічний результат їхнього попереднього кількадесятилітнього розвитку (насамперед у працях 1990-х років) до тез, що йдеться ледь не про «масонські змови», метою яких було лише завдяки появі нових держав послабити Росію (і така думка траплялась навіть у сучасних виданнях 2010-х років).

Для всіх досліджуваних авторів події Жовтневого перевороту більшовиків були визначальними, але якщо для одних це був сумнозвісний передвісник краху для щойно створених у регіоні національних державних утворень (зокрема українського та білоруського) та вимушеної еміграції на Захід їхніх еліт, то для інших – спроба вже у нових – радянських – формах відновити підупалу в роки Першої світової війни та за час революцій російську державність, в яку, врешті, на початку 1920-х років остаточно було реінтегровано й більшість українських та білоруських територій – вже у форматі щойно створених відповідних радянських соціалістичних республік як складових СРСР.

Серед етапів української минувшини ХХ–ХХІ ст., зображених у білоруських навчальних виданнях з історії, є й радянський період (який, як і у випадку з Російською імперією, для більшості і білоруських, і українських земель був спільним
часовим проміжком перебування в одній державі – навіть у статусах окремих радянських республік), у якому можна виділити й міжвоєнний проміжок (на більшості українських теренів тоді закріпилася радянська влада, за винятком західно-українських), Другу світову війну та повоєнний час, а також перші пострадянські дестиліття, протягом яких відбулося ста- новлення України як самостійної та незалежної держави.

Спільним пасажем проаналізованих білоруських навчаль- них видань є переважно позитивне зображення більшовиць- кого чинника у протистоянні з різними силами на просто- рі колишньої Російської імперії на рубежі 1910–1920-х років, водночас серед останніх переважно згадуються білогвардійці та збройні сили щойно посталої після Першої світової війни Польщі і фактично ігноруються згадки про будь-які україн- ські військові формування (а якщо про них і зазначено, то в негативній конотації), і у всякому разі саме радянська сторо- на трактується як чи не найконструктивніша у тодішніх умо- вах, якій, зрештою, вдалося зберегти владу на більшості укра- їнської території, що склала в результаті Радянську Україну, а остання стала складовою (і співзасновницею) СРСР.

Функціонування радянської системи перед Другою світо- вою війною у білоруських дидактичних матеріалах оцінено ам- бівалентно. З одного боку, більшість авторів констатувала, що для цього періоду було характерним: поступове формування в СРСР, зокрема в Радянській Україні, режиму особистої влади Й. Сталіна та культу його особи, що супроводжувалося полі- тичними репресіями та припиненням діяльності опозиційних до більшовиків політичних партій; перетворення більшовиць- кої КПРС на фактичного виконавця функцій органів держав- ної влади та здійснення повного контролю над усіма сферами суспільного життя; формування резерву для КПРС за допомо- гою Комсомолу; безальтернативний порядок виборів до орга- нів влади, за якого на відповідну посаду претендувала одна
кандидатура, зазвичай узгоджена з місцевим партійним ке-
рівництвом – переважно з числа членів КПРС; панування все-
загальної державної марксистсько-ленінської ідеології на тлі
масштабної антирелігійної пропаганди. З іншого боку, у до-
сліджених навчальних виданнях переважно позитивно про-
трактована радянська економічна політика 1920–1930-х ро-
ків, яка, мовляв, дала змогу вже протягом першого десятиліття
після завершення т. зв. «громадянської війни» на території ко-
лишньої Російської імперії не лише стабілізувати економіку в
умовах повоєнної розрухи, але й вивести її на рівень планової
економіки, втіленої у промисловості політикою форсованої ін-
дустріалізації та практики «п'ятирічок», а у сільському госпо-
дарстві – колективізацією – об'єднанням одноосібних селян-
ських господарств у колективні. Водночас у виданнях почасти
вказували й на недоліки такої економічної політики у селах:
праця колгоспних селян оплачувалася не грішми, а продукта-
ми наприкінці року відповідно до кількості відпрацьованих
днів – трудоднів; а зі середини 1930-х років почали притягува-
ти тих колгоспників, які не виконували встановлених мініму-
мів, а тих, хто не бажав записуватися у колгосп, могли зараху-
вати до категорії «кулаків», щодо яких у суспільстві створили
образ ворогів народу, а їх самих у ході «розкулачування» на-
 сильно позбавляли майна і засилали до Сибіру або у північні
райони СРСР. Однак ні на Голодоморі в Україні, ні принаймні
фактах масового голову в українських селах (як, зрештою, і в
інших радянських республіках, зокрема Білорусі) у білорусь-
ких виданнях не акцентували уваги читачів.

Водночас тоді як, за твердженням авторів навчальних ви-
дань, у підрадянській частині України (та й Білорусі) упродовж
1920-х років більшовики реалізовували політику «коренізації»
у сфері освіти та культури («українізації» та «білорусизації» у
відповідних радянських республіках) (що, однак, у 1930-х ро-
ках завершилося масовими репресіями проти національної
інтелігенції), в умовах міжвоєнної Польщі одразу з початку 1920-х років влада розпочала проводити курс на полонізацію, а після 1926 р. там відбулося формування авторитарного режиму, очолюваного Ю. Пілсудським, який фактично, за оцінками білоруських авторів, був військовою диктатурою лише з деякими рисами демократичного ладу, апофеозом чого стало відкриття 1934 р. концентраційного табору у Березі-Картузькій, у якому утримувалися у звинуваченні за «антидержавну діяльність» противники режиму: від комуністів до діячів єврейського, українського, білоруського національного рухів.

Початок Другої світової війни у дослідженій літературі відображений як трагедія для світової та, зокрема, європейської спільноти. Щоправда, у білоруських виданнях було і виправдовування співпраці СРСР із нацистською Німеччиною напередодні війни (що було втілено у підписанні Пакту Ріббентропа-Молотова та таємного протоколу-додатку до нього), і впродовж першого етапу військового протистояння у 1939–1941 рр. як вимушеної в умовах, коли країни Заходу практикували стратегію «умиротворення» нацистського режиму в Німеччині й без відповідних домовленостей для радянської сторони існувала загроза війни одночасно «на два фронти» з Японією та Німеччиною вже у 1939 р. Водночас вступ Червоної армії до Західної України, який, відповідно до міжнародного права, на той час був окупацією частини територій Польщі, у розглянутій літературі оцінено як «возз'єднання» із рештою частини України, щоправда, радянською.

Левова частка реконструкції перебігу подій Другої світової війни, зокрема в Україні, стосується все ж періоду 1941–1945 рр., який у білоруських навчальних виданнях названо, вслід радянській та сучасній російській історіографії, Великою Вітчизняною війною. Сюжети щодо останньої стосуються переважно перебігу нацистської окупації українських земель, упровадження там т. зв. «нового порядку», боротьби
головно радянських партизан у тилу противника за одночас-
ного замовчування антирадянської та антинацистської діяль-
ності українського національного підпілля та акцентування
хіба що на випадках колабораціонізму серед частини україн-
ців. Однак загалом український чинник переважно зображе-
но в позитивному ключі, щоправда, лише той, який стосував-
ся радянського, а тому поступовий відхід Вермахту з України
під тиском Червоної армії впродовж 1943–1944 рр. у дослідже-
них білоруських виданнях однозначно протрактований винят-
ково як їхнє «визволення» (як і упродовж 1944–1945 рр. дер-
жав Центрально-Східної Європи), і про окупацію цих теренів
уже радянським режимом у проаналізованій білоруській на-
вчальній літературі не йдеться.

Повоєнний період в історії СРСР, зокрема Радянської Укра-
їни, у білоруських навчальних виданнях, з одного боку, зобра-
жений як час спроб певних трансформацій у суспільно-полі-
тичному житті (від кульмінації культу Й. Сталіна на початку
1950-х років до його засудження та певної демократизації в па-
ріод Хрущовської відлиги, згортання курсу М. Хрущова протя-
гом брежнєвського «застою» та повернення до спроб лібералі-
зації радянської системи на тлі горбачовської «Перебудови»). З
іншого боку, загалом, на думку білоруських авторів, такі змі-
ни проводилася обмежено, половинчасто, у певних межах, щоб
не скомпрометувати партійних лідерів та радянську суспіль-
но-політичну систему, а самі очільники СРСР ніколи не ста-
вили на порядок денний питання докорінного реформування
соціалістичного ладу, та надалі поширеними були і контроль
держави над суспільним життям, і державна власність на засо-
би виробництва, і марксистсько-ленінська ідеологія. Відтак, за
оцінками багатьох опрацьованих білоруських підручників та
посібників, саме задавнена та невирішена по суті ідейна і по-
літична криза, доповнена що раз, то частішими проблемами в
економіці, яка опинилася у ситуації, коли надалі забезпечувати
високі темпи розвитку економіки на екстенсивній основі зав-
дяки винятково кількісному підвищенню показників стало не-
можливим, врешті призвели до колапсу СРСР.

Щодо розпаду СРСР і появи СНД у білоруській навчаль-
ній літературі думки теж варіювалися. З одного боку, частина
авторів оцінювала події осені-зими 1991 р. як чи не найбіль-
шу геополітичну катастрофу ХХ ст., мовляв, інспіровану дер-
жавами Заходу, що змінила розклад політичних сил у всьому
світі та призвела до численних національних конфліктів на
пострадянському просторі, вважаючи за такого підходу учас-
ників підписання Біловезької угоди 1991 р. ледь не «зрадни-
ками», які були зацікавлені лише у власній боротьбі за владу.
З іншого боку, у багатьох виданнях констатували, що, попри
все, після 1991 р. таки відбулося оформлення державного су-
веренітету колишніх радянських республік, а припинення іс-
нування СРСР насамперед було результатом не зовнішніх
чинників чи особистих амбіцій тих чи тих політиків, а законо-
мірним явищем і результатом його внутрішньої суспільно-по-
літичної та соціально-економічної кризи 1970-1990-х років, за
якого учасники Біловезької угоди лише засвідчили кінець іс-
нування СРСР.

У будь-якому разі вже незалежна Україна у 1990-2010-х ро-
ках у постарадянській білорусській навчальній літературі по-
слідовно поставала як основний пріоритетний напрямок су-
часної зовнішньої політики Республіки Білорусь, як один із її
ключових торговельних партнерів, а також сусідня держава зі
значним політичним, економічним та культурним потенціалом
для поглиблення подальшої двостронньої та багатосторонньої
співпраці. Зі свого боку, саме білорусська столиця у найновіших
підручниках та посібниках вказана як місце підписання Мін-
ських угод – міжнародно визнаної основи врегулювання росій-
сько-української війни (білоруські автори переважно пишуть
про «конфлікт в Україні») та локація регулярного проведення
засідань Тристоронньої контактної групи «Україна-Росія-ОБСЄ» із мирного врегулювання ситуації на Сході України.

На відміну від російських істориків, які одразу ж із початком російського повномасштабного вторгнення до України 24 лютого 2022 р. оперативно почали вносити зміни й у гуманітарні навчальні видання, у білорусській дидактиці історії ці зміни поки що є помітно інертнішими щодо оцінок сучасних процесів, та й перевидвань минулих і створення нових підручників і посібників з історії з 2022 р. чисельно не відбулося.

Винятком тут є хіба навчальне видання, присвячене т. зв. Великій Вітчизняній війні радянського народу, тобто історії Другої світової війни та участі у ній СРСР, що вийшло 2022 р., метою якого насправді є сформувати у сучасних юних білорусів, на прикладі минулих подій, позитивні візії щодо РФ, і навпаки негативні щодо України та держав Заходу.
ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК

А

Август II Сильний 101
Андропов Юрій 235
Артимишин Павло 10, 198, 261

Б

Байдакова Наталія (Байдакова Наталля – біл., Байдакова Наталья – рос.) 178, 179, 180, 182, 183, 184

Бантиш-Каменський Дмитро 187

Барабаш Наталія (Барабаш Наталля – біл.) 138, 208, 227, 249, 250

Батуріна Світлана 9, 14, 15, 18, 20, 22, 23, 30, 34, 36, 39, 46, 47, 67, 68, 80, 89, 90, 92, 96, 98, 102, 104

Белазаровіч Віктор (Белазаровіч Віктар – біл.) 49, 50, 51, 52, 80, 81, 87, 96, 102, 103, 104, 105

Біч Михайло (Біч Михась) 16, 109, 110, 111, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 118, 119, 120,

121, 122, 123, 124, 125, 126, 127, 128

Бохан Юрій (Бохан Юрый – біл., Бохан Юрий – рос.) 28, 30, 31, 39, 40

Брацисевич Єжи 70

Бригадін Петро (Брыгадзін Пётр – біл.) 139, 140, 141, 142, 247, 248

Брежнєв Леонід 214, 235, 243

Бурлака Олена 54, 61, 63

В

Вагилевич Іван 192
Ваза, Вази (династія) 47, 80, 85

Валуєв Петро 188
Васильків Ірина 35
Виговський Іван 96, 97, 98, 99, 107, 267

Вишневський Олексій (Вішнеўскі Аляксей) 24, 105

Віднянський Степан 250
Вітень 33

Владислав IV Ваза 80

Войтович Леонтій 21, 32, 35, 49, 56, 79
Войшелк 25, 33

Волович Остафій 62

Володимир Мономах 36

Володимир Святославич 30

Воронін Василь (Варонін Васіль – біл.) 36

Вощила Василь 98

Врангель Петро 223

Всеслав Брячиславич (Чародій) 23, 24

Г

Галота Ілля 87

Ганущенко Надія (Ганушчanka Надзея – біл.) 49, 50, 51, 52, 80, 81, 87, 96, 102, 103, 104, 105, 113, 233, 234, 236, 237, 238, 240

Гедимін 41, 42

Гедиміновичі 37, 45

Герасимович Зьміцер (Герасімович Зьміцер – біл.) 26

Гирич Ігор 12

Гісем Олександр 34, 57

Гітлер Адольф 210, 226

Гоголь Микола 185

Головацький Яків 192

Горбачов Михайло 216, 217, 231, 235, 243, 244, 249

Грушевський Михайло 11, 12, 14, 16, 22, 47, 48, 174

Грушевський Олександр 14

Гудавічус Едвард 69

Гундяєв Кіріл 240

Гурська Олена 20

Д

Данило Романович 20, 35

Дашкевич Ярослав 12, 13, 14, 17

Дмітрачков Петро (Дмитрачков Пётр – рос.) 53, 59, 60, 68, 83, 84, 93, 97, 98, 103

Дорошенко Дмитро 174

Дорошенко Петро 100

Е

Енгельс Фрідріх 225

Є

Євтухов Ігор (Евтухов Ігорь – рос.) 36, 40

Єлізаров Сергій (Елизаров Сергей – рос.) 95

Єльцин Борис 217, 236, 249

Єрмаковіч Віра (Ермаковіч Віра – біл.) 178

Єрмаловіч Микола 15

Єфросинія Полоцька 23, 24, 34

З

Зелінський Петро (Зялінскі Пётр – біл.) 139, 140, 142, 248

І

Івангородський Костянтин 9, 17, 18, 19, 54, 55
Ізяслав Володимирович 30

Ісаєвич Ярослав 13, 50

Й

Йосиф II 190

К

Казимир Ягеллончик 47

Карл XII 102, 103, 107, 108, 267

Касовіч Олександр (Касовіч Аляксандр) 138, 207, 208, 226, 227, 249, 250

Катерина II 110, 111, 145, 151, 152

Кахновіч Віктор (Кахновіч Віктар – біл.) 186, 188, 190, 192, 194, 196

Качалов Ігор (Качалаў Ігар – біл., Качалов Ігорь – рос.) 27, 41, 43, 130, 132, 134, 136, 137, 138, 245, 246, 247

Киридон Алла 18, 20

Кирило Турівський 29, 34

Кисельов Павло 133, 153

Кміт-Чорнобильський Філон 62

Коваленко Олександр 91

Коваленя Олександр (Каваленя Аляксандр – біл.) 251, 252, 254, 256, 258, 261

Ковкель Іван (Коўкель Іван – біл.) 33, 38, 43, 67, 72, 82, 96

Козаков Юрій (Козаков Юрий – рос.) 247

Корзюк Олександр (Корзюк Аляксандр) 138, 208, 227, 249, 250

Короленко Володимир 185

Косинський Криштоф 68

Космач Генадій (Космач Генадзь – біл.) 241, 242, 243, 244

Костюшко Тадеуш 127

Котляр Микола 26

Кохановський Олександр 126, 128, 247

Кошелев Володимир (Кошалеў Уладзімір – біл., Кошелев Владимир – рос.) 89, 178, 179, 180, 182, 183, 184, 220, 222, 223, 224, 226, 227, 228, 229, 230, 231, 232

Кошелева Наталія (Кошалева Наталля – біл., Кошелева Наталья – рос.) 178, 179, 180, 182, 183, 184, 220, 222, 223, 224, 226, 227, 228, 230, 232

Кравчук Леонід 236

Краснова Марина (Краснова Марына – біл., Краснова Марина – рос.) 39, 220, 222, 224, 226, 227, 228, 230, 232

Кроль Пйотр 70

Крень Іван (Крэнь Іван – біл.) 33, 38, 43, 49, 50, 51, 52, 67, 72, 80, 81, 82, 87, 96, 102, 103, 104, 105
Крип'якевич Іван 10, 79, 91

Кричевський Михайло 85, 87, 99

Куїнджі Архип 185

Кунцевич Йосафат 51, 58, 59,
71, 264

Л

Ладисев Володимир (Ладысеў
Уладзімір – біл.) 248

Лазько Григорій (Лазько Ры-
гор – біл.) 241, 242, 244

Лев Данилович 33

Левицький Михайло 191

Ленін Володимир 119, 201,
224, 225

Лжедмитрій І 65

Лойка Павло (Лойка Павел –
біл., Лойко Павел – рос.) 51,
54, 62, 64, 77, 78, 79, 88, 90,
94, 99, 102, 246, 247

Лугавцова Світлана (Лугаўцова
Святлана – біл.) 186, 187, 188,
189, 190, 192, 194, 195, 196

Лукашенко Олександр 6, 7, 18,
19, 23, 36, 51, 55, 129, 219,
251, 269

Любий Андрій (Любы Анд-
рэй – біл.) 25, 37, 47, 58, 70,
77, 91, 101, 102

М

Мазепа Іван 102, 103, 107, 108,
187, 267

Марія Терезія 190

Маркевич Микола 187

Маркс Карл 225

Мартинюк Олександр 34, 57

Марцуль Генадій (Марцуль Генадзь – біл.) 130

Меллер-Закомельський Олек-
сандр 121

Менджецький Влодзімеж 70

Меренюк Христина 44, 63,
75, 108

Михайловський Віталій 45

Міндовг 25, 31, 33, 41, 43, 263

Міцкевич Адам 149

Могила Петро 52, 71, 264

Молотов В'ячеслав 208, 225,
246, 274

Морозова Світлана (Марозава
Святлана – біл.) 33, 38, 43,
67, 72, 82, 96, 143, 144, 146,
147, 148, 150, 151, 152, 154,
156, 157, 158, 160, 162, 164,
166, 168, 170, 171, 172

Муравйов-Апостол Матвій
180

Муравйов Микита 115

Н

Наливайко Северин 68

Наполеон Бонапарт 113, 131,
146, 147, 173, 179

Небаба Мартин 86, 91, 93

Нечай Іван 96, 97
Новик Євгеній (Новік Яўге-
ній – біл., Новик Евгений –
рос.) 27, 41, 43, 129, 130, 132,
133, 134, 135, 136, 137, 138, 245,
246, 247

Новик Наталія (Новік Натал-
ля – біл., Новик Наталия –
рос.) 27, 41, 43, 130, 132, 134,
136

О

Олександр І 147, 151
Олександр II 118, 155, 159, 163,
181, 188

Олександр III 118, 159, 163, 181

Олексій Михайлович 84, 95

Ольгерд 37, 38

Орлов Володимир (Арлоў
Уладзімір – біл.) 26

Островський Валерій 35

Острозький Василь 73, 265

Острозький Костянтин 50, 55

Острозькі (рід) 56, 265

П

Панов Сергій (Паноў Сяргей)
143, 144, 146, 147, 148, 150, 151,
152, 154, 156, 157, 158, 160, 162,
164, 166, 168, 170, 171, 172, 199,
200, 202, 204, 206, 208, 209, 210,
211, 212, 213, 214, 215, 216, 218,
219, 220, 233, 234, 236, 237, 238,
240

Паршин Ілля 20, 35, 49, 63, 79

Пашуто Володимир 69

Пестель Павло 115, 180

Петлюра Симон 135, 199,

Петро Олексійович 58

Пілсудський Юзеф 199, 206,
207, 208, 221, 274

Подбайло Степан 85, 87

Полоцький Симеон 58

Польовий Тарас 10

Портнов Андрій 9

Потій Іпатій 50, 51, 56, 71, 264

Р

Рагач Павло 24

Радзивіли (рід) 73

Радзивіл Микола Рудий 61

Радзивіл Микола Чорний 62

Радзивіл Януш 85, 86, 87, 88, 91

Рєпін Ілля 185

Ріббентроп Йоахім фон 208,
225, 227, 246, 274

Рогволод 24, 28, 30, 34

Рогніда (Рогнеда) 23, 24, 30

Романови (династія) 11, 89,
111, 122, 123, 124, 130, 132,
133, 134, 139, 140, 142, 145,
153, 164, 173, 174, 180, 181,
183, 189, 196, 222, 268, 270

Романовичі 33, 39

C

Сапёги (рід) 73, 101
Іменний покажчик

Сварник Іван 70

Сигізмунд II Август 61, 62,

Сидарцов Володимир (Сідар-
цоў Уладзімір – біл.) 199,
200, 202, 204, 206, 208, 210,
212, 214, 216, 218, 220

Скарга Петро 50, 56, 71, 264

Скеп'ян Анастасія (Скепьян
Анастасия – рос.) 56, 69

Скоропадський Павло 128,
143, 177, 196

Смолій Валерій 35, 100, 250,

Смотрицький Мелетій 59

Снапковський Володимир
(Снапковский Владимир –
рос.) 41, 42, 62, 63, 82, 84,
99, 105, 172, 173, 174, 175,
176, 177, 178, 248

Солов'янов Андрій (Салаўя-
наў Андрэй) 138, 207, 227,
249

Соляр Ігор 10

Сопельняк Анастасія 13

Сосно Володимир (Сосна
Уладзімір – біл., Сосно Влад-
димир – рос.) 143, 144, 146,
147, 148, 150, 151, 152, 154,
156, 157, 158, 160, 162, 164,
166, 168, 170, 171, 172

Сохань Павло 12

Сталін Йосип 201, 205, 213,
214, 224, 225, 234, 241, 242,
243, 259, 260, 272, 275

Станіслав Август Понятов-
ський 101

Сташкевич Микола (Сташ-
кевіч Мікалай) 83, 86, 96,
103, 170

Степанков Валерій 35

Столипін Петро 122, 166, 167,
269

Субтельний Орест 16, 22, 23

T

Тарлецький Кирило 50, 56,

Тельвак Віталій 9

Теплова Валентина (Цяплова
Валянціна – біл.) 137, 138,
245, 246, 247

Темушев Степан (Цемушаў
Сцяпан – біл., Темушев Сте-
пан – рос.) 14, 26, 28, 30, 31,
36, 39, 40, 186, 188, 190, 192,
194, 196

Тормасов Олександр 114

Траугутт Ромуальд 158

Тройнята 33

Тугай Володимир (Тугай
Уладзімір – біл.) 241, 242,
244

Тупека Іван 51

Турченко Федір 15, 16

У

Удод Олександр 250
Ф

Федосік Віктор (Федосик Виктор – рос.) 36, 40

Фердинанд І 193,

Фомін Віталій (Фамін Віталь)
199, 200, 202, 204, 206, 208,
210, 212, 214, 216, 218, 220,
233, 234, 235, 236, 237, 238,
240

Франко Іван 185

Франц Йосиф І 193

Фрунзе Михайло 223

Х

Хмельницький Богдан 76, 78,
79, 80, 81, 82, 83, 84, 86, 87,
88, 89, 90, 91, 92, 95, 96, 97,
98, 106, 107, 187, 265, 266

Хмельницький Юрій 99

Ходін Сергій (Ходзін Сяргей –
біл., Ходин Сергей – рос.)
126, 247

Ходкевичі (рід) 56, 73, 265

Ходкевич Олександр 55

Ходкевич Ян 61

Хрущов Микита 214, 234, 241,
242, 260, 275

Ч

Чаплинський Данило 80

Черкас Борис 54, 61, 63

Черненко Костянтин 235, 243

Чигринов Петро 27, 94, 98,
100, 103

Чуткий Андрій 78

Чухліб Тарас 66, 100

Ш

Шадурський Віктор 129

Шашкевич Маркіян 192

Шевченко Наталія 13, 38

Шевченко Тарас 195

Шмідт Петро 121

Штихов Георгій (Штыхаў Георгій – біл., Штыхов Георгий – рос.) 39

Шушкевич Станіслав 236

Щ

Щупак Ігор 54, 61, 63,

Ю

Юрис Сергій (Юрис Сергей –
рос.) 95

Я

Ягайло (Владислав Ягайло)
39, 47

Ягеллони (династія) 46, 62

Ядвіга 39

Ян Казимир Ваза 85

Яновський Олег (Яноўскі
Алег) 126, 186

Яхимович Григорій 193
## ГЕОГРАФІЧНИЙ ПОКАЖЧИК

### А

* Австрія 80, 105, 184, 186

* Австрійська імперія 105, 184, 186, 193, 194, 270

* Австро-Угорщина (Австро-Угорська імперія) 175, 178, 184, 194, 197, 220, 221, 270

* Азербайджан 201, 222, 223, 224, 231

* Азія 128, 256

* Англія 157, 181, 226, 230, 246

* Андрусів с. 99

* Африка 256

### Б

* Балтійське море 102, 143, 154, 168, 175

* Балтія (країни Балтії) 122, 222, 246, 252

* Бар м. 104, 105

* Береза Картузька м. 207, 208, 259, 274

* Березина р. 84

* Берестейщина 29

* Бессарабія 226

* Бихів (Старий Бихів) м. 79

* Білорусь (Республіка Білорусь;

Беларусь – біл., рос.) 6, 7, 8,

11, 12, 14, 15, 16, 17, 18, 19,

20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30,

31, 33, 34, 37, 39, 40, 41, 42,

43, 44, 47, 51, 53, 54, 56, 57,

58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 66,

67, 68, 69, 70, 76, 77, 78, 79,

82, 83, 84, 85, 86, 88, 90, 91,

92, 93, 94, 95, 96, 97, 98, 99,

100, 101, 102, 103, 105, 106,

108, 109, 110, 112, 113, 114,

115, 116, 118, 119, 120, 122,

124, 126, 127, 128, 129, 130,

132, 133, 134, 136, 137, 138,

139, 140, 141, 143, 144, 145,

146, 148, 149, 150, 151, 152,

153, 154, 156, 157, 158, 160,

161, 162, 164, 166, 168, 170,

171, 172, 173, 174, 176, 177,

178, 181, 186, 198, 199, 200,

201, 202, 204, 205, 206, 207,

208, 209, 210, 211, 212, 213,

214, 216, 217, 218, 219, 220,

222, 227, 228, 231, 232, 233,

234, 236, 237, 238, 239, 240,
241, 244, 245, 246, 247, 248,
249, 250, 251, 253, 254, 255,
256, 257, 258, 259, 260, 261,
263, 266, 268, 269, 273, 276

Білоруська Народна Республіка (БНР) 20, 128, 136, 137, 138, 143, 168, 176, 177, 197, 223, 271

Білоруська Радянська Соціалістична Республіка (БРСР) 224, 227, 229, 232, 257

Бобруйськ м. 86

Болгарія 181

Боснія і Герцеговина 181, 184

Босфор і Дарданелли протоки 142

Брацлавське воєводство 66, 92, 99

Брацлавщина 144

Брест м. (Брест-Литовськ м.) 138, 154, 176

Брестське воєводство 105

Брянська область 176

Буковина 175, 184, 186, 190

## В

Варшава м. 70, 157, 200

Варшавське герцогство 113, 146

Ватикан 59, 60

Велике князівство Литовське (ВКЛ) 9, 11, 12, 20, 31, 32, 33, 36, 37, 38, 39, 41, 42, 43,

44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 55, 61, 62, 63, 64, 65, 69, 70, 72, 74, 76, 81, 82, 83, 86, 91, 93, 96, 99, 101, 102, 103, 105, 107, 113, 142, 145, 146, 147, 168, 172, 262, 263, 264, 265, 267

Велике князівство Руське 99

Великі Сорочинці с. 185

Великобританія 201, 208, 229, 253, 254

Вифлеєм (Батлеєм – біл.) м. 65

Віленська губернія 146, 147, 161

Вільно (Вільнюс) м. 55, 84, 116, 147

Вірменія 201, 219, 223, 224, 231, 240

Вісла р. 84

Вітебська губернія 146

Вітебське князівство 29

Вітебськ м. 62, 50, 51

Волинська губернія 146, 147, 196, 221, 268

Волинське воєводство 66

Волинське князівство 29

Волинь 38, 45, 61, 62, 113, 114, 141

Володимирівська губернія 139

Володимир м. 33

## Г

Гадяч м. 99
Галицько-Волинське князівство
(держава, Галичо-Волинь)
15, 33, 39

Галицько-Волинські землі 26

Галичина 45, 117, 175, 184, 186,
190, 191, 192, 193, 194, 197,
221, 270

Гетьманщина (Козацька дер-
жава) 76, 78, 82, 90, 92, 100,
187, 266

Гомель м. 78, 85, 86, 89, 90, 93, 95

Городненське князівство 25

Гродненська губернія 146, 147

Гродненщина 176

Гродно м. 39, 143

Грузія 201, 219, 223, 240

Грюнвальд с. 39, 42, 43,

Д

Дніпро (Катеринослав) м. 119,
190

Дніпро р. (Дніпрові пороги)
77, 78, 84, 86, 87, 100, 112,
154, 229

Донбас 232, 250

Донецьк (Юзівка) м. 189

Дон, регіон 118

Друцьке князівство 29

Ж

Жемойське князівство 69

Житомир м. 185

Жовті Води м. 82

3

Закавказзя 122

Закавказька Соціалістична
Федеративна Радянська Ре-
спубліка (ЗСФРР) 201, 224

Закарпаття 175, 184, 186, 197,
220, 270

Запорізька Січ (Січ) 67, 77,
96

Західна Білорусь 120, 200, 206,
207, 209, 225, 226, 227, 229,
232, 246, 247, 253, 254

Західна Волинь 104

Західна Європа 48, 154, 175,
179, 180, 182, 206

Західна Україна 201, 207, 209,
225, 226, 227, 229, 232, 246,
247, 254, 255, 274

Західне Поділля 144

Західний Буг р. 254

Західноукраїнська Народна
Республіка (ЗУНР) 184, 221

І

Індія 219

Італія 48, 184, 230, 238

К

Кавказ 195

Казахстан 231, 237, 238, 247

Канада 206, 230

Карпати 195

Карпатська Україна 220
Катеринославська губернія
189, 190

Київ м. 17, 23, 27, 34, 35, 45, 50,
54, 68, 78, 86, 91, 100, 190,
219, 250

Київська губернія 146

Київська земля 26

Київське воєводство 63, 66,
92, 99

Київщина 26, 45, 61, 144, 158,
196, 252, 268

Киргизстан 231

Китай 238

Клівленд м. 24

Королівство Польське (Цар-
ство Польське) 115, 149

Корсунь м. 82

Костянтинівка м. 190

Краків м. 105

Кременчук м. 125

Кривий Ріг м. 189, 190

Крим, Кримський п-в 58, 181,
189, 197, 223, 232, 250, 269

Кримське ханство 76, 81

Л

Латвія 143, 168, 175, 219, 222,
238, 244, 250

Латинська Америка 206

Литва 13, 39, 42, 48, 69, 73, 81,
105, 109, 112, 113, 114, 115,
116, 119, 120, 133, 134, 136,
139, 140, 143, 146, 148, 149,

151, 152, 153, 154, 157, 158,
159, 160, 161, 168, 171, 172,
173, 175, 176, 201, 219, 222,
238, 244, 250, 268

Литовське князівство 25

Лівобережна Україна (Ліво-
бережжя України) 89, 100,
111, 159, 161, 186, 187, 188,
196, 269

лінія Керзона 201, 254

Лісна с. 102, 103, 108

Лозанна м. 168

Лоїв смт 85, 86, 87, 90, 106,
266

Львів м. 12, 14, 32, 35, 49, 79,
103, 191, 192, 197, 270

Люблін м. 61, 105

М

Мала Польща 105

Мала Русь (Малоросія) 141, 187

Маріуполь м. 190

Мінська губернія 146, 147, 161

Мінське воєводство 97

Мінське князівство 29

Мінськ (Мінск – біл., Минск –
рос.) м. 7, 14, 24, 27, 28, 29,
30, 33, 36, 39, 41, 49, 50, 51,
55, 56, 69, 83, 89, 109, 119,
125, 126, 129, 130, 137, 138,
139, 143, 144, 170, 178, 186,
200, 220, 232, 233, 238, 241,
245, 247, 250, 251
Могильов (Могилев / Могилёв – рос.) м. 50, 51, 54, 68, 78, 97, 98

Могильовська (Могилівська) губернія 146, 161

Могильовська область 102

Могильовщина 176

Мозир м. 85

Молдова 80, 219, 231

Москва м. 12, 25, 36, 38, 65, 74, 81, 100, 154, 202, 211, 217, 227, 228, 231, 232, 244, 246, 265

Московія, Московщина, Московське князівство, Московське царство, Московська держава 39, 41, 42, 58, 65, 75, 76, 77, 84, 88, 89, 90, 95, 99, 100, 102, 107, 265, 267

Московська губернія 139

Н

Наддніпрянська Україна, Наддніпрянщина 114, 124, 141, 164, 165, 181, 189, 195

Німеччина 138, 143, 175, 176, 208, 209, 210, 211, 212, 213, 219, 221, 222, 225, 226, 227, 228, 229, 233, 238, 246, 247, 252, 253, 257, 259, 274

Новгород м. 23

Новгородщина 26

Новогрудок м. 38, 43, 55, 263

Новогрудське воєводство 97

Новогрудське князівство 25, 38, 43, 263

О

Одеса м. 190

Орда 33

Орша м. 50, 51

Османська імперія (Typeцька імперія, Туреччина) 76, 77, 80, 81, 100, 103, 105, 107, 142, 180, 181, 184, 186, 267

П

Париж м. 179

Персія (Іран) 142

Петербург (Петроград) м. 112, 116, 119, 120, 125, 130, 147, 169, 182, 188, 196

Південний Буг р. 38

Південь України 144, 161, 189,

Північна Україна 81, 113

Північне Причорномор'я 197, 269

Підляшшя 55, 61, 62, 105

Пінськ м. 39, 85, 88, 90

Поволжя 118

Поділля 38, 45, 61, 141, 196, 268

Подільське воєводство 66

Подніпров'я 15, 41, 74, 97

Подністров'я 91

Полісся 82, 86, 89, 91, 99
Географічний покажчик

Полоцьке князівство 20, 21, 22, 23, 24, 27, 30, 31, 32, 34, 39, 262

Полоцьк м. 23, 24, 29, 50, 51

Полтава м. 103, 108

Полтавська губернія 161, 185

Полтавщина 99

Польське королівство (Польська Корона) 40, 43, 45, 47, 50, 61, 62, 63, 65, 66, 73, 74, 75, 76, 99, 101, 107, 172, 265, 267

Польща 13, 39, 62, 70, 82, 83, 84, 97, 99, 105, 109, 110, 112, 115, 116, 119, 120, 122, 132, 133, 134, 136, 137, 138, 139, 141, 149, 150, 157, 158, 159, 161, 168, 169, 171, 175, 184, 199, 200, 201, 206, 207, 208, 209, 219, 221, 223, 226, 229, 232, 238, 248, 250, 252, 253, 254, 255, 258, 259, 268, 272, 274

Понімання 25

Поніманська Русь 38

Правобережна Наддніпрянщина (Правобережжя Наддніпрянщини, Правобережна Україна) 110, 111, 114, 116, 127, 131, 149, 150, 152, 153, 154, 157, 158, 161, 171, 187, 196, 268

Приазов'я 189

Прип'ять р. 84, 154

Причорномор'я 40

Пруссія 104, 105, 139

Р

Речиця м. 85, 87

Рим м. 49, 50

Річ Посполита 42, 45, 49, 52, 54, 58, 59, 60, 61, 63, 65, 66, 69, 70, 73, 74, 76, 77, 78, 80, 81, 83, 84, 85, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, 95, 96, 97, 98, 99, 100, 101, 102, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110, 111, 113, 114, 116, 127, 130, 131, 132, 133, 136, 137, 140, 141, 144, 145, 147, 149, 150, 151, 153, 154, 157, 171, 172, 173, 186, 196, 200, 265, 267, 268, 269

Російська імперія 21, 104, 105, 109, 110, 111, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 119, 120, 121, 122, 123, 124, 125, 127, 128, 130, 131, 132, 133, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 146, 148, 149, 150, 151, 154, 155, 159, 161, 164, 165, 167, 168, 169, 171, 172, 173, 175, 176, 178, 179, 180, 182, 183, 184, 186, 196, 197, 199, 221, 222, 223, 224, 258, 268, 269, 270, 271, 272, 273
Російська Соціалістична Федеративна Радянська Республіка (РСФРР, Радянська Росія) 138, 176, 178, 200, 201, 221, 222, 224, 228

Російська Федерація (ФР) 6, 8, 176, 217, 231, 232, 238, 240, 248, 250, 252, 253, 261, 277

Росія (Російська держава) 6, 13, 20, 31, 42, 54, 58, 65, 75, 81, 89, 95, 97, 98, 99, 100, 101, 102, 103, 105, 110, 111, 118, 121, 125, 126, 130, 131, 132, 133, 134, 135, 137, 139, 141, 142, 143, 147, 149, 151, 154, 156, 157, 159, 160, 162, 168, 171, 173, 174, 175, 176, 179, 180, 181, 182, 183, 185, 190, 194, 196, 197, 198, 201, 216, 219, 222, 223, 231, 232, 233, 236, 237, 244, 245, 247, 248, 250, 251, 256, 260, 265, 268, 269, 270, 271, 277

Румунія 181, 184, 201, 226

Руська держава 95

Руське воєводство 66

Руське князівство 70

Русь (Київська Русь, Давня Русь, Стародавня Русь, Київська держава) 9, 11, 14, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 26, 27, 28, 29, 31, 32, 34, 35, 38, 39,

41, 42, 53, 56, 66, 72, 75, 84, 94, 105, 172, 262, 263, 265

## С

Саксонія 101

Сан-Франциско м. 213, 229, 257

Севастополь м. 141

Сербія 142, 181

Середне Подвиння 41

Середне Подніпров'я 26

Сибір 158, 167, 205, 273

Синюха р. (Сині Води) 38, 39

Словаччина 184

Словенія 184

Слуцьк м. 84

Смоленська земля 89, 100

Смоленське князівство 25, 27

Смоленськ м. 28, 52, 99, 100

Смоленщина 100

Соціалістична Радянська Республіка Білорусь 200

Союз Радянських Соціалістичних Республік (СРСР, Радянський Союз) 8, 9, 12, 21, 84, 198, 199, 201, 202, 204, 205, 206, 208, 209, 210, 211, 212, 213, 214, 215, 216, 217, 218, 219, 224, 225, 226, 227, 228, 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 247, 249, 251, 252,
253, 254, 255, 256, 257, 259,
260, 261, 271, 272, 273, 274,
275, 276, 277

Співдружність Незалежних
Держав (СНД) 217, 218, 231,
236, 237, 244, 248, 260, 276

Сполучені Штати Америки
(США) 185, 206, 229, 230,
231, 247, 248, 257, 258

Стокгольм м. 168

Суботів с. 80

Судетька область (Судети) 220

Сумщина 252

Суразький повіт (Суразький
район) 176

Східна Білорусь 105

Східна Галичина 192

Східна Європа 14, 25, 77, 175

Східна Україна (Схід Украї-
ни) 99, 260

Сян 254

T

Таджикистан 231

Таллінн м. 24

Тевтонський орден 42

Торговиця м. 104

Турів м.

Турівська земля 14, 32

Турівське князівство 14, 25,
27, 28, 31, 39, 262

Туркменістан 231

Турово-Пінські володіння 27

У

Угорщина 184

Узбекистан 231

Україна (Україна – біл.) 6, 7, 8,
9, 10, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20,
21, 22, 23, 26, 30, 31, 33, 34, 35,
36, 38, 39, 41, 42, 45, 46, 47, 52,
54, 57, 59, 61, 63, 66, 67, 68, 69,
70, 71, 72, 78, 80, 81, 82, 83,
85, 86, 87, 89, 90, 92, 95, 96,
97, 98, 99, 100, 102, 103, 104,
105, 106, 107, 109, 112, 113,
115, 116, 118, 120, 122, 125,
128, 129, 130, 133, 134, 135,
136, 139, 141, 143, 144, 145,
146, 148, 151, 156, 157, 159,
160, 161, 162, 163, 164, 167,
168, 172, 173, 174, 175, 176,
177, 178, 180, 182, 184, 185,
186, 187, 190, 191, 192, 194,
196, 198, 199, 200, 201, 202,
205, 207, 212, 213, 214, 215,
216, 217, 219, 222, 223, 224,
227, 228, 229, 231, 232, 233,
234, 236, 237, 238, 239, 240,
241, 244, 245, 247, 248, 250,
251, 252, 254, 255, 256, 257,
258, 259, 260, 261, 262, 263,
264, 266, 267, 268, 269, 272,
273, 274, 275, 276, 277

Українська держава (Українська
Держава) 6, 106, 128, 136,
137, 177, 197, 251, 266, 271
Українська Народна Республіка (УНР) 128, 135, 137, 138, 143, 176, 177, 196, 197, 199, 222, 223, 271

Українська Радянська Соціалістична Республіка (УРСР, Радянська Україна) 203, 204, 205, 214, 216, 224, 227, 229, 232, 235, 257, 272

## Ф

Фінляндія 222, 226

Франція 147, 148, 157, 171, 179, 180, 181, 208, 226, 246, 254

## Х

Харків м. 34, 57, 141, 190, 228

Холмська земля 104

Хорватія 184

## Ц

Центрально-Східна Європа 46, 58, 127, 144, 179, 220, 225, 246, 249, 260, 275

## Ч

Чавси м. 96, 97

Чавський повіт 97

Чарторийськ с. 34,

Чернігів м. 86

Чернігівська губернія 126, 161, 176

Чернігівське воєводство 92, 99

Чернігівське князівство 25

Чернігівщина 100, 252

Чеське королівство 40, 75

Чехія 184

Чехословаччина (Чехословацька Республіка) 201, 220, 225

Чорне море 38, 143, 154, 168, 175

Чорноморський басейн 181

Чорногорія 181

## Ш

Швеція 77, 81, 84
Наукове видання

Артимишин П., Меренюк Х. Україна та українці в постра-
дянських білоруських підручниках та посібниках з історії:
колективна монографія / НАН України, Інститут україно-
знавства ім. І. Крип'якевича. Львів, 2024. 294 с.

Літературний редактор
Ірина Стецик

Коректор
Наталія Кічула

Упорядник науково-довідкового апарату
Ірина Стецик

Обкладинка
Микола Барановський

Макет і художньо-технічне редагування
Дмитро Савінов

Підписано до друку 27.12.2024 р. Ум. друк. арк. 17,15.
Друк офсетний. Формат 60х84/16.
Наклад 150 прим.

Інститут українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України
79026, Львів, вул. Козельницька, 4, тел. +38 (032) 270-70-22