час і принизити Київ-град. Під приводом воєнної допомоги смоленським та чернігівським князям у їхній боротьбі за київський престол 1169 р. Андрій спорядив свого сина Мстислава у військовий похід на далекий південь. Захоплене ними у березні наступного року місто було нещадно сплюндровано: «грабиша за 2 дни весь град Подолье и Гору. и манастыри. и Софью. и Десятинную Богородицу и не бысть помилования. никому же ни откуду же церквамъ горящимъ. крстяномъ оубиваемомъ другиы вяженымъ. жены ведоми быша въ плѣнъ. разлучаеми нужею от мужии своихъ. младенци рыдаху зряче материи своихъ. и взяша имѣнья множество. и церкви обнаживша иконами и книгами. и ризами и колоколы. изнесоша. всѣ Смолняне и Суждалци и Черниговци... и бысть в Київѣ на всех человецех стенание и туга. и скорбь не оутѣшимая. и слезы непрѣстаньныя»<fnref n="440" />.

Андрій Боголюбський, мабуть, був утішений розоренням давньої столиці. Прокреслена його мечем лінія розламу між київським півднем і володимиро-суздальською північчю суттєво поглибилася за володарювання тут під монгольською зверхністю князя Олександра Ярославича (Невського).

Прищепа на монгольському корінні. Монгольська інвазія 1240-х років (про що детально йтиметься далі), хоч і стала важким випробуванням для Русі, все ж не поклала край її існуванню. Монголи були зацікавлені в тому, щоб зберегти основні політичні інститути Київської держави, налагодити чітку і зрозумілу їм систему експлуатації завойованих земель. Міста і села зазнали руйнацій, але не були винищені вщент. Дбаючи про забезпечення своєї армії продовольством і фуражем, монголи лишали незайманими окремі землеробські райони і пасовища, де тубільне населення («люди татарські») вирощувало для них пшеницю. Їхня релігійна толерантність дала змогу уникнути масових заворушень. Монголи не порушили ту структуру володарювання у Східній Європі, що склалася до їх покази на цих землях.

Утім, внутрішньополітичне життя, хоч і не було остаточно розчавлене, але суттєво обмежене і спотворене. Особливо болісних форм це набуло на землях Залісся — майбутньої Московії. До вимог завойовників швидко призвичаївся князь Ярослав Всеволодович, який 1239 р. став на чолі Володимиро-Суздальської землі. Та тріумф Ярослава був недовгим. Викликаний до двору великого хана Гуюка в Каракорум, князь не знайшов тут належної пошани й був отруєний у вересні 1246 р. У ханську ставку терміново викликали його сина Олександра (Невського).

Цей «видатний» в очах російської історіографії «державний діяч»<fnref n="441" />, придушивши на початку 1250-х років опір своїх братів — князя володимирського Андрія і князя переяславського Ярослава, став єдиновладним володарем Володимирського князівства. До того ж він намагався ще й позиціонувати себе князем київським, а реально підвладні йому землі Залісся називати Руссю.

<footnote n="440">⁴⁴⁰ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 545.</footnote>

<footnote n="441">⁴⁴¹ Пашуто В.Т. Олександр Невський і боротьба руського народу за незалежність у ХІІІ столітті. Київ, 1955. С. 120.</footnote>
Досі володимиро-суздальські книжники не застосовували щодо них цієї назви. Руссю вони називали землі Середнього Подніпров'я з центром у Києві. Населення північно-східних околиць Київської держави лише наприкінці XIII — у XIV ст. усе послідовніше і вагоміше почало пов'язувати себе з Руссю. Проте Володимиро-Суздальська земля залишала виключне право на таке ототожнення лише за собою <fnref n="442" />. У такий, очевидно, спосіб декларувалась ідея її наступництва Русі Київській.

Олександру належало зробити нелегкий вибір: або стати колаборантом Орди, де був підступно отруєний його батько, або обрати своїм союзником Захід. Він обрав перший шлях і в 1251 р. поплазував в Орду до Батия, де подружився, а згодом і побратався з його сином, удостоївшись бути зарахованим до прийомних дітей хана.

Цей вчинок Олександра назавжди визначив шляхи подальшого розвитку майбутньої Московії, зрештою, згубно відбившись на її долі. То був доленосний «вибір між двома соціокультурними моделями розвитку: між Сходом і Заходом, між Азією і Європою. При всій умовності такої дихотомії, вона дає загальне уявлення про основну тенденцію змін, що відбуваються, які встигли не лише намітися, а й отримати додатковий імпульс ззовні. Тепер вони будуть відбуватись у все наростаючому темпі і у всезростаючих масштабах. А через 300 років отримають логічне завершення в крайніх формах деспотичного правління далекого нашадка Олександра — Івана IV» <fnref n="443" />.

Визнавши себе ординським васалом (рабом) і зобов'язавшись платити щороку данини в обмін на військову допомогу проти німців і лівонців, Олександр став вірним слугою чужинців. Кардинально інше трактування його вчинку запропонували дещо згодом російська історіографія і російська церква, які, добачивши позитивні сторони в союзі Олександра з Ордою, заклали потужну за своїм емоційним наповненням, відчутну й дотепер традицію прославляння зробленого ним вибору та визнали князя святим <fnref n="444" />.

Визнання цієї ганебної колаборації самовідданим патріотичним вчинком, приречення країни на самоізоляцію, з якої виросли глухі гілки її цивілізаційного розвитку, потребує, за містким висловом Дж. Феннела, «безмежної щедрості серця» <fnref n="445" />. Але такою є незбагненна для європейців сутність культивованого впродовж віків православною церквою Московії «патріотизму» Олександра Невського, а концепція «пасіонарних вибухів» Л. Гумільова надає виправдання,

<footnote n="442">⁴⁴² Флоря Б.Н. Исторические судьбы Руси и этническое самосознание восточных славян в XII—XV веках. Славяноведение. 1993. № 2. С. 64. Суздальські князі почали називатися руськими князями лише від 1270-х років (див.: Шевченко І. Владимиро-Суздальське князівство як суперник та епігон Києва. С. 64).</footnote>

<footnote n="443">⁴⁴³ Данилевский И.Н. Русские земли глазами современников и потомков... С. 217.</footnote>

<footnote n="444">⁴⁴⁴ Гумилев Л.Н. От Руси к России: очерки этнической истории. Москва, 1992. С. 127.</footnote>

<footnote n="445">⁴⁴⁵ Феннел Дж. Кризис средневековой Руси. 1200—1304 / вступ. ст. и общ. ред. А.Л. Хорошкевич и А.И. Плигузова. Москва 1989. С. 163. Пор.: Данилевский И.Н. Призрак желательной истории. Родина: рос. ист. иллюстр. журн. 2003. № 2. С. 88—90.</footnote>
сказати б, облагороджує обраний князем шлях, на якому відбулось народження «нової Русі», інакше кажучи — Росії<fnref n="446" />.

Після смерті у листопаді 1263 р. Олександра Невського його малолітній син Данило був посадовлений на княжіння у Москві, яка поволі підбила під свою владу Володимиро-Суздальщину та ласилась на Твер, Новгород і Рязань<fnref n="447" />. У 1317 р. один із онуків Невського — Юрій Данилович Московський — отримав у Орді ярлик на Велике князівство Московське, а інший — Іван Данилович — на Київ, до якого, як і його дід, не навідувався. Володимир-на-Клязьмі опинився під владою московського князя Василя І. Так розпочинався шлях, на якому зростала московська ідентичність та її державність.

Проте перед Москвою відкривався й інший шлях — не менш реальний, на думку сучасного російського історика І. Данилевського, ніж той, яким вона пішла. «Щоправда, — констатує вчений, — про іншу Русь, яка не побажала служити ординським “цесарям”, ми згадувати не любимо. Але вона була. Ми вважаємо за краще називати її Литвою. Вона ж назвала себе офіційно Великим князівством Литовським, Руським, і Жемайтським, а в просторіччі часто називалася просто Руссю — адже в неї входили всі великі “політичні і економічні центри” Київської Русі. Практично вся історія цієї держави — найтяжча боротьба на два фронти: проти Ордену і проти Орди. І що найцікавіше — врешті-решт перемога виявилася на її боці. Мабуть, боротьба за свободу і незалежність не буває марною і безперспективною, навіть якщо, з погляду стороннього спостерігача-циніка, сили явно нерівні і чинити опір ворогові “безнадійно” і “марно»<fnref n="448" />.

Московське князівство стало територіально-політичним ядром державного об’єднання, відомого від кінця XV ст. під огреченою назвою «Русія», або «Росія». Цей політонім не є самоназвою Московії. Він був винаходом канцелярії Константинопольського патріархату. Вперше він фіксується у візантійському списку києво-руських єпархій митрополії *Rhosia* (Notitiae episcopatum Ecclesiae Constantinopolitanae), складеному у XII ст. Православна Москва пов’язала його зі своєю конфесійною ідентичністю, а в ранні нові часи — і з етнополітичною.

У міру того, як Монгольська імперія розпадалася і Золота Орда слабшала, місцеві політичні спільnotи на сході Європи виборсувалися з-під монгольської зверхності і набували більше сил. Близько 1304 р. Москва збільшила свою територію майже втричі, приєднавши райони Переяславля, Коломни і Можайська. Все, що було необхідно для виникнення сильної централізованої держави, — це поглинути більшість інших князівств Суздальської землі і захопити територію Володимира, найбільшого князівства, а з ним і великокнязівський титул. Зре-

<footnote n="446">⁴⁴⁶ Гумилев Л.Н. От Руси к России: очерки этнической истории... С. 136.</footnote>

<footnote n="447">⁴⁴⁷ Про цю політику московського князя Данила Олександровича див.: Кучкин В.А. Первый московский князь Даниил Александрович. Древнейшие государства Восточной Европы. 2005 г.: Рюриковичи и Российская государственность. Москва, 2008. С. 294—318.</footnote>

<footnote n="448">⁴⁴⁸ Данилевский И.Н. Русские земли глазами современников и потомков... С. 219.</footnote>
штою, Москва домоглася свого верховенства. До 1371 р. Дмитро Донський зму-
сив татар і місцевих князів у Суздальській землі визнати його «великим князем
московським і володимирським». Інакше кажучи, «велике князівство» стало
його вотчиною, тобто невідчужуваним володінням нащадків Данила Москов-
ського <fnref n="449" />. Після присвоєння 1364 р. московськими князями спадкового титулу
князів володимирських під їхнім контролем опинилась і митрополича кафедра
«всея Руси», перенесена київським митрополитом Максимом на початку XIV ст.
до Володимира.

Вміщене у літописах свідчення про те, що Максим покинув Київ, «не терпя
татарського насилья», й «весь Киевъ разбежался» <fnref n="450" />, було свідомою спробою
перебільшити розміри й ітенсивність татарського спустошення Киїщини. По-
чалися ці перебільшення, зауважував М. Грушевський, давно, «ще з XIII віку, не
без певної тенденції оправдати перенесення митрополії з Києва до Володимира,
а потім до Москви. Київ втратив свою вартість для ієрархії з упадком власти, пре-
стижу й економічних засобів київського князя і його боярства, і митрополити
слідкували за сими засобами, перетягаючи за собою і культурне середовище, а з
ним витворюючи і нові перспективи в історіографічній концепції, в освітленню
церковної і політичної традиції. А для оправдання сього дезертирства творилася
легенда про повне спустошення старого, київського осередка, повний упадок і
руїну його святощів, неможливі умови життя під татарською зверхністю і т. д. На
сім потім виросли нові історіографічні концепції, які лягли основою нової істо-
ричної схеми, прийнятою історичною російською наукою» <fnref n="451" />.

Московське монархічне царство, що від кінця XV ст. грізно розправило свої
зловісні крила на сході Європи, розглядало Київ як гніздо царської родини, її
спадкову власність (отчину) <fnref n="452" />. Претензії на правонаступництво на спадщину
Київської Русі, на історичних землях якої насправді формувалась українська іден-
тичність, потребували відповідного обгрунтування. Ось чому «життєво важли-
вим завданням для московських книжників, — зауважував свого часу російський
історик О. Пресняков, — було теоретично осмислити й історично виправдати
зростання Московської держави і висвітлити ті широкі домагання, з якими вона
вступила в часи володарювання Івана Третього (1462—1505). Прагнення мос-
ковських “збирачів землі руської” створити об’єднану національну державу “всея

<footnote n="449">⁴⁴⁹ Феннел Дж. Кризис средневековой Руси. 1200—1304... С. 210.</footnote>

<footnote n="450">⁴⁵⁰ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 485.</footnote>

<footnote n="451">⁴⁵¹ Грушевський М. «Малороссийские пѣсни» Максимовича і століття української на-
укової праці. Україна. 1927. Кн. 6. С. 8—9.</footnote>

<footnote n="452">⁴⁵² Гібридна війна за Київ була розв'язана московитами ще за Івана III. За його намовою війська кримського хана Менглі-Гірея у вересні 1482 р. вчинили розбійницький напад на давню столицю Русі. Вони жорстоко сплюндурували місто, пограбували його знамениті церкви та монастирі, вилучивши з них чимало християнських реліквій. Замовник цієї розправи міг потішити свое самолюбство, цинічно вписавши московську правлячу династію (рід) до давнього Пом'яника Печерського монастиря у Києві, відновленого ченцями між 1483—1526 рр.</footnote>
Русі” в теорії книжників виправдовувалося їх династичними, вотчинними правами на всю спадщину роду Рюриковичів. І московський великий князь поставився прямим спадкоємцем київського, пред’являючи на Київську Русь свої історичні права»<fnref n="453" />. Ці ідеали й цілі залишалися незмінними впродовж наступних століть<fnref n="454" />. Бастардизація культурно-історичної спадщини Київської Русі надавала їм виправдання, а московській ідентичності — цивілізаційної респектабельності, яка маскувала колоніальну природу Російської держави. Вона затемнила і спотворила справжню історію народів Східної Європи.

<footnote n="453">⁴⁵³ Пресняков А.Е. Княжое право в древней Руси.... С. 471—472.</footnote>

<footnote n="454">⁴⁵⁴ Ричка В.М. Війна пам'ятей. Змагання за спадщину Київської Русі. Київ, 2021.</footnote>
МОНГОЛЬСЬКИЙ
ПЕРЕЛАМ.
ПЕРЕХІД
НАДЧОРНОМОР'Я
ПІД ВЛАДУ
ОСМАНІВ
РОЗДІЛ 15

Цивілізаційний ландшафт
південно-степової України
у домонгольську добу

<figure><img src="image_213.png" /></figure>

РОЗДІЛ 16

Імперські амбіції монголів

<figure><img src="image_214.png" /></figure>

РОЗДІЛ 17

Територіально-адміністративний
устрій улусу Джучі

<figure><img src="image_215.png" /></figure>

РОЗДІЛ 18

Монгольські практики
адміністрування господарської сфери

<figure><img src="image_216.png" /></figure>

РОЗДІЛ 19

Генуезька колонія Кафа
під верховенством монголів

<figure><img src="image_217.png" /></figure>

РОЗДІЛ 20

Підкорення Надчорномор'я
Османами
ЦИВІЛІЗАЦІЙНИЙ ЛАНДШАФТ
ПІВДЕННО-СТЕПОВОЇ УКРАЇНИ
У ДОМОНГОЛЬСЬКУ ДОБУ

Північне Причорномор'я на початках середньовічної доби. З переходом до нової історичної епохи сформований у зоні українського південно-східного прикордоння цивілізаційний простір, збагачений імплантованими в місцеве середовище з античних центрів соціально-економічними, культурно-духовними та державотворчими моделями, що накладались на досвід структурування суспільств кочового світу, зазнав помітних трансформацій. Загалом раннє середньовіччя, надавши прискорення найрізноманітнішим цивілізаційним потокам і зрушивши з місць попередньої осілості величезні людські колективи з різними рівнями суспільно-соціальної організації та формами господарської діяльності, істотно переформатувало суспільний мікроклімат і територіально-політичний ландшафт південно-степової смуги, позначившись помітними змінами у практиках взаємодії середземноморської землеробсько-торговельної, степової скотарської та слов'янської землеробської цивілізацій. Насамперед ці зміни почали проявлятися по лінії кордону між середземноморськими та степовими спільнотами.

Усталений на попередньому етапі та загалом стабільний формат співіснування спільнот кочових скотарів і греко-римських анклавів на узбережжі Чорного моря було порушено двома чинниками. Першим з них на початку III ст. стала серія нашесть германських племен з Північної Європи, що спричинило знищення багатьох населених пунктів і відповідно послаблення торговельних зв'язків Степу з цивілізованими країнами Середземномор'я. Роль Північного Причорномор'я як зустрічного пункту євразійських і середземноморських цивілізаційних потоків помітно зменшилась. Разом із занепадом торгівлі, що до певної міри компенсувала економічну нестабільність кочового скотарства і приносила степовим політичним елітам

Олександр
Галенко
можливість збагачення, Північне Причорномор'я втратило сприятливі умови, необхідні для утворення степових держав. Відтоді творці степових імперій змушені були шукати для вдоволення своїх амбіцій місця на кордоні Римської імперії, зокрема у Середньо-Дунайській низині.

Другий чинник безпосередньо пов'язаний із політичною нестабільністю у Євразійському степу, спричиненою розпадом степової імперії гунів (II ст. до н. е. — II ст. н. е.) та політичною кризою в Китаї у III—VI ст. У результаті нові осередки степової державності, які продовжували виникати на китайських північних кордонах, були не в змозі ані набігами, ані даниною забезпечити себе ресурсами, щоб якось стабілізувати ситуацію, тому кожний такий новий степовий гегемон змушував свого попередника рятуватись від загрози винищення міграцією на захід. Там зручними для них виявилися перська Центральна Азія, Північний Кавказ, звідки відкривався доступ до тієї ж Персії та східних провінцій Візантії, а далі — Подунав'я. У цих районах утворювалися центри степових імперій, заснованих втікачами з Монголії. Натомість степи Північного Причорномор'я, попри свої привабливі для кочового скотарства умови, через природний морський бар'єр перетворилися на кілька століть на глухий закут Євразії, який швидко проминали великі кочові колективи у пошуках кращого плацдарму для посилення своєї могутності.

Циклічно-монотонний коловорот часу, що задавався сезонними кочуваннями скотарів, переривався лише на короткий період чергової навали степовиків. Навали неодмінно накочувалися зі Сходу і приносили з собою лише зміну правителів, нові панівні племена, їхню говірку, але не міняли ані засад господарювання, ані складу населення. Греко-римський світ уцілів лише на Південному узбережжі Криму. Тамтешні володіння стали далекою периферією Візантії і зберігали для неї хіба що значення спостережного пункту за глибинами Євразії. Водночас лісостепова зона все ще залишалась поза історичним буттям. Тамтешні зміни простежуються лише за археологічними пам'ятками. Лісостеп потрапить у світло писемних джерел лише під кінець цього періоду, однак цей його вступ в активне історичне життя ледь не відразу відкриє перед Південно-Східною Європою потужну цивілізаційну перспективу, що однозначно не залишить поза увагою її степовий фронтир.

Утворення Русі зі столицею у Києві стало ще одним важливим чинником істотної кореляції політичної ситуації у Північному Причорномор'ї. На відміну від ланцюжка візантійських володінь на узбережжі, які через віддаленість від метрополії були лише посередниками у відносинах з імперією, до того ж неприступними і небезпечними провідниками візантійської політики у Степу, Русь стала великим осілим сусідом безпосередньо на степовому кордоні. З таким сусідом стосунки були тіснішими, хоч і не обов'язково приязними. Більше того, Русь становила значне зовнішнє джерело ресурсів для степовиків, і його експлуатація усіма можливими способами (торгівля, грабунок, послуги найманства) приносила достатні вигоди для стабілізації та політичної консолідації кочових суспільств у
цьому степовому куті. Тому попри декілька хвиль міграцій, які Український степ пережив від моменту постання Русі, лише печеніги і половці опанували ним і визначили два періоди і історії півдня на тривалому трьохсотлітньому відрізку часу.

Для Візантії ця нова воєнно-політична сила, яка з'являлася під стінами Константинополя, створювала нове джерело неспокою. Водночас це додавало маневровості візантійській політиці для маніпуляцій балансом сил, а отже, забезпечувало надійніший контроль за ситуацією на її північних кордонах.

Що стосується Русі, то її головні торговельні та культурні интереси були приб'язані до далекої Візантії. Сусідній же Степ змушував так чи інакше рахуватися зі своєю воєною силою.

**Північноєвропейська інтервенція та її наслідки.** Міграція германських племен з європейської півночі на південь становила важливу ланку у так званому Великому переселенні народів, помітний слід в якій залишили, зокрема, готи. На початку ІІІ ст. вони переселились на північні береги Дунаю і почали здійснювати набіги на римські міста. У середині століття якась їх частина на чолі з Філімером захопила Скіфію на схід від Дністра, підкоривши також кочових аланів (spali) <fnref n="1" />.

Готи були справжніми вояками. На відміну від кочових скотарів, вони вміли плавати по річках і штурмувати фортеці. Проте для їхніх вождів винятковий інтерес становили багатства римського світу. Як наслідок, їхнє нашестя скінчилася взяттям та знищенням найстаріших вогнищ середземноморської цивілізації на півночі Чорного моря — Ольвії й Тіри. Перша зникла назавжди, а в другій міське життя відродиться лише через тисячоліття. Було знищено також Неаполь Скіфський — столицю останнього Скіфського царства та перше місто кочовиків, відоме у Східній Європі. Від готів постраждали також Херсонес, Боспор і головний ринок для торгівлі з кочовиками — Тана.

У Боспорі місцева царська династія Тиберіїв-Юліїв (правила у 71—262 рр.), яка мала досвід контактів з варварським світом, утримала місто, поступившись варварам дозволом торгувати <fnref n="2" />. Утім, готи також виявили інтерес до боспорського флоту для організації нападів на візантійські володіння. У 252 і 256 рр. вони на боспорських кораблях спустошили східні береги Чорного моря і навіть захопили й пограбували Трапезунд. У 257—258 та 262 рр. готи переправлялися через Дарданелли у Малу Азію, де сплюндрували багаті міста побизу Мармурового моря: Нікомедію, Нікею, Апамею, Прусу. У 264 р. проникли у Каппадокію, що в центральній частині Малої Азії <fnref n="3" />, 268—269 рр. флотилія кораблів, яку спорудили готи, герули, певки та інші «варвари» в гирлі Дністра, прорвалася через протоки Босфор і Дарданелли в Егейське море. Нападники брали в облогу Салоніки, захо-

<footnote n="1">¹ Іордан. *О происхождении и деяниях гетов. «Getica». 2-е изд., испр. и доп.* Санкт-Петербург, 1997. С. 66.</footnote>

<footnote n="2">² Про «правильно організовані торговельні зносини» Боспора з готами повідомляє грецький історик V ст. Зосима (див.: *Великая Степь в античных и византийских источниках: Сборник материалов.* Алматы, 2005. С. 487).</footnote>

<footnote n="3">³ *Великая Степь в античных и византийских источниках...* С. 488.</footnote>
пили багатий Ефес і знищили в його околиці одне з чудес світу — храм Артеміди <fnref n="4" />.
Крім грабунку, вони також забирали у неволю людей, щоб дістати за них викуп.

Останній набіг готів відбувся 275 р., проте край цьому був покладений через пропаганду християнства. За легендою, готів навернув у віру в Христа Ульфіла, онука якого готи захопили в полон у Каппадокії. Він же став першим єпископом Готської єпархії, що розташовувалась на Кримському півострові. На Боспорі іс- нувала Боспорська єпархія, і її уже на першому Вселенському соборі у Нікеї 325 р. представляв єпископ Кадм. Херсонеський єпископ Єферій брав участь у друго- му Вселенському соборі 381 р. у Константинополі. Тоді ж Візантія провела укрі- плення Херсонеса, зробивши його головним форпостом на порозі Євразійсько- го степу. На додачу готам було надано статус федератів, що передбачало несення служби в обмін на дозвіл оселитися у передгір'ях Кримських гір і звільнення від податків.

Загалом готське панування виявилося нетривалим. У 350-х роках племена гунів, очевидно, тюркомовних нашадків сюнну, які перекочували до Централь- ной Азії, рушили далі на захід під тиском імперії жу-жань, що запанувала у Мон- голії. Близько 370 р. під проводом вождя Баламіра гуни переправилися через Волгу, підкорили аланів, а 375 р. десь на правобережжі Дніпра завоювали дер- жаву, створену остроготами, одним з готських племен. Її володар Германаріх був поранений і покінчив життя самогубством. Його ж син Вітімір, який спробував чинити спротив, загинув у жорстокій битві <fnref n="5" />. Кінець кінцем остроготи швидко підкорилися гунам. Інше готське плем'я — візіготи — знайшло притулок від них у володіннях Римської імперії за Дунаєм, але незабаром приєдналось до інших германців у їхніх нападах на Західну Римську імперію. Разом з аланами, частина яких відкололась від гунів і також кинулась на римські володіння, ці готи залиши- ли по собі пам'ять у назві іспанської області Каталонія (колишня Гото-Аланія).

Гунська імперія та Хозарський каганат. Витісниви готів, гуни й самі не затримались у степах Північного Причорномор'я. Зупинивши свій вибір на Паннонії, вони підкорили місцеве германське плем'я гепідів і почали нападати на римські прикордонні міста. Уже перший їх відомий вождь Баламір примусив римлян платити йому щорічну данину в обмін на утримання від набігів. Однак відсутність консолідації в Гунській імперії, що розкинулася від Дунаю до Волги, якийсь час рятувала римлян від організованої навали <fnref n="6" />.

Гунам підкорялися і племена кочових скотарів, і германці, і місцеве прото- слов'янське населення Подунав'я. Гунський ватажок Аттіла мав воєнний і держав- ний досвід, накопичений гунами за кількасотлітню історію. Основу його війська становило типове ополчення кочовиків. Воно воювало, обстрілюючи ворога з луків на відстані. У разі зосередження великих сил це робило його неперемож-

<footnote n="4">⁴ Йордан. *О происхождении и деяниях гетов...* С. 82; Аммиан Марцеллин. *Римская история (Res Gestae)*. Санкт-Петербург, 2000. С. 432.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Великая Степь в античных и византийских источниках... С. 1216.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Там само. С. 466, 471, 474.</footnote>
ним у відкритому полі <fnref n="7" />. Водночас військо Аттіли, завдяки залученню на службу римських офіцерів та інженерів, вміло споруджати мости через ріки, будувати і використовувати споруди для штурму фортифікацій і кидавки. Підневільне місцеве населення переправляло його вояків у човнах-довбанках і на плотах. Крім того, значну силу в Аттіловому війську становило ополчення підкорених племен германців, передусім гепідів.

В оточенні Аттіли та вищих достойників його імперії перебували бюрократи грецького, римського і германського походження. Аттіла зумів примусити Візантію піти на мир з умовами виплати щорічної данини у 2100 літри золота <fnref n="8" /> й територіальними поступками на південь від Дунаю. Завоювання багатих римських провінцій збільшило значення для нього подунайських володінь. Аттіла мав амбіції завоювати ще й Персію, перейшовши Кавказ, і візантійці намагались схилити до цього гунського імператора <fnref n="9" />.

Однак Аттіла так і не повернувся до цієї ідеї, а все своє правління присвятив війні в Європі. 450 р., скориставшись скандалом у римській імператорській родині, він висунув вимогу свого одруження з Гонорією, сестрою імператора Валентиніана III, і одержання в посагу половини імперії. Війна, що запалала внаслідок зарозумілих вимог гунського вождя, принесла страшні спустошення на півночі Італії й у Галлії. Битва на Каталаунських полях 451 р., де гуни та їхні германські союзники-підлеглі зустрілися з військами Західної Римської імперії, візіготами й аланами, змусила Аттілу відступити. Він, щоправда, повернувся до Галлії через два роки, але його нагла смерть наприкінці 453 р. поклала край і його планам, і його імперії. Підневільні остроготи, гепіди та інші германці негайно повстали і подолали гунське військо під проводом Еллака, старшого сина Аттіли. Інші його сини змогли якийсь час утриматись лише на окраїні батьківської імперії. Зокрема, у степах Північного Причорномор'я утвердився Денгізіх. Проте його спроба перейти Дунай і закріпитись на візантійському боці скінчилась для нього поразкою і смертю. За відсутності єдиного лідера було підірване й панування гунів на усьому просторі до Волги. Саме їх іх'я ще зберігалось на Північному Кавказі, але у степах уже з'явились інші племена.

На жаль, скільки-небудь докладних даних про державність раннього середньовіччя в українському степовому паксі обмаль. Можливо, чи не найзнанішим щодо цього і цитованим століттями став твір Res Gestae («Діяння», або «Римська історія») римського офіцера та історика Амміана Марцелліна (бл. 330 — бл. 400), на якого кочовий спосіб життя гунів та аланів справив сильне враження. Однак його узагальнення щодо суспільного устрою гунів потребують кореляції, наприклад, у частині тверджень, що вони не знають суворої царської влади і задовольняються тимчасовою зверхністю когось зі своїх старійшин, що вони не обізнані із законом тощо. Утім, замітки про побут чи воєнні справи, схоже, були

<footnote n="7">⁷ Див. визнання Зосими щодо ефективності цієї тактики: Там само. С. 491.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Там само. С. 468.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Там само. С. 474—475.</footnote>
результатом живих спостережень, і на них можна покладатись. Вони змальовують стандартні риси кочового побуту: рухливість і войовничість. І знову ж таки узагальнення Амміана Марцелліна створюють безпідставне враження про відсутність організації в кочовому побуті.

У ширшій часовій перспективі гунська епоха не була лише часом монотонних циклів завоювань і постійного кровопролиття. Від неї ведуть відлік два історичні явища, які на тривалий час визначили економічний і політичний розвиток України. Перше стосується міжнародної торгівлі. Попри надзвичайну мінливість і заплутаність політичної ситуації у Північному Причорномор'ї гунського періоду, саме у цей час з'являються свідчення проникнення сюди купців із Центральної Азії, які вже тривалий час контролювали центральноєвразійську торгівлю. Готський історик Йордан, зокрема, зауважив трьох учасників трансконтинентальної євразійської торгівлі, а саме візантійський Херсонес із його ринком і купецтвом, міжнародних купців і нарешті кочовиків, землями яких пролягали трансконтинентальні торговельні маршрути<fnref n="10" />.

Розвій континентальної торгівлі, взаємна вигода від якої давала стимул до партнерства для кочових еліт і міжнародних купецьких компаній і кланів, справив значний вплив на степові спільноти. Покровительство кочовиків гарантувало купцям безпеку на зручних, але небезпечних степових шляхах. Купці своєю чергою надавали амбітним степовим ватажкам фінансові та інтелектуальні ресурси, необхідні для побудови степових імперій. Кооперація степових і купецьких еліт робила їх важливим носієм державних ідей і практик. Тому вони відіграють суттєву роль у становленні державності серед слов'ян.

Іншим явищем гунської епохи, що мало довготривалі структурні наслідки, був розвиток інституту тренованих воєнних рабів. Воєнне рабство було невід'ємною складовою степових спільнот. Підкорені силою степової імперії племена витіснялися завойовниками на окраїни, де служили прикордонною охоронаю, власне, живим щитом від сусідів. Достатньо пригадати, що за однією з груп таких невільників на службі аварів закріпилась назва «склавіни» <fnref n="11" />. Отже, Північне Причорномор'я набуде сумної репутації невільничого берега і створить довготривалу торговельну спеціалізацію для цього регіону.

Хозарський каганат, час постання якого припадає на 620—630-ті роки, є першою степовою державою, про яку зберіглися досить докладні відомості, зокрема в арабських географів, у вірменських хроніках, листі хозарського кагана Йосифа до омейядського сановника Хасдая Ібн-Шапрута. Хозарська держава виникла внаслідок розпаду першого Тюркського каганату (він постав 552 р. і блискавично опанував простір між Жовтим і Чорним морями, зокрема 578 р. тюрки захопив).

<footnote n="10">¹⁰ Йордан. *О происхождении и деияниях гетов...* С. 68—69.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Див.: *Pritsak O. The Slavs and Avars. Gli Sclavi Occidentali e Meridionali nell'alto Medioevo [Settimane di Studio del Centro Italiano di Studi sull'alto Medioevo, XXX, 15-21 aprile 1982. T. I. Spoleto, 1983. P. 353-435.*; в українському перекладі: Пріцак О. Слов'яни та авариї. *Походження Русі.* Київ, 2003. Т. ІІ. С. 773—811.</footnote>
ли Керч). Однією з перших історичних дій нового державного утворення стала війна з Великою Булгарією у 660-х роках, яка закінчилась витісненням частини булгар на чолі з Аспарухом за Дунай. Про ці події повідомляв один з останніх хозарських правителів (каган-бег) Йосип у своєму листі до кордовського достойника Хасдая Ібн-Шапрута у Х ст. <fnref n="12" />

Історія Хозарського каганату поділяється на два періоди, що позначені виразними особливостями як в його політичній будові, так і економічній діяльності. Перший період до кінця VIII ст. був пов'язаний із війнами на Кавказі з Арабським халіфатом. Другий відзначився відносним миром, прийняттям панівною верхівкою каганату іудаїзму, перемінами в державному устрої, піднесенням міжнародної торгівлі, передусім з тим же Арабським халіфатом.

Повних даних про племінний склад держави не збереглося. Напевно, до неї увійшли як тюркські, так і монгольські племена. До останніх належали савіри. Наймогутнішим племенем каганату вважалися кабари. Про ієрархічну структуру Хозарської імперії можна судити на підставі інформації про те, що каган панував над 25 підлеглими племенами і від кожного з цих племен мав дружину-заручницю в своєму гаремі.

Титулування правителів держави каганами однозначно вказувало на їхню належність до династії тюркських каганів А-ши-на (у китайській транскрипції) <fnref n="13" />. Обряд інтронізації хозарського кагана теж був ідентичний тому, який практиковався у Тюркському каганаті. Обраного обертали, піднявши на повстях, а потім здійснювали ритуальне удушення, аби майбутній каган сказав у запамороченні, скільки років він залишатиметься при владі <fnref n="14" />.

Хозари опанували територію між Дніпром і Волгою. Початково центром своєї держави вони обрали Північний Кавказ. Вони здійснювали грабіжницькі походи на Закавказзя, яке тоді опинилося під владою Омейядського халіфату. Водночас хозари були зацікавлені у торгівлі із Закавказзям через Дербент. Тому на їхній території постало кілька міст, зокрема і перша відома столиця — Семендер, що локалізувалася територією сучасного Дагестану. Місто знаходилось за степовою традицією на головному торговельному шляху держави. Таким був шлях, що пролягав із степів Східної Європи до Закавказзя через Дербентський прохід, що в хозарські часи називався тюркською Деміркапу («Залізні ворота») або арабською Баб-ал-Абваб («ворота над воротами»). Він і до хозар уже був принадою для гунів, савірів і утургурів як основний підхід до Персії з боку степу.

<footnote n="12">¹² Коковцов П.К. *Еврейско-хозарская переписка в Х веке*. Ленинград, 1932. С. 91—92.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Це підтверджував і анонімний персомовний твір «Худуд-аль-алам»: «Тархан Каган і є одним із нащадків Анса» (див.: *Hudud al-Âlam. The Regions of the World. A Persian Geography* (372 A.H. — 982 A.D.) / transl. by V. Minorsky. London, 1937. P. 162). Про свою належність до каганського роду стверджував і цар Йосип: «я, Йосип, син царя Аарона, цар син царя, син з царських синів. Чужинець не може сидіти на престолі моїх предків, але тільки син сідає на престол свого батька. Такий наш звичай і звичай наших предків з того самого дня, відколи вони знаходяться на (цій) землі» (див.: Коковцов П.К. *Еврейско-хозарская переписка в Х веке...* С. 97).</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Dunlop D.M. *The History of the Jewish Khazars*. Princeton, 1954. P. 97.</footnote>
Отже, хозари на Північному Кавказі зайняли уже політично організовану територію і випробувану опорну базу для торгівлі з Персією. Однак вони, на відміну від попередників, наштовхнулися за Кавказом не на Персію, яка користувалася горами як укриттям, перегородивши у другій половині VI ст. стінами Дербентський прохід, — 640 р. до Закавказьдя дійшли араби, які з ревністю неофітів нової ісламської віри мали амбіції поширити своє панування на весь світ. Саме араби організували перший набіг на хозар уже 642 р., дійшовши до міста Баланджара. Арабсько-хозарське протистояння набуло активної фази, починаючи з 661 р. Війна між хозарами та арабами була масштабною і запеклою. Іноді хозарам вдавалося укладати мир з арабськими правителями і за степовим звичаем скріплювати його шлюбними угодами. Та невдовзі конфлікт поновлювався. У результаті хозари, уникаючи арабських плюндувань, змушені були перенести свою столицю з Семендера в гирло Волги. У 737 р. Марван ібн Мутаммад (майбутній халіф Марван II з династії Омейядів) здійснив найуспішнішу арабську експедицію. Йому вдалося під приводом укладення мирної угоди прорватися до нової столиці супротивника, а далі наздогнати й розбити хозарське військо у країні буртасів. Араби повернулися назад, обтяжені здобиччю, і вивели 20 тис. склавінів, яких вони оселили на кавказькому пограниччі. Мир у стосунках між двома імперіями запанував після великого походу до Закавказьдя 798—799 рр.

Зовсім інакше розвивалися стосунки Хозарського каганату з Візантійською імперією. Власне, з останньою в хозар не було спільного кордону, проте були спільні вороги. Ще у 627—628 рр. хозари виступили союзниками візантійців у війні з персами. Однак платою за таку воєнну підтримку стало те, що на середину VII ст. хозарам належали усі візантійські володіння на північних берегах Чорного моря, за винятком Херсонеса. Незважаючи на це, правителі двох імперій підтримували союзні і навіть дружні стосунки. Хозари, зокрема, здійснили напад на Закавказьдя у 717—718 рр. під час спроби арабів захопити Константинополь. На початку VIII ст. у візантійському Херсонесі знаходився хозарський намісник тудун, котрий, судячи зі степової традиції, мусив мати судово-фіскальні повноваження стосовно хозарських підданців у місті. Поодинокі випадки конфліктів відомі у зв'язку з авантюрними діями Юстиніана II під час його перебування в 695—710 рр. у Криму.

Хозари зуміли скористатися цими сприятливими умовами. По-перше, вони організували розгалужену податкову службу, за допомогою якої регулярно і плавномірно експлуатували підвладні території. Хозари збирали не випадкову данину, а податки, розверстані по рівномірних податкових одиницях. Арабський посол у Волзьку Булгарію Ібн-Фадлан 921—922 рр. занотував: «На володарі саклабів лежить данина, яку він платить володареві хозар; від кожного будинку в його державі — шкіру соболя» <fnref n="15" />. Це перше свідчення про запровадження у Східній Європі розверстаного оподаткування, по суті — цілком інноваційної податкової системи. Така система передбачала наявність спеціального податко-

<footnote n="15">¹⁵ Ковалевский А.П. Книга Ахмеда Ибн-Фадлана о его путешествии на Волгу в 921—922 гг. Харьков, 1956. С. 140—141.</footnote>
вого апарату, який займався збиранням, обрахунками та обліком. Пам'ять про розверстані хозарські податки хутром «по беле и веверице с дыма» збереглась у давньоруській «Повісті временних літ». Але київські князі не змогли перейняти хозарську систему: до цієї практики на Русі вдалися вже за монголів.

По-друге, хозари налагодили збирання мита. Вони також формалізували цю практику, запровадивши фіксовану десятивідсоткову митну ставку. Мито збирали як з володарів саклабів, так і з варягів-русів, які провозили Волгою свої товари у землі Арабського халіфату. Так, автор «Худуд аль-Алам» стверджував, що усе багатство і добробут хозарської династії походили від збирання морських мит<fnref n="16" />. Отже, попри відсутність прямих описів державного податкового апарату в Хозарії, добре простежуються наслідки його роботи. Не лише воєною силою кочовиків, а й талантом і стараннями хозарських бюрократів Східна Європа стала потужним джерелом багатства.

Хозарська столиця Атиль у типовий для степовиків спосіб суміщала функції ставки володаря і центру торгівлі. Місто було поділене Волгою. У західній частині знаходилися палаци кагана, його дружини, військо, у східній — ринки і купецько-ремісничі квартали. Судячи з повідомлення «Худуд аль-Алам», тут існувало кілька етнорелігійних громад, кожною з яких управляв спеціальний хозарський губернатор.

Активна політика та комерція хозар на Близькому Сході, поза сумнівом, відкрила їм доступ до тамтешніх державних практик і слугувала стимулом для нововведень, які були запроваджені в Хозарській імперії. Ці нововведення торкнулися навіть основи степової державності — війська. Хозари у ІХ ст. заводять десяти- чи дванадцятитисячне військо («арсійю»), набране з мусульман з Хозрезма, яке стає гвардією кагана. Водночас ополчення кочовиків поступилось місцем професійним військовим одиницям, які виставлялися багатими хозарськими підданцями в рахунок податку відповідно до розмірів своїх статків<fnref n="17" />.

Прийняття каганською династією та її оточенням іудаїзму в середині ІХ ст. було беззаперечним свідченням проникнення в Хозарію ідей цивілізованого світу. Звичайно, в обранні цієї релігії простежувався і вигідний політичний аспект — іудаїзм не мав свого духовного глави, вищість якого потрібно було визнавати каганові. Іудаїзм, однак, був прийнятий лише хозарською верхівкою і, найімовірніше, не став основою ідеологічної консолідації Хозарії. Більшість суспільства продовжувала триматися різноманітних вірувань: степового тенгріанства, шаманізму. Власне, у байдужості (не обов'язково толерантності, як часто це сприймається) панівної верхівки до релігії підданців виявилася типова риса саме степових імперій, які будувались й утримувались винятково воєною силою. Прийняття іудаїзму не вплинуло й на типовий для степових верховників ритм життя: вони виїжджали на об'їзд території або у власні кочовища від квітня

<footnote n="16">¹⁶ Hudud al-’Alam. *The Regions of the World...* P. 163.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Хвольсон Д. *Известия о хозарах, буртасах, болгарах, мадъярах, славянах и руссах Абу-Али Ахмеда бен Омар ибн Даста.* Санкт-Петербург, 1869. С. 15—18.</footnote>
до листопада, а на зиму повертались до столиці <fnref n="18" />. Характерно, що, звернувшись
до іудаїзму, кагани обмежились ритуальними функціями. До того ж особа кагана
вважалася священною, у його присутності заборонялося пролиття крові. Зага-
лом же це був помітний крок уперед від степових традицій вождівства.

Багатство Хозарії приваблювало інших кочовиків. На початку ІХ ст. витіснені
огузами на Дон печеніги почали турбувати Хозарський каганат своїми набігами.
Аби прикрити свої центральні землі, 833 р. хозари за допомогою візантійців збуду-
вали фортецю Саркел. Надалі східні кордони Хозарії стали об'єктом нападів огу-
зів. Однак головна небезпека прийшла з боку русів, які становили панівну військо-
ву силу тодішньої Східної Європи. 965 р. руський князь Святослав разом з огузами
відібрав у Хозарії її північні володіння. 1016 р. Візантія позбавила Хозарію її над-
бань у Криму та на Кубані. На 1030 р. Хозарія остаточно зникла з політичної арени.

Кочовий світ в умовах посилення візантійсько-руських позицій у Примор'ї.
Від нашестя варварських племен з Північної Європи знайшли сили оправитися
лише ті греко-римські міста, які знаходились на Кримському півострові: Панті-
капей і Херсонес. Поза сумнівом, основним чинником їхньої живучості висту-
пало зацікавлення Візантійської імперії в тому, щоб мати власні опорні пункти
у степах Надчорномор'я. Саме там знаходились тили кочових орд, які з навалою
гунів 374 р. відновили своє панування на цих теренах, звідки здійснювали набіги
на Закавказзя чи за Дунай. Ці міста стали для Візантії головними базами для спо-
стереження та політичних інтриг в Євразійському степу.

За правління імператора Юстиніана І Боспор і залежні від нього міста, по-
збувшись військово-політичного протекторату гунів <fnref n="19" />, перейшли в повне під-
порядкування Візантії <fnref n="20" />. Представником імператора на території Боспору був
коміт (пізніше — коммеркіарій, тобто чиновник, який мав здійснювати контроль
над збиранням податків з експортно-імпортної торгівлі), а за правління Юстині-
ана II (565—578) він почав носити вищий титул — дукс.

Залежність Боспорського царства від Візантійської імперії майже одразу від-
чули на собі прості жителі регіону, зокрема через запровадження морського на-
турального податку, який передбачав постачання кораблів, предметів оснастки і
морського спорядження <fnref n="21" />. Це пояснювалось тим, що основу економіки Боспору
становили мореплавство і кораблебудування, що залежали як від природних гео-
графічних і кліматичних умов, так і від попиту візантійців на дану продукцію. На-
томість боспоряни, разом з херсонеситами і жителями Лазіки, на відміну від ре-
шти населення імперії, звільнялись від сплати основного поземельного податку.

Економічне життя Боспорського царства значною мірою зумовлювалось
його геостратегічним положенням між варварськими степовими племенами і Ві-
зантійською імперією. Так, кочові племена продавали на Боспорі хутро, яке вже

<footnote n="18">¹⁸ Коковцов П.К. Еврейско-хозарская переписка в *Х веке...* С. 102.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Великая Степь в античных и византийских источниках... С. 503.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Там само. С. 650.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Кулаковский Ю. Прошлое Тавриды. Киев, 2002. С. 139.</footnote>
звідти доправлялось до Константинополя <fnref n="22" />. Тож транзитна торгівля була однією
з головних статей доходів боспорян. У містах Боспору активно розвивалось ви-
робництво різноманітних ремесел, орієнтоване на задоволення потреб сусідів-
кочовиків. Існував попит на прикраси поліхромного стилю зі вставками з кольо-
рового каміння і скла. Такі вироби активно використовувались як на території
самого Боспору, так і по всій степовій зоні Східної Європи. Сільське господар-
ство найефективніше розвивалось у цей період у районі кримського Приазов’я.

Протягом VII—IX ст., під час хозарського панування в надчорноморському регіоні, Херсонес, вже відомий на той час як Херсон, відігравав значну роль у стосунках каганату з імперією. Візантійські імператори ставились до міста з певною долею дбайливості, адже усвідомлювали його економічну і політичну вагу, а водночас змушені були підтримувати нормальні відносини з хо зарами. Першим свідченням на користь утвердження Візантії на півночі Чорного моря стало інтенсивне військове будівництво у V—VI ст. <fnref n="23" />, що припало на період драматичних зусиль Константинополя позбутися сусідства гунів і гунських орд, які утворилися по розпаді імперії Аттіли 454 р. За цих обставин роль головного укріпленого пункту відводилася саме Херсону. Місто найближче знаходилось до візантійської столиці і мало порівняно добре сполучення через море. До того ж воно від IV ст. було центром християнської єпархії. Розташований, за висловом Прокопія Кесарійського, «у найвіддаленішому пункті ромейського світу», Херсон став місцем для політичних засланців, серед яких в анналах збереглись імена імператорів Юстиніана II (695), Никифора та Христофора (775), а також папи Мартіна I (655). Як головний форпост візантійської дипломатії в Євразійському степу Херсон приймав імперських посланців (василіків або апокрисіаріїв) з подарунками <fnref n="24" />. Звідси вони висилали до степовиків вимогу про надання заручників та охоронців. Заручники утримувались у місті до завершення дипломатичної місії.

Відомості про адміністративний статус міста у Візантійській імперії над-
ходять з 833 р., коли Херсон став центром візантійської провінції з офіційною
назвою фема Кліматів (букв. округа на гірських схилах). На її чолі стояв стратиг.
Він виступав носієм вищої державної влади і виконував військово-політичні та
фіскальні функції. Судячи з його титулу, цей представник центрального уряду був
передусім військовомандувачем. У «Повісті временних літ» цього урядника
згадано як котопана (предводителя). Зокрема, саме на нього було покладено ви-
конання урядового завдання отруїти тмутороканського князя Ростислава Воло-
димировича, який для візантійців став небезпечним <fnref n="25" />.

За даними свинцевих печаток, знайдених у Криму, стратиги Херсона від-
повідно до своєї компетенції могли мати високий ранг у придворній ієрархії —

<footnote n="22">²² Йордан. *О происхождении и деияниях гетов...*</footnote>

<footnote n="23">²³ Якобсон А.Л. Средневековый Крым: Очерки истории и истории материальной культуры. Москва; Ленинград, 1964. С. 19.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Константин Багрянородный. *Об управлении империей*: Текст, перевод, комментарий / под ред. Г.Г. Литаврина, А.П. Новосельцева. 2-е изд., испр. Москва, 1991. С. 38, 44.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Полное собрание русских летописей (далі — ПСРЛ). Т. 2. Санкт-Петербург, 1908. С. 62.</footnote>
протоспафарія («першого мечоносця») <fnref n="26" />. У місті існувала податкова служба. Вікаріат збирав податки з місцевого населення <fnref n="27" />. Митники (коммеркіарії) оподатковували товари, що ввозились і вивозились з території феми <fnref n="28" />.

Водночас у місті залишилося місцеве самоврядування. Джерела згадують про міських архонтів (володарів), які підпорядковувались стратигам. Очевидно, цей титул стосувався усіх громадських достойників, про яких згадується у джерелах. Такими були протополіти («перші громадяни») VII—VIII ст., а в ХІ ст. — севвасти («достойні поклоніння»). Про функції цих осіб не збереглось докладних даних. Не викликає сумніву хіба що їхній публічний авторитет, адже 891 р. вони підняли повстання у Херсоні проти візантійської влади, що супроводжувалося вигнанням імперських стратигів. Цього прояву міського самоврядування достатньо для того, щоби засвідчити існування такої форми управління і під владою Візантійської імперії. Іншою певною ознакою міського самоврядування служить і факт карбування в Херсоні до кінця Х ст. власної грошової одиниці — монети, щоправда, тільки бронзової.

Складніше, на перший погляд, розв'язати проблему співіснування чи розподілу повноважень між візантійськими володарями і урядниками-степовиками. Останні залишили по собі згадку насамперед у хроніках про тудунів. Цей титул уперше згадується наприкінці VI ст. Власне, це були адміністратори, представники центрального уряду степових імперій на окраїнних територіях, які формально утверджували там імперський суверенітет, за необхідності спираючись на військову силу, але фактично виконували досить обмежені фіскальні функції: стягували податки на користь верховних правителів і судили степових підданців, які мешкали чи перебували на підконтрольній території. Крім забезпечення військової присутності степовиків у місті, тудун очолював одну з етно-релігійно-політичних громад, вписуючись тим самим в притаманну місту складну організацію самоврядування.

Поверхове розуміння функцій адміністраторів-степовиків породило уявлення про хозарську тиранію у надчорноморських містах Візантії та безпілні дискусії щодо залежності чи незалежності цих міст від Хозарії. Власне, поза увагою істориків залишився той факт, що присутність хозарської виконавчої влади у цих містах поклала початок синтезу демократичних традицій міського самоврядування та степового досвіду керування осілим населенням на підлеглих територіях. Наявність подібного синтезу засвідчує, зокрема, проникнення тюркської термінології в адміністративні практики візантійських міст. Так, протополіти, або «батьки міста» (πατέρον τὴν ρόλεως), дістали тюркський еквівалент бабаджуку («батечко»). Збирачі податків і митники, які відали рибою, одним із головних

<footnote n="26">²⁶ Зайбт Н.В. Печати стратигов византийской фемы Херсон. *Античная древность и средние века*. Вып. 27. Симферополь, 1995. С. 91—97; Булгакова В. Печати стратигов Херсона из находок в Сутдее. *Восточноевропейский археологический журнал*. № 2 (15) 2002. С. 6—8.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Якобсон А.Л. Раннесредневековый Херсонес. *Материалы и исследования по археологии СССР*. Вып. 63. Москва, 1963. С. 22.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Соколова И.В. Администрация Херсона в ІХ—Х вв. по данным сфрагистики. *Античная древность и средние века*. Вып. 10. Симферополь, 1973. С. 208.</footnote>
об'єктів оподаткування в цих місцях, стали називатися також по-тюркськи — ба-ликчи (той, хто має який-небудь стосунок до риби) <fnref n="29" />.

Подібний обмін термінами не міг не спричинитись і до переймання адмі-ністративних інститутів, зумовивши цим виживання міського суспільства і під чужорідним для міст степовим пануванням, а це центральне за своїм значенням явище для історії не лише Південної України, а й загалом Східної Європи. Таке проникнення робило степовий світ відкритим для обміну матеріальними товара-ми і культурним надбанням.

Після нашестя гунів у 370-х роках сільськогосподарські райони Херсона були вкрай спустошені, економічне життя переживало занепад. Однак наприкін-ці VII — VIII ст. економічна ситуація на території Північного Причорномор'я стабілізувалась. У цей період Херсон виконував посередницькі торговельні функ-ції між Візантією та степовими районами Криму і Надчорномор'я. На території Херсона і його округи наприкінці VIII — ІХ ст. активізується торгівля з мало-азійськими містами, Сирією, Фракією, Палестиною, Єгиптом, зростає попит на різноманітні ремісничі вироби, розвивається землеробство і посилюється еконо-мічне значення сільськогосподарської округи.

Наприкінці ІХ ст. степову територію від Дону до Дунаю захопили племена печенігів <fnref n="30" />. Херсон був для них ринком збуту продукції тваринництва і бджіль-ництва (зазвичай шкір тварин і воску), яку херсоніти перепродавали до малоазій-ських міст. «Вони торгують з херсонітами і виконують доручення як їхні, так і ба-силевса й у Русі, й у Хозарії... й у всіх тамтешніх краях, отримуючи від херсонітів погоджену платню за ці послуги...», — зазначало тогочасне джерело <fnref n="31" />. Печеніги натомість купували в Херсоні ремісничі вироби і витвори мистецтва. Неабияке значення у торгівлі міста мало виготовлення і реалізація солоної риби — основ-ної статті прибутку місцевих рибалок. З Малої Азії та інших південних регіонів херсоніти привозили хліб, вино, спеції, вироби мистецтва, тканини. Протягом ІХ—Х ст. торгівля в Херсоні переживала свій розквіт. З другої половини ІХ ст. місто відновило карбування власної мідної монети, що відображало всю повноту його економічної самостійності. Ремесла протягом означеного періоду активно не розвивались, однак виробництво сільськогосподарських знакядь праці, посу-ду, будівельних матеріалів традиційно зберігало свою попитоспроможність.

Економічна ситуація в регіоні протягом ІХ—Х ст. визначалась активними торговельними зносинами Візантії з Руссю. Херсон був стратегічно вигідним містом для обох сторін і сам мав зацікавленість щодо збереження та зміцнення відносин з обома державами. Однак його мирні стосунки з Руссю припинились 988 р., після захоплення міста князем Володимиром. Але з прийняттям останнім християнства і підписанням союзницького договору з Візантією руські війська залишили Херсон. Після цього відносини Русі з Північним Причорномор'ям по-

<footnote n="29">²⁹ Галенко О.І. Тудун. Східний світ. 1998. № 1—2. С. 183—204.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Там само. С. 734.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Там само.</footnote>
мітно пожвавились. Русь отримувала з Херсона предмети християнського культу, вироби з коштовних металів, прикраси. Основними видами експортної продукції з Русі були оброблений льон і хутро.

У другій половині ХІ ст. сусідами херсонітів у надчорноморських степах стали половці, які змінили печенігів, перейнявили у них естафету в торговельних зв'язках з жителями Херсона. Половці використовували місто як ринок збуту сировини, а також налагодили тут торгівлю людьми, перетворюючи його на великий рабовласницький ринок надчорноморського регіону. Серед рабів, яких привозили половці на продаж, було чимало русів, з якими у кочовиків склалися доволі напружені й навіть ворожі відносини. Загалом Херсон залишався підвладним Візантії.

Міста на Таманському півострові — Таматарха та Фанагорія — відродились, найімовірніше, через комерційні интереси Хозарської імперії, для якої вони були головними морськими портами на Чорному морі. Однак неспроможність кочовиків самостійно організувати функціонування міст забезпечила тут візантійську перевагу, зберігши, як і в Херсонесі з Боспором, попередню міську адміністрацію.

Докорінно змінило політичну ситуацію для степовиків у Східній Європі утворення Київської Русі. На краю степу постала осіла держава, яка потенційно могла стати об'єктом зиску для степових спільнот, а отже, важливим стимулом для активізації державотворчих процесів. Тож степи Північного Причорномор'я ставали привабливим місцем для кочовиків. Проте сила цього стимулу безпосередньо залежала від багатства та державної консолідації самої Русі, що, як відомо, не відзначалося сталістю. Відповідно і степові спільноти, які утворювались у Північному Причорномор'ї в руську добу, також були досить вільними конфедераціями.

Свідчення джерел не залишають сумнівів у тому, що структура цих конфедерацій не була випадковою. Так, візантійський імператор Костянтин Багрянородний повідомляв про те, що печеніги складалися з восьми племен, які нарівно розподілялись по обох берегах Дніпра. Назви всіх племен були утворені за єдиною схемою. Перша частина походила від масті коней (як відзнаки племінного ополчення), а друга — титулу / імені племінних ватажків: явді-ертім («ердемці» на золотистих конях), коварчи-чур — «чорці» на буланих конях, хабукшинюла — «юла» на гнідих конях, суру-кульбей — «кульбейці» на саврасих конях, хара-бон — «байці» на вороних конях, боро-талмат — «товмачі» на бурих конях, гиязі-хопон — «капанці» на темно-гнідих конях, була-чопон — «чабани» на буланих конях. Верховна влада переходила або до двоюрідного брата, або до сина двоюрідного брата померлого вождя <fnref n="32" />.

Жодне з джерел не згадує про існування у печенігів центральної влади. Верхній щабель їхньої іерархічної структури «як наймужніші та найшляхетніші» утворювали лише три племені (явді-ертім, коварчи-чур, хабукшин-юла), також вони отримували право на додаткове найменування — кангар. Такий тип степової конфедерації досить часто зустрічається в умовах кочового суспільства, яке процвітає та не знає серйозних внутрішніх викликів чи зовнішнього тиску.

<footnote n="32">³² Константин Багрянородный. *Об управлении империей...* С. 158—159.</footnote>
Справді, на додачу до здобичі з набігів, печеніги мали прибутки від жвавої торгівлі з Візантією, Хозарією, Закавказзям. Арабський географ Гардізі навіть повідомляв, що печеніги славилися своїми багатствами у вигляді коштовних чаш і поясів. Печеніги відступили на Балкани після поразки, завданої 1036 р. київським князем Ярославом Володимировичем.

Подібний характер мала й Половецька конфедерація, яка прийшла на зміну печенігам у середині ХІ ст. Половці під іменем кипчаків входили ще до складу Тюркського каганату. Перед тим, як наблизитися до кордонів Русі, вони тривожили нападами державу Хорезмшагів у Середній Азії, щоправда, при цьому також наймалися до них на службу. Вони воювали і з сельджуками. На відміну від печенігів і торків / огузів, не всі половці переселилися до Північного Причорномор'я, частина з них опанувала так зване Половецьке поле — степову територію від Дунаю до Іртиша. За руськими літописами, а також джерелами, що походять з мамлюцького Єгипту, відомо понад тридцять таких половецьких племен та об'єднань, представлених переважно у його західних областях.

Верховної влади в половецькому паксі не існувало. Руські літописи, виділяючи якісь сталі половецькі об'єднання та авторитетніші клани, називають половецьких ватажків князями. Так, урало-волго-донське угруповання, згадуване з середини ХІІ ст. та назване «дикими половцями» і відоме своєю ворожістю київським князям, включало племена ольберлі, токсобу, ємек. Раніше літописи повідомляли про лінію Токсобичів в особі Шарукана, його синів Етрека і Сирчана, онуків Кончака та Ельтута, правнука Юрія Кончаковича. Схоже, що до ольберлі належали Боняк і його син Севенч. Чотири племені половців (бурчевичі, улашевичі, ітлар та урусоба), які мешкали по берегах Дніпра, відомі своїми тісними стосунками з київськими, переяславськими та чернігівськими князями. Припускається, що вони становили окреме угруповання з власною внутрішньою організацією. Раббі Петахія Регенсбургський також свідчив, що в половців немає імператора, а є лише князі та шляхетні родини.

Утім, для певних висновків щодо структури половецького паксу бракує даних. Єдиний сигнал про формування вищої надплемінної влади серед половців надходить із передодня монгольського нашестя і пов'язаний з монгольською загрозою. Саме тоді руський літописець назвав половецького князя Юрія Кончаковича «найбільшим з половців». Цей запис відноситься до часу, коли Юрій збирав сили проти монголів і звернувся по допомогу до руських князів. Схоже, що саме цей князь фігурує в китайській хроніці Юань-ши під іменем Ю-лі-гі, проте в парі з іншим ватажком на ім'я Та-та-хар <fnref n="33" />. Тож якщо одноосібне лідерство серед половців і існувало, воно мало виразний персональний характер і, напевно, ще не набуло інституційного оформлення. Справжню організовану державність принесли в українські степи монгольські завойовники.

<footnote n="33">³³ Bretschneider E. *Mediaeval researches from Eastern Asiatic Sources: Fragments towards the knowledge of geography and history of Central and Western Asia from 13th to the 17th century.* London, 1888. V. I. P. 297—298.</footnote>
Олександр
Галенко

ІМПЕРСЬКІ АМБІЦІЇ
МОНГОЛІВ

Монгольська імперія на політичній карті Євразії. Іс-
нування Монгольської імперії кінця XII — середини XIV ст.
визнається одним із поворотних моментів в історії людства.
Це пов'язано не тільки і не стільки з руйнівними наслідками
монгольських завоювань для небувало великої кількості пере-
можених держав і народів (власне, самі по собі ці войовничі
практики ніколи не викликали позитивних оцінок), скільки
зі спробами монгольських завойовників забезпечити еконо-
мічний зиск та утвердити своє політичне панування на тери-
торіях, уведених до складу їхньої імперії. Об'єднання єдиним
імперським простором анклавів кількох цивілізацій, що були
розділені політичними кордонами та відстанями, у сполучен-
ні з монгольською політикою максимального використання
їхнього природного і людського потенціалу створило нові
умови та стимули для політичних, економічних і культурних
змін у межах усього переформатованого в такий спосіб терито-
ріального ареалу. Стабільність і тривалість монгольського па-
нування дали можливість новим явищам сповна розвинутися
і встигнути прижитися так, що вони не зникли разом із зане-
падом імперії, якою і були започатковані.

Монголи назавжди перекроїли карту Євразії. Знищивши
підкорені держави, як-от Київську Русь, Надволзьку Булгарію
та Половецьку конфедерацію у Східній Європі, вони на влас-
ний розсуд поділили завойовані території, немов пасовища. Та
цей поділ не спинив, а задав нові імпульси для подальшого еко-
номічного, а з ним і політичного та культурного розвитку. Так
що держави, які утверджувались у процесі розпаду Монголь-
ської імперії, — Литва, Московське і Молдавське князівства,
Кримський ханат — уже постали в межах переформатованих
монголами адміністративних одиниць і кордонів. Східний та
південно-західний кордони сучасної України також є похідними від тієї монгольської межової тяглості.

Територією Монгольської імперії пролягли нові торговельні шляхи, що на тривалу перспективу визначили зв'язки між частинами Старого світу. Саме в монгольську епоху відбулося освоєння західноєвропейськими купцями Центральної Євразії, що пробудило зацікавлення європейців у пошуку нових транзитів на азійський схід, до певної міри вмотивувавши тим самим великі географічні відкриття XV—XVI ст., які відіграли вирішальну роль у формуванні сучасного світу. Уздовж шляхів виникли нові міста, завдяки чому пожвавився торговельний обмін у цілій Євразії. Економічні та культурні зв'язки між різними частинами світу значною мірою сприяли прогресу людської цивілізації.

Монгольське правління залишило свій слід в усіх країнах, що потрапили до його орбіти. Монголи керувалися власними інтересами і встановили на підкоренних територіях власні політичний та економічний режими. Однак запропоновані ними моделі політичного і господарського облаштування простору, при всій своїй репресивній складовій, не були ксенофобськими. Навпаки, вкладаючись у степову політичну традицію, вони залучали у співпрацю політичні, а також інтелектуальні еліти підкорених держав і народів. У межах своїх потреб монголи були не лише зацікавлені у використанні, а й могли вільно користуватися найкращим потенціалом з будь-якої сфери людської діяльності. Це відкрило шлях до складної взаємодії державних традицій завойовників та завойованих.

Зрозуміло, що результати міжживілізаційної взаємодії залежали від зрілості цивілізованого життя на завойованих територіях, тим більше, що Монгольська імперія була поділена на декілька частин, які, по суті, були самоврядними. Так, у Китаї, з його потужною економікою і культурою, монгольська еліта досить скоро китаїзувалась, а в мусульманському Ірані та в Центральній Азії прийняла іслам, перейнявши відповідні політичні, економічні та культурні традиції. Отже, там вплив монгольської степової культури виявився досить обмеженим. Скоріше можна стверджувати, що в цих країнах відбулася адаптація місцевих адміністративних китайських та ісламсько-близькосхідних традицій до умов монгольського панування.

На Русі і в Половецькому степу господарсько-адміністративний апарат не йшов у порівняння з китайським чи близькосхідним ані за чисельністю кадрів, ані за рівнем методів і технік управління, тому його співпраця з монголами мала обмежений характер і не вплинула на завойовників так, як у Китаї та країнах ісламу. Та й суверен в особі Золотої Орди міцніше тримався політичних традицій степової імперії, а прийняття ісламу визначило відповідну орієнтацію його політичної та культурної еволюції не на користь Русі. Тому саме Русь зазнала сильного впливу монгольської адміністрації (а через неї також китайської та близькосхідної). Утім, занепад західних туменів Золотої Орди, що настав уже в середині XIV ст., призвід до введення підконтрольних їм руських територій до складу Польського королівства і Литовської держави. Держава сельджукідів Рума в Анатолії також пережила відносно нетривалий час перебування під монгольською зверхністю,
але спричинені тут монголами політична роздрібненість, економічний занепад, втягненість у міжнародну работоргівлю та масові зовнішні міграції кочовиків створили умови, з яких виросла потужна Османська імперія.

Тож розпад Монгольської імперії мав дуже відмінні наслідки у різних анкла-
вах. Китай через антимонгольське повстання під проводом колишнього мона-
ха 1368 р. відродився як національна держава, що охопила, власне, увесь ареал
китайської цивілізації (саме монгольське завоювання і підвело риску під кілька-
сотлітнім періодом роздрібненості країни). Іран, Афганістан і Центральна Азія у
другій половині XIV — на початку XVI ст. під правлінням Тимура, спадкоємця
монголів, та його нащадків пережили один з найвищих злетів у своїй історії. На
західних окраїнах Монгольської імперії у XIV ст., як згадано вище, започаткував-
ся принципово новий цикл державотворення, з виведенням у площину міжна-
родної політики нових державних гравців та нових соціальних акторів. Тоді саме
з'явились перші згадки про козаків, поки що служилого люду в степовій зоні, але
попередників українського Війська Запорозького.

Тривалість перебування того чи іншого цивілізаційного анклаву під зверх-
ністю монголів якраз задає хронологічні рамки періоду монгольського переламу.
Для України вони відповідають часу від завоювання Русі (1236) до втрати зо-
лотоординського контролю над землями західніше Дону в 1430—1440-х роках,
відколи там утворився Кримський ханат.

Попри надмірну емоційність історіографічних дискусій навколо феномену Монгольської імперії, насправді це була типова держава кочових скотарів Євра-зійського степу. Унікальним же в ній було лише те, що вона виявилась найбіль-шою серед степових імперій і другою за площею державою після Британії. Вона дістала і цілком традиційну назву, що походила від імені панівного народу чи племінної конфедерації монголів. Самі монголи називали її «улусом численних монголів», або «улусом великих монголів».

У середині ХІІ ст. один із монгольських ватажків Хутула висунув претензії
на вищий титул у політичній традиції Степу — кагана (хагана у монгольському
звичайі), проте невдовзі по його смерті монгольська конфедерація розпалася. На
зламі ХІІ—ХІІІ ст. її відновив онук Хутули Чингісхан, названий при народженні
Темучжином. Під його проводом монголи підкорили і приєднали до своєї імперії
племена кочових скотарів, які мешкали на території, що принаймні з часів сюн-
ну була відома як економічний, політичний і культовий осередок Євразійського
степу. Серед підкорених була, зокрема, племінна конфедерація татар, через що
населення держави монголів часто фігурувало під подвійним найменуванням
«монголо-татари».

Що ж привело монголів зі сходу на захід Євразійського степу і чому їх супро-
воджувала фортуна?

Грабунок, звичайно, був першою метою монгольських завоювань, але далеко не єдиною. Політичним ідеалом усіх степових імперій було всесвітнє панування. Як їм уявлялось, це мало насамперед принести загальний мир і безпеку пе-
реможцям і переможеним, а також забезпечити добробут, щоправда, переважно першим з них, хоча сам стан миру вже відкривав кращі життєві перспективи й для других. Про відданість цьому ідеалу було красномовно заявлено уже присвоєнням Темучжину офіційного імені Чингісхан, себто «Повелитель Океану». Це відбулося ще на самому початку його політичної кар'єри, під час створення ним персонального улусу (бл. 1190)<fnref n="34" />, який і став зародком майбутньої імперії.

Вищій меті були підпорядковані й тисячолітні політичні традиції Євразійського степу, що визначило будову Монгольської імперії та способи експлуатації підкорених. Імперія являла собою федерацію внутрішньо самоврядних племен з жорстким поділом на панівних і підлеглих. До останніх також належало підкорене осіле населення. На чолі держави стояв харизматичний лідер з талантом полководця і правителя, а також його родина — династія. Саме від неї залежали політична стабільність у разі зміни правителя, а також консолідація імперії. Політична лояльність племен до держави скріплювалася інститутом колегіального управління — імперським з'їздом (монгольською — хуріл, споріднене з тюркським терміном «курултай»).

Центральний уряд імперії та її вищий панівний прошарок становили сам правитель і його двір, династія та верхівка союзних монгольських племен. Уряд матеріально утримувався за рахунок не лише воєнної здобичі, а й різних натуральних і грошових поборів, які правитель та династія збирали з підлеглих. Ці побори могли мати вигляд періодичної данини (монгольською — албан), разових надзвичайних стягнень (монгольською — кубчір), а за появи ефективного податкового комісаріату — регулярних податків. Серед монголів було поширене також звичаєве право — Йєке Тьоре («Великий звичай»). Імовірно, що вже на час об'єднання усіх монголів в улусі Чингісхана (1206) при його ставці велися державні реєстри Коко Дефтер Бічік («Синя Зшитка»), куди заносили державні укази та податкові розписи<fnref n="35" />. Доволі рано, на час смерті сина Чингісхана Угедея (1241), у монголів з'явився і перший історичний наратив — «Таємна історія монголів». Тож навряд чи варто говорити про Монгольську імперію як про випадковий вдалий есперимент номадів. Йдеться про планомірну, виважену розбудову імперської державної конструкції. Власне, воєнна катастрофа, що спіткала Київську Русь, Вользьку Булгарію, Половецьку конфедерацію, Польщу та Угорщину, і стала реальним віддзеркаленням переваг військової та державної організації монголів.

### Наслідки монгольських завоювань для Східної Європи.
До претензій на території Східної Європи Монгольська імперія підійшла поступово, у ході тридцяти років завойовницьких кампаній. Загальномонгольський курултай 1206 р., на якому монголи проголосили Чингісхана своїм верховним правителем — великим

<footnote n="34">³⁴ Сокровенное сказание монголов / пер. С.А. Козина. Москва, 2002. С. 42—43.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Чингісхан наказав: «Нехай записую у Синій Зшитці, зв'язуючи потім у книги, розписи щодо розверстання по частинах для підданців усіх язиків (гур-ірген), а річним чином і судові рішення» (див.: Сокровенное сказание монголов. С. 103).</footnote>
хаганом, поставив за мету підкорення лише степових сусідів. Наступного року монголи таки перемогли союз сусідніх племен меркітів і найманів. Перші знайшли собі прихисток у потужного племінного об'єднання кипчаків, що контролювало степи від Алтаю до Причорномор'я. Останні, відомі давньоруським літописам як половці, у свою чергу перебували у тісних стосунках з державою хорезмшахів у Центральній Азії та Руссю. Отже, за правилами степової політики, війна з союзниками і покровителями меркітів кипчаками, Хорезмом та Руссю стала для монголів справою честі. Так, воєнні дії з хорезмшахами Мугаммедом II та Джалаледдіном, розпочаті 1219 р., зрушили монголів у погоню за кипчаками і через Кавказ вперше привели до кордонів Русі. Однозначно перемогою монгольського корпусу під проводом Джебе та Субудая завершилося травневе протистояння 1223 р. зі збірним половецько-руським військом на р. Калці. Далі монголи пройшли половецькими степами на Вользьку Булгарію і, сплюндурувавши її, повернули з багатою здобиччю назад. Познайомившись у результаті набігу з цим ареалом, монголи вирішили додати його до цілей майбутніх завоювань — усю західну, найвіддаленішу частину своїх володінь Чингісхан намітив передати в уділ своєму старшому сину Джучі.

Завоювання і підкорення половців та Русі було ухвалене на монгольському імперському курултаї 1235 р. Саме тоді ухвалюється рішення про організацію загального походу на захід. На той час Монгольська імперія перебувала під владою сина Чингісхана Угедея, великого хагана у 1227—1241 рр. Але династія ще була єдиною, і в керівництві імперією її слово мало вагу. Особливим авторитетом користувалися старший хаганів брат Чагатай і Батий, син і спадкоємець Джучі, які правили своїми улусами. Сини Толуя ще чекали на свій улус. Сама держава вже охоплювала, крім степів, значні осілі території, що потребували відповідного правління. Тоді чингізиди під впливом досвідчених адміністраторів з підкорених народів (таких як китаїзований кидань Єлюй-Чуцай, мусульмани Абдуррагман та Магмуд Ялавач з сином Максудом, уйгур Чинкай та ін.) уже запроваджували в державі адміністративно-податкові інститути й чиновницький комісаріат, покликані упорядкувати експлуатацію монголами завойованих територій.

Тому панівна династія, що залишалася поки що згуртованою, та ефективна держава були спроможні мобілізувати необхідні матеріальні ресурси і військо для організації великого походу. Формально його метою було розширення улусу для нащадків старшого сина Чингісхана Джучі, який помер 1227 р. За степовою традицією, йому — як старшому сину — Чингісхан свого часу виділив території, найвіддаленіші від батьківського юрту, а саме: Алтай, землі уздовж річки Іртиш у Західному Сибіру і нарешті Кипчацький степ (перською Дешт-і Кипчак), який ще потрібно було завоювати. Спадкоємцем Джучі став його другий син Батий. Він формально й очолив похід. Однак у його війську були підрозділи під командуванням принців, які представляли династичні гілки чотирьох синів-спадкоємців Чингісхана, в їх числі майбутні великі хагани Гуюк, син Угедея, та Мунке, син Толуя. Серед воєначальників не з роду чингізидів були досвідчені Субудай та Бу-
рундай. Власне, Субудай, переможець кипчаків та русів на Калці, і був фактичним командувачем походу <fnref n="36" />.

Похід розпочався восени 1236 р. взяттям Надволької Булгарії та розправою над половцями. Навесні 1237 р. Мунке на Нижній Волзі знищив одного з очільників Половецької конфедерації у Східній Європі — князя племені ольберлі Бачмана. У 1238 р. два загони покінчили із силами половців уже у Подніпров’ї та на Кримському півострові. Тоді було сплюндровано Судак. Рятуючись від монголів, половецький князь із племені тертер Котян відійшов зі своїми єдиноплемінниками до Угорщини. Узимку 1239—1240 рр. згаданий Мунке завершив підкорення степів Східної Європи, завоювавши Північний Кавказ <fnref n="37" />.

Між цими походами наприкінці 1237 р. відбувся і перший монгольський наступ на Русь, що, з погляду военної тактики, був так само коротким та блискавично швидким зимовим набігом. З настанням весни монголи вирішили відходити у Степ, але дорогою домовилися між собою захоплювати і знищувати усі руські міста. Водночас інша частина їхнього війська сплюндрувала землі мордви. Саме тоді підрозділи під командуванням Батия до початку весни оволоділи північною частиною, а вже 1239 р. завоювали усе Чернігівське, а також Переяславське князівства. Підступивши до Києва з лівого берега Дніпра, монгольський принц висилав послів до чернігівського князя Михайла Всеволодовича, який на той час володів київським столом, пропонуючи здати місто.

Восени 1240 р. монголи відновили наступ на Русь у рамках походу, спрямованого на завоювання Польщі та Угорщини. 6 грудня їхнє військо під проводом Батия після тижневої облоги штурмом захопило стольний град. Сплюндрувавши заразом землі і міста Галицько-Волинського князівства, одна частина монгольського війська під командуванням принців Байдара та Кайду рушила на Польське королівство, а Батий увійшов до Угорщини. Обидві армії перемогли: 9 квітня 1241 р. під Легніцею було розбито польсько-німецьке військо під орудою Генріха, герцога силезького, а 11 квітня 1241 р. на річці Шайо (Солоній) знищено військо короля Бели IV. Обидві монгольські армії провели літо в Угорщині, а в грудні 1241 р. переправилися через замерзлий Дунай і почали наступ на міста Далмації, де спробував шукати порятунку король Бела IV. Під час перебування в Угорщині Батий викарбував свою монету <fnref n="38" />, продемонструвавши суверенітет монгольської влади на зайнятій території. Проте навесні до нього дійшли новини про смерть великого хагана Угедея, що сталася 11 грудня 1241 р. Будучи в конфлікті з племінниками, зокрема з Угедеєвим сином Гуюком,

<footnote n="36">³⁶ «Сокровенное сказание монголов» (§ 274) повідомляе, що царевичі були приставлені до Субудая на допомогу (с. 148). Субудаю ж з Бурундаєм приписав завоювання Волької Булгарії та «Суздальської землі» Іпатіївський літопис (Ипатьевская летопись. ПСРІ. Т. 2. Москва, 2001. Стб. 785).</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Рашид-ад-Дин. *Сборник летописей* / пер. с перс. Ю.П. Верховского. Т. II. Москва; Ленинград, 1946 (репринт. вид.: Москва, 2000). С. 39.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Spuler B. *The Muslim World: a Historical Survey. Part II: The Mongol Period*. Leiden, 1960. P. 13; Morgan D. *The Mongols*. Cambridge, MA; Oxford, 1986. P. 139.</footnote>
який претендував на батьківську владу, Батий вивів війська з Угорщини і пішов на схід, у степи Причорномор'я та Поволжя.

Найближчі наслідки бойових дій виявилися трагічними для всієї Східної Європи, спричинивши, зокрема, людські жертви, які, напевно, були великими. Щоправда, прямі повідомлення джерел щодо цього досить скупі та непевні, щоб дати можливість орієнтовно їх оцінити. Посланець римського папи Інокентія IV Джованні дель Плано Карпіні, проїжджаючи у 1246—1247 рр. землями Русі та Команії (так у Візантії і тодішній Західній Європі називали Половецький степ), мимохідь зауважував, що населення цих країн було перебите або виведене у полон <fnref n="39" />. Він у подробицях розповів лише про те, як монголи по-рутинному страчували полонених після оволодіння штурмом якогось міста <fnref n="40" />. Однак Плано Карпіні не міг бачити цього на власні очі, бо приїхав уже після завершення завойовницької кампанії, і тільки переповідав почуте в дорозі. Утім, на доказ своїх розповідей він написав про бачені ним у полях Куманії та довкола Киева розкидані людські кістки та черепи <fnref n="41" />. Давньоруські літописи досить одноманітно і скупо описували втрати серед місцевого люду словами «побили», «полонили». Жахи війни вони робили виразнішими хіба що словами про забиття монголами немовлят <fnref n="42" />. Однак натуралізм однієї картини руїни, залишеної монголами, узгоджується з описом Плано Карпіні. Йдеться про епізод, коли князь Данило Галицький, повернувшись у свої володіння після відходу звідти монголів, не зміг вийти за мури Берестя через велику кількість убитих, що лежали навколо міста <fnref n="43" />.

Масова різанина, напевно, траплялася і не раз, адже монголи ставилися до Русі та половців як до своїх кровних ворогів (що були один одному союзниками). Вони відкрито оголосили свій похід проти них каральним <fnref n="44" />. Руські князі та й городяни під час самого завоювання також давали монголам приводи до репресій відносно себе. Такий привід міг дати князь Михайло Всеволодович стратою послів, що привезли від Мунке пропозицію здати Київ. Та й самі кияни через рік також відмовилися здати місто Батию <fnref n="45" />. Зафіксовані в джерелах численні приклади того, що монголи застосовували терор до інших своїх ворогів, які чинили їм спротив, зо-

<footnote n="39">³⁹ Плано Карпини Дж. История монгалов. Путешествия в восточные страны / пер. с лат. А.И. Малеина, ком. М.Б. Горнунга. 3-е изд. Москва, 1997. С. 69, 74.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Там само. С. 57.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Там само. С. 51, 74.</footnote>

<footnote n="42">⁴² ПСРЛ. Т. 2.... Стб. 779, 781.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Там само. Стб. 788.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Див. біографію полководця Субудая у «Хроніці династії Юань» (Юань-ши): Золотая Орда в источниках / пер. с кит., сост. и ком. Р.П. Храпачевского. Т. III. Москва, 2009. С. 230. Про бажання розправитися з кипчаками монголи прямо заявляли руським князям (Новгородская Первая летопись старшего и младшего изводов. ПСРЛ. Т. 3. Москва; Ленинград, 1950. С. 62) та угорському королю Белі IV (Аннинский С.И. Известия венгерских миссионеров XIII—XIV вв. о татарах и восточной Европе. Исторический архив. Т. III. Москва; Ленинград, 1940. С. 88.)</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Летописный сборник, именуемый Патриаршей, или Никоновской, летописью. ПСРЛ. Т. 10. Москва, 2000. С. 116, 117.</footnote>
крема вбивали їхніх послів, навряд чи дають підстави сумніватися, що аналогічно
вони могли діяти також щодо русів та половців. У таких випадках поселення (на-
віть найбільші міста) спалювали і руйнували дощенту, а їхніх мешканців поголовно
знищували. Хоч про це немає прямих звісток, монголи, скоріше за все, і на Русі, як
це було у Китаї та Центральній Азії, могли використовувати полонених для живого
прикриття під час битв у відкритому полі чи для штурмів міських укріплень.

Монгольська політика терору була спрямована, утім, на еліту, тобто на русь-
ких, половецьких, аланських, болгарських князів, які наважувалися на опір. Як
свідчив Плано Карпіні, навіть залишаючи в живих бранців, монголи ніколи не
милували представників знаті, яких вони страчували або тримали у довічному
ув'язненні <fnref n="46" />. Показовим є той факт, що в кампаніях 1236—1241 рр. монголи на-
віть відступали від своїх правил страчувати людей шляхетного походження без
пролиття крові. Вони дотримувалися цього відносно руських князів, ще коли
полонили їх на Калці 1223 р. <fnref n="47" />, і, схоже, повернулися до цієї традиції вже після
закінчення завойовницьких походів. Мунке, як згадувалось у джерелах, наказав
половецького князя Бачмана розкроїти мечем <fnref n="48" />. Батий, якщо вірити літопису,
віддав наказ «зарізати» юного князя Всеволода Юрійовича, який вийшов до
нього під час облоги Володимира-на-Клязьмі <fnref n="49" />. Взагалі усі картини монгольских
жахіть, залишені тогочасними хроністами, стосуються міст. Монгольські практи-
ки щодо сільських місцевостей у джерелах не відбилися.

Оскільки купці зі Східної Європи, вивозячи на зарубіжні ринки переважно природні багатства своїх країн, виступали партнерами місцевих правителів, вони також відчули на собі наслідки терору. Про це свідчить пригода руських купців із Судака з часів погоні Джебе та Субудая за половцями (1221—1224), коли монго- ли вперше досягли Кримського півострова. Тамтешні руські купці, що, напевно, були торговими партнерами половців, мусили рятуватись від монголів втечею че- рез Чорне море до Анатолії. Тогочасний арабський хроніст Ібн Аль-Асір записав унікальне свідчення про ті події: «Тоді зібралось багато з найзначніших купців та багатіїв руських, уносячи з собою, що в них було цінного, і рушили в путь, щоб на декількох кораблях переправитися через море у краї мусульманські. Коли ж вони наблизились до гавані, в яку направлялися, то один з кораблів їх розбився і пото- нув; врятувалися лише люди. Існував такий звичай, що султану належав корабель, який розбивався, і той забрав з нього багато добра. Решта кораблів уціліла. Так розповів про цю справу причетний до неї»<fnref n="50" />.

<footnote n="46">⁴⁶ Плано Карпини Дж. История монгалов... С. 57.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ За повідомленням Ніконовського літопису, монголи задушили полонених руських князів, підклавши під помост, на якому вони святкували перемогу на річці Калці (див.: ПСРЛ. Т. 10... С. 92).</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ Рашид-ад-Дин. Сборник летописей. Т. II. С. 38.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 781. Водночас інформація про кампанію 1237—1238 рр. у цьому літописі дуже стисла і путана.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды / изд. В.Г. Тизенгаузен. Т. І. Санкт-Петербург, 1884. С. 27.</footnote>
Монгольські репресії проти руських купців, напевно, зупинили торгівлю невільниками й хутрами, що йшла на Близький Схід з Русі та Волзької Булгарії транзитом через Дешт-і Кипчак, бо той самий Ібн Аль-Асір нарікав на припинення поставок відповідних товарів, принаймні на якийсь час <fnref n="51" />. Однак після відходу корпусу Джебе та Субедея на схід постачання їх відновилось у звичному обсязі <fnref n="52" />.

Наявні джерела не згадують про те, яка доля спіткала купців, зокрема руських, під час нападу монголів на Північне Причорномор'я у 1236—1241 рр. Давньоруські літописи взагалі досить рідко торкаються теми торгівлі. Нічого невідомо навіть про здобич, захоплену у Східній Європі, крім полону, хоча перські, арабські та монгольскі джерела докладно звітували про це, коли йшлося про інші території. Однак незалежно від того, наскільки могло постраждали місцеве купецтво під час завоювання, винищення монголами старих еліт або усунення їх від влади, воно було поставлено в нові умови, що змушувало пристосовуватись до нових власників. До того ж монгольське завоювання Близького Сходу, де знаходилися основні ринки збуту традиційних предметів вивозу зі Східної Європи, підірвало, принаймні на деякий час, попит на них. Тож хоча завоювання і не обов'язково знищило місцеве купецтво фізично, але спровоковані ним зміни зруйнували наявну організацію міжнародної торгівлі. Маючи інших постачальників і покровителів, руські купці мусили пристосовуватись до нових реалій.

Політика терору, однак, не була тотальною на Русі. Відомо, що 1240 р. Батий намагався схилити до капітуляції Київ, тим самим демонструючи, що він не перекладав на киян провину князя Михайла за вбивство послів Мунке. Колодяжин є прикладом оволодіння містом без штурму, Кременець військо Батия попросту обминуло. Навіть захоплення міського поселення силою не означало його неминучого знищення, як це було в Козельську, де монгольські воєначальники на якийсь час зупинилися на відпочинок <fnref n="53" />. Ці повідомлення, сумніватися в яких немає підстав, позбавляють переконливості прагнення літописців зобразити монгольське завоювання як руїну апокаліптичного масштабу <fnref n="54" />.

Немає також підстав думати, що монголи абсолютно винищили половців. Вони уціліли і навіть дали своє ім'я неофіційній назві Джучієвого улусу — Кипчацький ханат, як його називали араби. Ще наприкінці XIV ст. з половців формувалися окремі загони у війську Тимура <fnref n="55" />.

<footnote n="51">⁵¹ Хроніст назвав товари, які вивозилися на Близький Схід із Судака: невільники (хлопці та дівчата), буртаські хутра, бобри, білки (див.: Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды. Т. І... С. 26, 27).</footnote>

<footnote n="52">⁵² Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды... Т. І... С. 28.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ Рашид-ад-Дин. Сборник летописей... Т. II. С. 39.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ Рудаков В.Н. Монголо-татары глазами древнерусских книжников середины XIII — XV вв. Москва, 2009. С. 82—84.</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Див. згадку про кипчацькі кошуни у війську самаркандського еміра Тимура під час воен із Золотою Ордою (Золотая Орда в источниках. Т. І: Арабские и персидские сочинения [Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды, в переводах В.Г. Тизенгаузена] / сост. и коммент. Р.П. Храпачевского. Москва, 2003. С. 349).</footnote>
Утім, обчислені людськими життями, грабунками та руйнуваннями втрати від монгольского завоювання, якими б вони не були дражливими для почуття національної гідності нащадків, усе ж мали короткостроковий характер. Як писемні, так і археологічні джерела засвідчили досить швидке відновлення постраждалих міст<fnref n="56" />. Натомість наслідком довготривалої дій стала зміна політичного статусу завойованих земель.

**Підкорення Русі та Північного Причорномор'я.** Давньорусські літописи, торкаючись сюжетів монгольського завоювання<fnref n="57" />, досить неохоче описували справді принизливі й трагічні стосунки Русі з монголами, адже ті були іноплемінниками та іновірцями. До того ж більшість із літописних оповідей дійшла до нас у пізніх редакціях, які уже несли відбиток антимонгольських настроїв і тому прагнули притлумити залежність руських князівств від монголів<fnref n="58" />. Так, Південно-Західна Русь у повідомленнях Галицько-Волинського літопису взагалі здавалася вільною від монгольського панування, а князь Данило Галицький виступав успішним оборонцем своїх земель від іноземців. Пізніші історики схильні робити на цій підставі висновок про ефемерність монгольського панування у Південно-Західній Русі, порівняно з Північно-Східною, і навіть вбачати у цьому причину розколу Руської держави.

Монгольські війська і справді не залишались подовгу на території Русі, неодмінно повертаючись у степи після завершення кампаній, або, як під час останнього походу 1241 р., ішли далі на захід. Проте немає підстав припускати, що свобода від прямої воєнної окупації (навіть якщо це дійсно так було) означала відсутність монгольських владних впливів. Власне, степові правителі уникали заселення осілих територій кочовиками, адже добре розуміли, що це призвело б до їх економічного крашу. Так само немає підстав відкидати можливість співпраці місцевих політичних еліт із завойовниками. Насправді навіть літописи, попри редакційні втручання пізнішого часу, не кажучи про інші джерела, здатні досить ясно показати зміну політичного стану Руської держави негайно по монгольському завоюванні, і свідчення для Південно-Західної Русі не менш промовисті, ніж для Північно-Східної.

Завойовані монголами землі з усією самоочевидністю напрошуються бути визначеними у статусі територій, що стали воєнною здобиччю. На практиці це означало, що усі матеріальні ресурси та населення завойованих земель перейшли у повне розпорядження переможця-завойовника, а саме — династії Чингізидів і всієї панівної верстви Монгольської імперії. У джерелах на означення такого стану вживались терміни «полон», «неволя», «рабство». «Таємна історія монголів» переможно звітувала, що Чингізиди «вкінець розбили та полонили

<footnote n="56">⁵⁶ Феннел Дж. *Кризис средневековой Руси 1200—1304*. Москва, 1989. С. 127—130.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ Рудаков В.Н. *Монголо-татары глазами древнерусских книжников...* С. 45—84.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Ostrowski D. *Muscovy and the Mongols: Cross-cultural influences on the steppe frontier, 1304—1589*. Cambridge, 1998. P. 144—163.</footnote>
урусів»<fnref n="59" />. За Іпатіївським літописом, руські князі були або «у волі татарській»<fnref n="60" />, або «в неволі татарській»<fnref n="61" />; літописець малював картину, як Данило Галицький покірно ставав перед Батиєм на коліно і називав себе холопом<fnref n="62" />.

Плано Карпіні зі свого досвіду перебування на Русі та у Половецькому сте-
пу називав стан підкорених монголами людей як «надмірне та нестерпне раб-
ство»<fnref n="63" />, а наведені ним подробиці підтверджували, що у цьому не було жодного
перебільшення. Монголи, за його словами, накали на підкорених тяжку данину,
до того ж збирали її не лише з майна, а й з людей, а також примушували їх служи-
ти у своєму війську. Щоб домогтися бажаного, вони могли позбавити власності,
свободи і самого життя будь-яку людину, незалежно від її суспільного становища.
Не були винятком у цьому і князі. Зрештою, не лише ханські намісники, а й хан-
ські посланці проїздом через підкорені території демонстрували щодо місцевого
населення повну владу («були немовби володарями»), рахуватися з чим мусила
і князівська верхівка<fnref n="64" />.

Зважаючи на той факт, що монголи розпоряджалися не лише землею, майном
і плодами праці, а й свободою та життям усього населення, підданство Русі, По-
ловецького степу та інших підкорених ними країн і територій слід кваліфікувати
як державне рабство, що було різновидом рабства корпоративного. Це до певної
міри послаблювало, однак не ліквідовувало повністю загрози персонального на-
сильства усіх форм відносно державних рабів (включно з державними службов-
цями) з боку представників монгольської адміністрації. Держава передусім ви-
користовувала підкорене населення для економічного визиску. Також вона могла
на власний розсуд використовувати його людський ресурс і на військовій та дер-
жавній службі, зокрема у духовній сфері. У таких випадках залучались колишні
управлінські кадри, але не лише вони. Військові та урядові слуги різного рівня
вливалися у панівну еліту держави-завойовника, у цьому випадку Монгольської
імперії, що помітно різнило їх долю зі становищем селян та простих міщан, але
від того вони не припиняли бути рабами, слугуючи чужим інтересам і часто ри-
зикуючи життям, як і належить рабам. Власне, невільницьким підданством русь-
ких князів Галицько-Волинський літопис і виправдовував участь руських військ у
монгольських походах на Угорщину та Польшу<fnref n="65" />.

Для державного рабства у степових імперіях було характерним збереження
державної організації підкорених спільнот. Тож монголи від початку завоювання
Русі були зацікавлені у співпраці з панівною її верхівкою («улешуючи» руських

<footnote n="59">⁵⁹ Согровенное сказание монголов... С. 148.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 888, 897.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ Там само. Стб. 892, 893.</footnote>

<footnote n="62">⁶² Там само. Стб. 808.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Плано Карпини Дж. История монгалов... С. 63.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Там само. С. 58—59.</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 888, 892, 893, 897.</footnote>
князів і міщан<fnref n="66" />), зрештою, дозволили зберегтися руським князівствам та династіям. Проте, згідно з монгольською традицією, вони вбачали в руських князях лише своїх намісників, які правили підданцями з дозволу і від імені монгольських ханів.

На монгольську службу залучалися і нижчі ранги місцевого панівного нобілітету. Можливо, чи не найяскравішим прикладом останнього може слугувати доля боярина князя Данила Галицького Дмитра, який керував обороною Києва. Монголи не лише дарували йому життя, мабуть, за проявлену доблесть, а й призначили київським тисяцьким, що в монгольській управлінській ієрархії дорівнювало чину військового губернатора<fnref n="67" />.

Дуже докладно про монгольський режим Галицько-Волинський літопис розповідає в епізоді повернення Данила Галицького з Польщі до своїх володінь, де князь після відходу монголів застав своїх бояр у ролі монгольських управителів, які контролювали («держаху») його землі<fnref n="68" />. Зокрема, Судвіч («Попів онук») перебував у Бакоті на Дністрі і звідти відав Поділлям («Пониззям»), а Григорій Васильович порядкував Перемишльщиною. Дрібніші округи («волости») перебували у віданні чернігівських бояр. Соляні копальні у Коломиї знаходились під наглядом Лазаря Домажирича та Івора Молибожича. Боярин Доброслав, про якого мовилося, що він призначав представників боярського прошарку на завідування волостями й соляними копальнями, певно, стояв на чолі монгольської цивільної адміністрації у князівстві. Про нього літописець і написав з іронією, що той «вокняжился». Ще один можливий адміністратор з призначених монголами княжих бояр був згаданий у Галицько-Волинському літописі як «Курил печатник князя Данила»<fnref n="69" />. За літописом, він на чолі значного війська (трьох тисяч піхоти та трьохсот вершників) відбив напад на Бакоту Данилових супротивників — чернігівського княжича Ростислава та болохівських князів.

Ураховуючи функції названих осіб, вони були залишені монголами в ролі цивільних адміністраторів, які, на зразок намісників, відомих як даруги та баскаки, переважно займалися збиранням податків. Отже, монголи, схоже, організували в Галицько-Волинському князівстві цілу ієрархічно побудовану мережу податкових округ під управлінням місцевих бояр. Наявність такої ієрархії адміністраторів заперечує будь-які припущення щодо можливості боярської анархії після залишення Галичини і Волині монгольською військовою потугою.

Варто зауважити, що военна експансія монголів у Східну Європу не була безперервною тривалою акцією, а становила серію швидкоплинних набігів, кожний з яких тривав менш як пів року. Переможці не затримувались на захопле-

<footnote n="66">⁶⁶ Там само. Стб. 778—780, 782. В. Рудаков помиляється, припускаючи, що літописці описували випадки «улесування», щоб підкреслити «якісь суттєвіші характеристики» за войовників (Рудаков В.Н. *Монголо-татары глазами древнерусских книжников...* С. 77).</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ *ПСРЛ*. Т. 2... Стб. 786; Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 69—70.</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ *ПСРЛ*. Т. 2... Стб. 789.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Там само. Стб. 792.</footnote>
них землях, відходячи на відпочинок або просуваючись далі. Самовпевненість завойовників, що вели бойові дії за тисячі кілометрів від власних баз, видає їхню незацікавленість тотальною руйнацією місцевостей, які вони залишали у своєму тилу, тож руйнівні наслідки проходження монгольських загонів Східною Європою значно помірніші порівняно з тими масштабами, які наводить, приміром, мусульманська історіографічна традиція <fnref n="70" />. Що, напевно, справляло враження на давньоруських літописців, спонукаючи їх привносити у свої оповіді апокаліптичні мотиви, так це відчуття невідворотності лиха від небачених за чисельністю та ефективністю монгольських військ і штурмових машин.

Монгольські кампанії у Східній Європі відрізнялись від звичайних для кочовиків набігів насамперед тим, що відбувались заради розширення меж своєї імперії. Монголи, на відміну від раніших кочів'їв номадів, досвід зустрічей з якими був добре відомий цьому регіонові, уперше здійснили цілеспрямоване завоювання осілих територій. Тому суцільна руйнація економіки та винищення населення не відповідали їхнім цілям. Навпаки, монголи по-своему пишалися завоюванням Русі і кілька разів згадали про неї та її столицю Київ у своїй «Таємній історії монголів» <fnref n="71" />.

Складається враження, що масштаби руйнувань і втрат серед місцевих мешканців завойовниками ретельно прораховувалися, а не були інспіровані вандалізмом, що, з погляду осілих народів, нібито був властивий степовикам. Проте це зовсім не виключає проявів надмірної жорстокості з боку окремих очільників монгольського війська, що навряд чи схвалювалось на державному рівні <fnref n="72" />.

Можна припустити, що плани монголів щодо завойованих Русі та Північного Причорномор'я були далекосяжнішими. Крім того, на той час вони вже мали достатній досвід щодо підпорядкування собі осілих територій. Тож згубний наслідок монгольського завоювання для Русі полягав не стільки в матеріальних вицмірах тих руйнувань, яких зазнали її землі, — справжнім трагізмом обернулося знищення усталеної на давньоруському ареалі посталої на місцевій традиції монеділі державності.

<footnote n="70">⁷⁰ За повідомленням Рашид-ад-Діна, Чингісхан наказав, щоб цю фортецю, на знак покарання за смерть одного з його улюблених онуків під час її штурму, назавжди було перетворено на руїну (див.: Рашид-ад-Дин. *Сборник летописей* / пер. с перс. О.И. Смирновой, прим. Б.И. Панкратова и О.И. Смирновой. Т. І, кн. 2. Москва; Ленинград, 1952 (репринт. вид.: Москва, 2000). С. 219).</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Київ було згадано тричі під різними назвами: Кива-Менкермен, Кермен-Кеибе, Керман-Кива. Це можна пояснити тим, що вони фіксували вимову різного часу. Водночас усі варіанти означали «(Велика) Фортеця Київ» (див.: *Сокровенное сказание монголов...* С. 141, 146, 148).</footnote>

<footnote n="72">⁷² *Сокровенное сказание монголов...* С. 150.</footnote>
ТЕРИТОРІАЛЬНО-
АДМІНІСТРАТИВНИЙ
УСТРІЙ УЛУСУ ДЖУЧІ

Модель родинного правління та її загроза державній цілісності імперії. Економіка степових імперій могла розвиватися на основі трьох основних джерел: кочового скотарства, війни і міжнародної торгівлі. Кочове скотарство становило економічний підмурок степової суспільної організації. Управління цією господарською галуззю, однак, зводилось до регулювання користування пасовиськами та іншими угіддями, тобто до переділу земель між родичами та сусідами. Війна також відповідала ідеалам степової спільноти, що вбачала у ній засіб досягнення суспільної згуртованості, а крім того, була приваблена перспективою збагачення за рахунок ворога. Міжнародна торгівля, з огляду на відсутність власного внутрішнього ринку, ставала для кочовиків єдиним реальним шляхом долучення до світового товарообігу. З цієї перспективи особливого значення набували для них ринки осілих територій, що тим самим перевтворювало останні на важливий воєнний трофей. Відповідно у рамках степової традиції переділ таких територій набував першорядного економічного змісту, а отже, ставав у руках нащадків Чінгісхана важливим інструментом нарощування імперської могутності.

Монгольська імперія, так само як інші потужні державні утворення степової цивілізації, була патримоніальною структурою, у якій володар вважався верховним власником землі, усіх багатств та самих підданців. Однак навіть ця найбільша і наймогутніша степова імперія не знала інших моделей для здійснення централізованого управління своїми підданими та ресурсами, крім родинної. Родоплемінний порядок цілком задовільно виконував регулятивні функції у степовому суспільстві та натуральній степовій економіці. У родинній моделі імперія вважалася ще й власністю родини — панівної династії,

Олександр
Галенко
а отже, імператор ділив свої володарські права і управлінські функції лише з родичами, головно братами, синами, рідше — довіреними особистими слугами (вони вважались неповноправними членами родини), доручаючи їм правити від його імені на віддалених територіях. Родинна солідарність мала забезпечити кон- солідацію держави. Роль центрального уряду в цих державах, зокрема й у Мон- гольській імперії, виконували родинні наради.

Однак на певному цивілізаційному витку модель родинного правління пере- ставала задовольняти запити великих державних утворень, передусім через те, що не давала змоги запобігти звичній конкуренції між родичами, яка вела до роз- колу державної цілісності. В ідеалі батько мав залишити своїм синам добрий спа- док, достатній для гідного самостійного життя. Тому степові імперії, як звичайні родинні маєтності, часто ділили на уділи між синами правителя. Отже, уділи, по суті, мали характер власності і були покликані слугувати запорукою економічної самостійності їхніх власників. Цю економічну природу степових уділів чітко роз- криває одна з поширених у монголів назв, що прикладалися до цієї адміністра- тивної одиниці, — нунтух (пасовище).

У масштабах держави уділи мали населення, представлене не родичами, а цілими родами та племенами, що потребувало від династичного власника за- безпечення виконання в удільних межах адміністративних функцій, зокрема під- тримання порядку і міжплемінного миру, відправлення правосуддя, регулюван- ня черговості користування степовими утіддями тощо. З огляду на мілітарний характер степових суспільств, володіння уділом покладало на його очільника і функції воєначальника місцевого ополчення та розподільника воєнної здобичі між учасниками походів. Отже, уділи становили осібні й автономні у військовому та адміністративному відношенні провінції. Зобов'язання удільної адміністрації перед верховною владою обмежувались виділенням імператорові частини зібра- ної данини, податків, воєнної здобичі та забезпеченням участі удільного війська в загальноімперських походах. Нарешті, уділи були спадковими володіннями, що створювало передумови для виділення з панівної династії окремих гілок, які на- далі виступали їх колективними власниками.

Наслідком подальшого розгалуження династичного удільного роду ставав поділ уділів на менші адміністративні одиниці — улуси — цілком самодостатнє ядро нової державної структури. Не випадково сам термін «улус» у монголь- ському й тюркомовному середовищах означав як уділ, так і державу. Самі монго- ли називали свою державу не інакше, як «великим монгольським улусом» (Йєке Монгол улус). Поступове нівелювання у свідомості правителів таких державних одиниць розуміння важливості родинної солідарності посилювалось і територі- альною віддаленістю їхніх володінь від центру, що традиційно виступало додат- ковим стимулом наростання відцентрових настроїв.

Власне, Монгольська імперія почала втрачати політичну єдність ще до завер- шення формування свого територіального масиву, попри всі запобіжні заходи її засновника. Щоб якось запобігти руйнівним чинникам, Чингісхан, призначаючи
уділи своїм синам, передусім обмежив число претендентів лише чотирма з них від першої дружини Бортечін, вилучивши з кола спадкоємців своїх нащадків від сотень дружин і наложниць. Ці старші сини і утворили «золотий рід» (алтан урук). До певної міри це зменшувало ризик розпаду держави.

Виділення улусів як спадкових володінь представників панівної династії мало свій певний порядок, за яким Монголію було обрано центральним улусом, який метафорично називався юрт (намет, дім). У її східній частині, так званому лівому (нижчому) крилі, виділялись уділи для братів і племінників хана. Улуси синів знаходилися на правому, старшому крилі, у цьому чітко дотримувався принцип старійшинства, за яким перший син отримував найвіддаленішу від ядра держави землю. Згідно з традицією, на Алтаї знаходився улус третього сина, Угедея, далі на захід, у Центральній Азії розміщувався улус Чагатая, другого сина, Половецький степ на захід від Іртиша перейшов до старшого сина, Джучі. Щоправда, йому ще належало самостійно подбати про розширення свого улусу далі на захід. Молодший син, Толуй, мав перебувати у батьківському юрті, на що вказував його титул еке-нойон (великий нойон, правитель старшого з улусів), і по батькові успадкувати його собі в уділ<fnref n="73" />. Водночас Чингісхан призначив своїм наступником третього сина, Угедея. Хоч це й суперечило степовій традиції змагання царевичів за трон, монголи виконали волю свого харизматичного вождя, який хотів, щоб його держава уникала усобиць. Однак сталося інакше.

Угедей із синами зажадали закріпити за своїм родом верховну владу навічно, що спровокувало конфлікт усередині династії. Після воцаріння на престолі великого хагана Мунке (1251), сина Толуя, толуїди спільно з джучідами знищили династію Угедея, переділили його улус і збирались позбутися також нашадків Чагатая. На час смерті Мунке (1259) толуїди створили для себе два улуси: один на Близькому Сході (з центральними володіннями в Ірані та Іраку), що дістав назву держави іль-ханів (тюркською означало «улусних ханів»), другий — у Китаї та Монголії, де династія перейняла китайські інститути влади і відповідно обрала собі китайське ім'я Ўань та імператорську церемоніальну титулатуру. Саме цій династії Юань від 1260 р. належав також трон великого хагана. Чагатаїди, помирившись із великими хаганами, зберегли за собою окремий улус у Центральній Азії. За цим переділом Монгольська імперія фактично розділилась на чотири улуси, території яких накладались на різні цивілізаційні ареали. Улус великого хагана охоплював весь Китай. Улус Чагатая знаходився в Середній Азії. Хулагуїди осіли на Близькому Сході. Володіння джучідів знаходились в основному в Половецькому полі (Дешт-і-Кипчак).

Правителі всіх цих улусів все ж належали до «золотого роду», і кожен з них представляв у своєму улусі вищу владу Монгольської імперії<fnref n="74" />. Тому за ними ви-

<footnote n="73">⁷³ Рашид-ад-Дин. Сборник летописей... Т. ІІ. С. 18—19.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Хани улусу Джучі ще у середині XIV ст. адресували свої ярлики підданцям усієї Монгольської держави (див.: Григорьев А.П. Сборник ханских ярлыков русским митрополитам. Санкт-Петербург, 2004. С. 65, 70, 114, 201).</footnote>
знавали титул хана, що традиційно надавався лише суверенному володарю. Великий хаган теж фактично був улусним правителем. Хубілай (правив у 1260—1296 рр.), зрештою, переніс хаганську ставку з Каракорума в Монголії до Китаю, у місто Ханбалик (букв. «Царгород», сучасне м. Пекін) Монголія ж, що також територіально належала до його улусу, позбавлена статусу улусного ядра, швидко занепала.

Фактично розпалась і династія Чингісхана, хоча особиста харизма її засновника ще впродовж кількох століть забезпечувала його нащадкам грунтоване на престижі походження право на верховну політичну владу. Авторитет династії чингізидів ще певний час гарантував відкритість міжулусних кордонів Монгольської імперії. Улусні хани по-сімейному мали право на прибутки в землях один одного, прилаштовували своїх синів на провінційні уряди один до одного. Так, в улусі Батия 1245 р. посади провінційних намісників мали Курмиші, син Орда-Еджена (Орди Іхена), старшого брата і хана лівого крила (Синьої Орди), та Муджі Яя, син Чагатая (незважаючи на напружені стосунки між Батиєм та його батьком) <fnref n="75" />. У свою чергу, діти Орда-Еджена до початку XIV ст. правили Газною та Баміаном (сучасний Афганістан) на території Чагатаєвого улусу <fnref n="76" />. Чингізид Ногай, один з намісників у Джучієвому улусі, протегував одному монгольському адміністратору на території іншого улусу <fnref n="77" />.

Проте вже жодна родинна традиція була не в змозі утримувати улусних ханів від запеклих усобиць, що, по суті, спрчинило великі воєнні зіткнення. Поза цим, великі хагани фактично до початку XIV ст. ініціювали загальноімперські завоювання. Хоча ці пізні кампанії мали вихід лише на Східну Азію, не віддаляючись, власне, від улусних кордонів, для їх проведення мобілізовували матеріальні та людські ресурси інших територіально-адміністративних одиниць імперії. В усьому іншому кожний з улусів зберігав незалежність.

Унаслідок повалення 1368 р. династії Юань у Китаї, спровокованого місцевим повстанням, існування Монгольської імперії припинилося. Однак династії чингізидів ще століттями продовжували утримувати владу в державах, що стали політичними спадкоємцями колишнього степового велетня.

**Територіально-політичне оформлення улусу Джучі.** Уведений до складу Монгольської імперії, український південно-степовий ареал, номінально підпорядкований зверхності великих хаганів, потрапив безпосередньо під владу ханів улусу Джучі. Останній мав величезну територію, строкату в політичному та економічному відношенні, централізоване управління якою було надзвичайно складною справою. Крім того, улус Джучі охоплював щонайменше п'ять відмінних цивілізаційних анклавів.

<footnote n="75">⁷⁵ Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 72.</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ Про це повідомив єгипетський історик Ібн-Халдун, щоправда, не вказавши, що ця територія належала улусу Чагатая (див.: *Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды...* С. 394).</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Про це йдеться в історії про баскака Ахмата у Курському князівстві 1284 р.</footnote>
Центральну його частину займали степи, що простяглися від Дунаю до Іртиша. Вони були населені переважно половецькими племенами — кочовими скотарями, як і монгольські завойовники. Половці були тюркомовним населенням, що мало і протомонгольський елемент. Вони притримувалися степових релігій та шаманських культів. Можливо, їм була притаманна конфедеративна форма суспільної організації. На чолі тієї конфедерації, що межувала з Руссію, розпізнаються два клани протомонгольського походження, що правили спільно <fnref n="78" />. Існувала також конфедерація кипчаків Приуралля з провідним племенем кангли. Завершеної ж степової імперії половцям створити не вдалось, тож вони не мали власної державної організації та державних кадрів. Близькі до монголів за культурою та мовою і такі самі степові вершники, як монголи, половці становили основну опору влади у лусі. Не випадково саме з ними асоціювався Джучіїв улус у єгипетських арабів, які називали цю державу Кипчацьким (Половецьким) ханатом, а також у середовищі західноєвропейських купців та місіонерів, які знали, що населення цієї держави становили переважно кумани (цей латинський термін і позначав, власне, половців, водночас давши назву відомому словнику розмовної мови у Монгольскій імперії, складеному у Венеції на початку XIV ст., — *Codex Cumanicus* — «Половецький кодекс»).

Другу цивілізацію презентувала Русь, розташована у лісах на захід і північ від Половецького степу, з не меншою за степову територією. Вона славилась своїми коштовними товарами (хутра, мед, віск, раби), і за правління Рюриковичів у русів розвинулось ремісниче виробництво, що надало їм більшої економічної самодостатності, а в очах завойовників — економічної привабливості. Однак управління Руссю було проблемним для монголів. Русь мала власну державність, право, християнську релігію і церкву, соціальну систему, які неможливо було докорінно змінити, тому завойовникам конце важливо було покладатись на співпрацю з місцевими елітами. Співпраця з релігійними центрами щодо забезпечення лояльності населення не становила проблем за умови збереження за церквою її економічної незалежності.

Проте традиційна цивільна адміністрація Русі не виходила за межі князівської династії Рюриковичів та її найближчого оточення. А династія розривалась конфліктами та усобицями. Державність ще не знала міцного централізованого правління та бюрократичного апарату, на співпрацю з яким завойовники могли б розраховувати. Економічний риск зводився до збирання довільно встановленої данини. Лише оподаткування зовнішньої торгівлі (мито) було унормованим за міжнародними стандартами. Прийняти негнучку систему оподаткування, що не забезпечувала ані ефективного контролю, ані регулярних надходжень, ані можливостей гарантованої та екстреної мобілізації ресурсів, монголам, які були вже знайомі з податковими практиками в Китаї та країнах ісламу, було невигідно. Русь не могла розраховувати на якийсь вплив своїх державних традицій на за-

<footnote n="78">⁷⁸ Pritsak O. The Polovcians and the Rus'. *Archivum Eursaïi Medii Aevi*. 1982. V. 2. P. 368—369.</footnote>
войовників. Навпаки, їй судилося бути лише об'єктом визиску та запозичення чужих ефективніших державних практик, зокрема китайської, ісламської.

Волзька Булгарія та Хорезм були централізованими ісламськими державами. Вони вирізнялися складною соціальною будовою: крім верховних династій, панівний клас мав сформовані верстви військових, духовенства та бюрократії. Ісламська політична і релігійно-правова традиція спиралась на добре розроблену соціально-економічну теорію, що визначала взаємозалежність усіх соціальних сегментів ісламського суспільства. Населення обох держав було переважно тюркомовним. Хорезм до того ж був одним із давніх визнаних центрів ісламської культури, а заразом і резервом державних кадрів для улусу Джучі.

Північний Кавказ та ліси Східної Європи і Західного Сибіру утворювали два бездержавних ареали. Вони являли собою хіба що об'єкт експлуатації: лісові зони були постачальниками хутра, а Північний Кавказ — джерелом рабів.

Необхідність організації державного управління на такій великій площі, та ще й за умов забезпечення консолідації стількох спільнот з різною культурою і політичними структурами, кидала серйозний виклик панівній верхівці Джучієвого улусу. На початковому етапі потрібно було також узгоджувати свою політику з урядом великого хагана. Тож створення ефективної управлінської вертикалі в улусі, що проіснував набагато довше за решту, потребувало від Батия та його наступників продуманих кроків, ініціативи, рішучості і, звичайно ж, сили.

Повернувшись із західного походу, Батий облаштував свою ставку (орду) на лівому березі Волги в нижній її течії. Це був район, де колись знаходилась друга столиця Хозарського каганату — місто Ітиль / Хамліх / Саригшин. Вибір столиці в цьому старому осередку влади степової імперії ясно показував, що Батий зберігав вірність політичним ідеалам степової державності і зробив опорою своєї влади степи Половецького поля (Дешт-і-Кипчаку).

Якщо в управлінні розрізненими частинами Джучієвого улусу сила була ключовим інструментом, а степова кіннота, як доводили безпрецедентні завоювання монголів, залишалась найкращим військом того часу, то саме Степ і покликаний був становити серцевину його держави. До того ж Дешт-і-Кипчак географічно займав центральне положення, звідки було зручніше мати сполучення з окраїнами і тримати їх під контролем. Насамкінець, західна половина Євразійського степу, що потрапила до Джучієвого улусу, мала дуже сприятливі природні умови для кочового скотарства — основи степової економіки та суспільства.

Перський історик Джузджані приписував Джучі, батькові Батия, захоплення від Половецького поля: коли той «побачив повітря і воду Кипчацької землі, то він збагнув, що в цілому світі не може бути землі, приемнішої за цю, повітря, кращого за це, води, солодшої за цю, лук та пасовиськ, обширніших за ці»<fnref n="79" />. Пієтет перед Степом зберігався у монголів і в першій половині XIV ст., що засвідчив тогочасний арабський енциклопедист Шихабуддин ал-Умарі (1301—1349): «Більша частина його (золотоординського хана Узбека. — Авт.) підданих —

<footnote n="79">⁷⁹ Золотая Орда в источниках... С. 250.</footnote>
мешканці наметів у степах. Їхню поживу становлять їхні тварини: коні, корови та вівці. Засівів у них мало, а найменше в них пшениці та ячменю, знайти квасолі ж майже неможливо. Найчастіше в них зустрічаються засіви прося; ним вони живляться, і воно й є усім, що родить їхня земля. Ціни в усій цій державі надзвичайно низькі, за винятком Гурганджа, це столиця Хорезмського краю, і [тому] він називається просто Хорезмом... Що стосується м'яса, то воно дешеве, і в цих країнах [на м'ясо] здебільшого ріжуть коней. В тих з них, хто мешкає на степу, м'ясо не продається і не купується. Більша частини їхньої їжі — м'ясо від полювання; молоко, сало і просо. Коли в одного з них занедужує тварина, як-от кінь, чи корова, чи вівця, то він її заколює і разом зі своїми домашніми з'ідає її частину, а решту дарує своїм сусідам, а коли в тих також занедужає вівця, чи корова, чи кінь, то вони заколюють її і дарують тим, хто їх обдарував. З цієї причини у них вдома не бракує м'яса. Це так в них вийшло, ніби взаємне обдаровування м'ясом увійшло в обов'язок»<fnref n="80" />.

Це була типова картина господарства кочових скотарів з усіма супутніми елементами. Крім кочового скотарства, як видно з наведеного тексту, в економіці степу значну роль традиційно відігравало мисливство, хоча видається перебільшенням, ніби степовики живилися переважно впольованою звіриною. Землеробство зводилося до виробництва невибагливого у вирощуванні та врожайного прося. Дешевизна продуктів харчування на степу та поширення традиції взаємних обдаровувань віддзеркалювали властиву натуральній степовій економіці відсутність внутрішнього ринку. Тож процитований уривок не містить жодного натяку на те, що монголи хоча б у чомусь змінили звичні форми економічної експлуатації степових просторів.

Загалом корінне населення Половецького поля не приховувало своєї ворожості до монголів, однак їхній спротив було зломлено, еліти винищено або асиомільовано<fnref n="81" />. Через відсутність або слабкість державної організації в половців перед монгольським завоюванням їхня племінна ідентичність не могла змагатися з престижем належності до могутньої держави і надалі не давала знати про себе повстаннями чи заколотами. Так що монголи не боялися залучати підкорене половецьке населення на свою службу, а дехто з половців шляхетного походження зробив успішну кар'єру в державній сфері Монгольської імперії<fnref n="82" />. Зрештою, половці як провідний за чисельністю та культурною вагою етнічний компонент степів Джучієвого улусу швидко асімілювали — мовно й культурно — своїх завойовників монголів і в такий спосіб почали представляти панівний етнос, принаймні для нетюркських підданців з Русі.

<footnote n="80">⁸⁰ Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды... Т. І... С. 230.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ «...дуже багато з тих (половців. — Авт.), хто втік, повернулися до них (монголів. — Авт.)» (Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 74).</footnote>

<footnote n="82">⁸² Відомості про кипчаків у вищій монгольській адміністрації див.: Halperin C.J. The Kipchak Connection: The Ilkhans, the Mamluks and Ayn Jalut. *Bulletin of the School of African and Oriental Studies*. 2000. V. 63. No. 2. P. 236-241.</footnote>
Степовий характер Джучієвого улусу відбився в його назви, що засвідчувала водночас і належність його Монгольській імперії, і певну окремішність. Крім того, Джучіїв улус неофіційно ще називали Ордою. Самий термін «орда» означав став-ку-шатро правителя держави (він же був військовокомандувачем), а тому метафо-рично позначав і військо, що було центральним інститутом степової політичної системи, а також державну територію, звідки набиралось військо, що було не чим іншим, як територіальним ополченням, і відповідно саму державу. У давньоруських літописах та інших джерелах цей термін так і вживали в усіх цих значеннях. Вод-ночас щодо улусу Джучі на Русі також використовували монгольський термін «Зо-лота Орда», який означав церемоніальне тронне шатро монгольського правителя і заразом підкреслював його головну прикмету — рясне прикрашання золотом<fnref n="83" />. Власне, саме цей руський варіант назви і закріпився за Джучієвим улусом.

**Система улусного адміністрування.** В основу територіально-адміністратив-ного устрою улусу було також покладено традиційні степові моделі. Улус ділився між двома старшими братами на два крила, які закріплювалися за їхніми родами. Батий і його рід безпосередньо управляли західною частиною, що за південною орієнтацією, прийнятою в монголів, вважалась правою і старшою<fnref n="84" />. Вона знахо-дилась на захід від річок Урал та Сирдар'я. За колірним означенням сторін світу, прийнятим у степовиків, вона називалась Білою Ордою. Східна половина держа-ви, або Синя Орда, належала роду Орда-Еджена (Іхена) — старшого брата Батия. Ханська ставка там розташовувалась на південь від озера Балхаш, у місті Іміль<fnref n="85" />. Правителі Синьої Орди носили ханський титул, тож, вважалися суверенами для підвладної території. Після занепаду роду Батия від 1359 р. зверхність над усім улусом Джучі перейшла до роду Орди.

Управлінські функції, пов'язані з додержанням внутрішнього миру й поряд-ку, судочинством, мобілізацією військ, виконанням завдань центральної влади, організацією економічного зиску, традиційно для монголів були доручені про-вінційним адміністраторам нижчих рангів. За заповітом Чингіхана, в основу монгольського адміністративного устрою, що був поширений і на улус Джучі-дів, покладався військовий принцип організації населення у десятки тисяч, ти-сячі, сотні та десятки<fnref n="86" />. Відповідно до цього вся підвладна монголам територія

<footnote n="83">⁸³ Плано Карпіні записав, що для зведення на престол великого хагана Гуюка підготу-вали спеціальне «шатро, що називалося в них Золотою Ордою... Це шатро було поставлене на стовпах, вкритих золотими листами й прибитих до дерева золотими цвяхами» (Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 77—78). Двір же великого хагана відповідно називався *Сира-Орда* (Рашид-ад-Дин. *Сборник летописей...* Т. II. С. 41; Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 77), що тюркською означало «жовта ставка» (подібно до тюркської назви хо-зарської столиці *Саригшин*).</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Похід Тимура проти золотоординського хана Тохтамиша 1395 р., за визначенням тимуридського історика Шерефеддіна Єзді, відбувся на правому крилі Джучієвого улусу (Зо-лотая Орда в источниках... С. 357).</footnote>

<footnote n="85">⁸⁵ Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 75.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Там само. С. 49, 53.</footnote>
поділялася на округи, спроможні виставити до війська десять тисяч воїнів, або тумен<fnref n="87" />. Цими туменами-округами управляли тумен-беки, за тими винятками, коли їхніми правителями призначали членів династії Чингісхана, і така територіально-адміністративна одиниця підносилася на рівень улусу.

Посаду правителя могли також успадковувати родичі тумен-бека, як це було в ханських улусах. Але назагал усі туменні беки були намісниками або губернаторами хана, правителя Джучієвого улусу. Як намісники ханів туменні беки мали повну свободу дій у всіх сферах правління, однак залишалися у підпорядкованому ханові статусі. Уся земля тумену формально була власністю хана та династії, тому, наприклад, ярлики на княжіння руські князі, які залежали від того чи іншого туменного бека, отримували лише в ханській резиденції, а на перших порах навіть при дворі великого хагана у Монголії. Призначення на посаду тумен-бека початково належало до компетенції лише хана Золотої Орди та династії Чингіздів. Посади тумен-беків доручали, як правило, представникам монгольської родової знаті.

Джерела містять суперечливі дані щодо кількості намісництв у західній частині Джучієвого улусу — Білій Орді. Навряд чи їх могло бути сімнадцять, як про це повідомив мусульманський мандрівник Ібн Батута близько 1334 р.<fnref n="88" />: швидше йшлося про довільне епічне число, з огляду на прив'язаність степовиків до числових комбінацій, що закінчувалися сімкою.

За Плано Карпіні, території туменів відмежовувалися, як правило, природними кордонами, за які часто слугували водні артерії<fnref n="89" />. Заїхавши до Золотої Орди через Польське королівство, папський дипломат оминув найзахідніший тумен, що знаходився південніше його маршруту, на захід від Дністра. Цей тумен належав Моголу, сьомому сину Джучі, молодшому брату Батия. Останні три десятиліття XIII ст. правителем цього тумену був Ногай (пом. 1300 р.), онук Могола<fnref n="90" />. На заході територія цього тумену досягала річки Сірет та Залізних Воріт на Дунаї. Його зимова ставка лежала у дельті Дунаю, біля пізнішого міста Ісакчі<fnref n="91" />.

Територія сусіднього тумену, до якого належав і Київ, обмежувалася річками Дністер і Дніпро. Нею правив Курумші, згадуваний у руських літописах як Куремса. Цей тумен-бек був третім сином Орди (або Орда-Еджена), старшого брата Батия<fnref n="92" />.

Межиріччя Дніпра і Дону, включно з Кримським півостровом, було відведено в тумен двоюрідному брату Батия — Моджі Яя (Мауці за Плано Карпіні), другому

<footnote n="87">⁸⁷ Справжня чисельність війська могла відрізнятися в той чи інший бік. За деякими припущеннями, Курумші був здатний виставити й шістдесят тисяч вояків (див.: Плано Карпіні Дж. *История монгалов...* С. 71).</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 299.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ Там само. С. 72.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Рашид-ад-Дин. *Сборник летописей...* Т. II. С. 75.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ Див. повідомлення Рукнеддіна Бейбарса: *Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды...* Т. І. С. 117.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Рашид-ад-Дин. *Сборник летописей...* Т. II. С. 70.</footnote>
сину Чагатая<fnref n="93" />. Його зимівник і адміністративний центр, напевно, розташовувались на тому місці, де пізніше було засновано місто Крим, що за поширеним степовим правилом дало назву цілому тумену, а в подальшому і Кримському ханату.

Між Доном і Волгою розташовувався тумен, наданий Картану, зятую Батия. Столицею цього тумену стало місто Азак, що виникло на місці відомої з античних часів Тани.

За Волгою до річки Яїка / Уралу лежав тумен самого Батия, що дістав назву Великого улусу, або Великої Орди. Плано Карпіні, переправившись через Яїк, не зауважив, що перетнув кордон Синьої Орди, але це видає його інформація про те, що ця річка розділяла двох тисячників. Тисячник за степовим дипломатичним протоколом мав супроводжувати його як важливого посла<fnref n="94" /> і на кордоні передати правителеві іншого тумену. Отже, Яїк можна вважати східним кордоном Великого улусу. Золотоординський хан, однак, міг кочувати без обмежень територіями всіх туменів. Так, перебування його двору засвідчено на Північному Кавказі поблизу П'ятигір'я (Бештау)<fnref n="95" />.

Перетнуви кордон Синьої Орди, Плано Карпіні проїхав нею до ріки Сирдар'ї, оминувши ще один тумен Білої Орди — Хорезм. Тут побував інший мандірівник — марокканець Ібн Баттута<fnref n="96" />. Як ареал ісламської цивілізації Хорезм становив найрозвиненішу в культурному й економічному плані провінцію Золотої Орди, з давніми традиціями міжнародної торгівлі. Наявність такої провінції відкрило останню впливам ісламської культури та релігії і визначило її ісламізацію на початку XIV ст. Власне, тогочасні джерела прямо вказували на змову між мусульманином з Хорезму візиром Кутлуг-Тимуром і ханом Узбеком (1312—1341), що сприяло приходу останнього на золотоординський престол<fnref n="97" />. Хорезм мав водний кордон по Аральському морю і річці Сирдар'я, що на півночі і сході відмежовували його від улусу Шейбана, брата Батия і улусного бека Синьої Орди. Із заходу та півдня природними кордонами слугували безлюдні пустелі, що обступали родючі оази дельти Амудар'ї.

Отже, у Білій Орді можна вирізнити шість туменів, які природними кордонами протяглістю в тисячі кілометрів визначили нове адміністративне розмежування руських теренів, що, втім, не зазначено в руських літописах.

Плано Карпіні добре показує межі поширення влади Курмиші, намісника тумену, розташованого між Дністром і Дніпром. У цей утворений двома великими водними артеріями сектор справді потрапляв майже увесь західний кордон

<footnote n="93">⁹³ Про походження Моджі Яя див.: Рашид-ад-Дин. *Сборник летописей...* Т. ІІ. С. 88.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Плано Карпіні зустрічався з ханом Батиєм, і оскільки останній визнав посольські повноваження папського легата, навіть зміг користуватися послугами державної довозної служби — яму (див.: Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 74).</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Див.: Ibn Battûta. *Voyages*. Т. II: De la Mecque aux steppes russes et à l'Inde / Traduction de l'arabe de C. Defremery et B. Sanguinetti (1858); introduction et notes de Stéphane Yerasimos. Paris, 1997. C. 216—217.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Ibn Battûta. *Voyages...* Т. ІІ. P. 266—267.</footnote>

<footnote n="97">⁹⁷ Золотая Орда в источниках... С. 150—151, 154, 283—283.</footnote>
Золотої Орди (з Угорщиною, Польщею, Литвою). Дунайсько-Дністровський тумен, що був відомий як тумен Ногая, також мав частину західного прикордоння. Якраз відсутність чіткого розмежування між цим туменом і туменом Курмиші створювала об'єктивну підставу для їх спільних походів на Угорщину та Польщу.

До тумену, розташованого між Дніпром і Доном, потрапили терени Переяславського, Чернігівського та Смоленського князівств. Точно невідомо, як його територія була відмежована від сусіднього Волзько-Донського тумену на ділянці між гирлами Дону та Дніпра. Проте, якщо взяти до уваги гідрографію цього місця, можна припустити, що розмежування між Кримським і Волзько-Донським туменами тут проходило по річках Упа (правій притоці Оки), далі Окою до вліття в неї Угри і далі до витоку Угри. Порубіжне значення останньої добре проявивлося 1480 р. під час оборони московським князем Іваном III своїх володінь від нападу золотоординського хана Ахмата. Крім того, є переконливе підтвердження щодо земельних володінь Кримського тумену в цьому секторі верхів'їв Дніпра та Дону — це претензії кримських ханів, спадкоємців названого тумену, на належні до нього міста, зайняті литовськими та московськими князями. Зокрема, влітку 1515 р. кримський хан Мегмед-Гірей зажадав від московського князя Василя III повернути відступлені ханом Менглі-Гіреєм свого часу Литовській державі та Москві Смоленськ, Брянськ, Стародуб, Почеп, Новий Городок, Рильськ, Путиль, Карачев та Радогощ <fnref n="98" />. Тут також знаходилися згадувані в деяких ярликах Одоїв, Любуцьк, Мценськ <fnref n="99" />.

Власне, кордони Кримського тумену засвідчили й московські літературні пам'ятки, присвячені битві на Куликовому полі 1380 р. Вони зображували тогчасного його господаря Мамая — поза титулуванням його ханом Золотої Орди — саме як правителя земель між Дніпром та Доном. У «Задонщині», створеній наприкінці XIV ст., зокрема, мовиться: «Уже бо въскрипели телегы межу Доном и Непром, идут хинове на Русскую землю. И притекоша сирые волцы от уст Дону и Непра»; місце ж битви двічі описане як розташоване «меж Дона и Непра, на поле Куликове на речке Непрядве» <fnref n="100" />. Драматично підкреслювався

<footnote n="98">⁹⁸ Памятники дипломатических сношений Московского государства с Крымскою и Ногайскою ордою и Турциею. Т. 2. Санкт-Петербург, 1895. С. 153, 154.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ Є десякі подібні ярлики кримських ханів Гаджі-Гірея (1461) та Менглі-Гірея (1472), до яких внесено міста Дністровсько-Дніпровського улусу. До них долучено також Полоцьк і Рязань. Таке розширення меж Кримського улусу можна пояснити тим, що його правителі на той час ще мали претензії на золотоординський трон і використовували Крим лише як базу в боротьбі з ханами Великої Орди (тексти ярликів див.: Gołębiowski Ł. Dzieje Polski za panowania Jagiellonów. Т. 3: Dzieje Polski za panowania Kaźmiera, Jana Olbrachta i Alexandra. Warszawa, 1848. S. 230—233).</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ Изборник: Сборник произведений литературы Древней Руси / сост. и общ. ред. Л.А. Дмитриева и Д.С. Лихачева. Москва, 1969. С. 380—397. «Сказание о Мамаевом побоїще», написане під кінець XV ст., згадує місце «межу Доном и Непром, на поле Куликове на речке Непрядве» з «Задонщини» (див.: Поле Куликово. Сказания о битве на Дону / вступ. статья Д.С. Лихачева; сост., подгот. текстов, послесловие и прим. Л.А. Дмитриева. Москва, 1980. С. 110—217).</footnote>
і перехід війська Дмитра Донського через Дон — власне, йшлося про напад на ворожу територію.

**Специфіка туменної організації.** Маючи добре означені кордони та авто-
номних намісників, тумени утворили окремі як у політичному, так і в економіч-
ному відношенні ареали. Це мало два далекосяжних наслідки. По-перше, у кож-
ному з них створилися різні умови для господарювання, внаслідок як природних
факторів, так і різних моделей взаємодії монгольської адміністрації та підвладно-
го населення. Інакше кажучи, туменний поділ заклав регіональну специфіку в по-
літичному та економічному розвитку українських земель. По-друге, економічний
potенціал туменів стимулював самостійність їхніх панівних верхівок, і політична
криза Золотої Орди другої половини XIV ст. призвела до розпаду держави саме
по кордонах туменів.

Дунайсько-Дністровський тумен дістався Моголу, сьомому сину Джучі, і став уділом цього роду. Географічне розташування вводило в зону доступу туменного війська Угорщину, Болгарію і навіть Візантійську імперію, що приносило туменним бекам багату здобич і данину. Крім того, вони брали участь у війнах між джучідами й хулагуїдами на Закавказзі та в набігах на Польщу. Багатство тумену привабило сюди міжнародних купців, і його теренами вперше пролягли міжнародні караванні шляхи. Судячи з протекції Ногая, онука Могола, курському баскаку Ахмеду, який був причетний до відкупів та зловживань податковими пільгами<fnref n="101" />, його фінансові операції поширювались і на сусідні тумени. На цьому економічному ґрунті в Ногая зародилися амбіції створити самостійний тумен. 1270 р. він навернувся в іслам і почав випускати власну монету — символ, як за-значалося, державного суверенітету в ісламському праві. Ногай твягнув у спілку з собою нащадків Курмиші — Абаджі та його синів, які правили сусіднім туме-ном. Зрештою, це спровокувало відкритий конфлікт Ногая із золотоординським ханом Тохтою. Ногай спершу завдав поразки хану, встановив контроль над Дні-стровсько-Дніпровським та Кримським туменами, проте його дії спричинили відхід від нього частини прибічників, а згодом призвели й до поразки від хана Тохти 1300 р. <fnref n="102" /> Спротив Джекі, сина Ногая, також було зламано, і він заховався у Тирнові, у свого зятя, але той за наказом Тохти вбив його <fnref n="103" />. Син Джекі Кара-кісек нібито якийсь час промишляв розбоєм на Поділлі.

Посланий на місце Ногая брат Тохти Сарай-Буга також спромігся на повстан-
ня, об'єднавшись із Тураєм, молодшим сином Ногая. Тохта придушив і цей зако-
лот, призначивши тумен-беком свого сина Ілььбасара. У першій половині XIV ст.
цей тумен ще залишався досить розвиненим завдяки торгівлі худобою та міжна-
родній транзитній торгівлі. На його території існувало декілька монетних дворів: у
Вічині, Лозовій, Костештах, Старому Орхеї, Аккермані (сучасний Білгород-Дніст-

<footnote n="101">¹⁰¹ Лаврентьевская летопись. ПСРЛ. Т. 1. Ленинград, 1927. Стб. 481—482.</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² Докладні відомості про конфлікт Ногая з ханом Тохтою див. у хроніці Рукнеддіна Бейбарса (Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды... Т. І... С. 109—119).</footnote>

<footnote n="103">¹⁰³ Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды... Т. І... С. 117.</footnote>
ровський). 1368 р. угорський король Людовік І дарував правителю цього тумену право безмитної торгівлі у Брашові<fnref n="104" />. Водночас, починаючи з 1340-х років, Угорське королівство проводило успішну експансіоністську політику, що завершилася утворенням Валаського та Молдавського князівств (останнє 1365 р. було визнано незалежним від Угорської корони). Правителі Молдавії, скориставшись кризою Золотої Орди у 1360—1380-х роках та литовським наступом на правобережжя Дніпра, повністю опанували землями тумену від Сірету до Дністра. На початку XV ст. вони звели сильні фортеці на східному кордоні колишнього тумену на правому березі Дністра — у Хотині, Четаті-Албе (Білгород-Дністровський) та лівому березі Дунаю в Кілії, позначивши в такий спосіб межі свого суверенітету на обширах колишнього тумену. Так Північна Буковина і Південна Бессарабія перейшли з-під влади тумен-беків у володіння моддавських господарів.

Дністровсько-Дніпровський тумен мав кордони, засвідчені присутністю монгольських адміністраторів. З боку Дністра ворота тумену знаходились у Бакоті, де правив службу баскак Милій. На кордоні по Дніпру таким пунктом був Канів, префект якого (тисячник чи даруга) заправляв і контролював рухом через Дніпро (або взимку по Дніпру). Нижче по Дніпровому руслі в пізніші часи була відома митниця в селищі Тавань. Адміністративним центром цього тумену і заразом зимовою ставкою тумен-беків гіпотетично можна вважати Кочубіїв, розташований на місці сучасної Одеси. Хоча це портове місто вперше згадувалось 1415 р. у хроніці Яна Длугоша, проте його імовірного епоніма називає повідомлення про Синьоводську битву 1362 р. Остання відбулася поряд з містом Торговиця, яке вповні могло слугувати літньою резиденцією для тумен-беків — власне, цю локацію знали на Русі як «поле царевичів» (pustynia Ulanów)<fnref n="105" />.

Тумен, крім степів, охоплював території Галицько-Волинського та Київського князівств. Рід першого його тумен-бека Курмиші, сина Орда-Еджена, не зміг впровадити тут династичне правління, можливо, через відому ворожнечу Джучідів з Чагатаїдами. У 1261 р., коли ця ворожнеча була в розпалі, тут бачимо в ролі тумен-бека Бурундая<fnref n="106" />, який приводив до покори князів Данила та Василька Романовичів<fnref n="107" /> і водив їх за собою в походи на Литву (1260) та Польщу (1261). Імовірно, це був золотоординський воєначальник, згаданий під іменем Буралтай, який загинув 1288 р. під час походу проти ільханів Ірану в Азербайджан<fnref n="108" />. Далі при владі опинився Абаджі, син Курмиші. Він приєднався з братами до виступу Ногая, однак зрадив його, за що був убитий разом із братом Караджином. По придущенні руху Ногая Тохта поставив на туменний престол Янджі, молодшого сина Курмиші.

<footnote n="104">¹⁰⁴ Bratianu G.I. Demetrius princeps tartarorum (ca. 1360—1380). *Revue des Études roumaines*. V. IX—X. 1965. P. 39—46.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ Галенко О.І. Золота Орда у битві на Синіх Водах 1362 р. Синьоводська проблема у новітніх дослідженнях. Київ, 2005. С. 143—145.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ «Став на Куремсиному місці» (ПСРЛ. Т. 2... Стб. 846).</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ ПСРЛ. Т. 2... Стб. С. 849—851.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Рашид-ад-дин. *Сборник летописей...* Т. ІІ. С. 82.</footnote>
Київське князівство, не маючи власної династії правителів на час приходу монголів, схоже, не знайшло сил відновитись у складі цього тумену. Принаймні на таке припущення навертає випадкова згадка від 1331 р. <fnref n="109" />. Зате завдяки Галицько-Волинському літопису у розпорядженні істориків є порівняно докладні відомості про Галицько-Волинське князівство за перші пів століття монгольського правління. На відміну від багатьох інших земель Русі, тут збереглось династійне правління руських князів. Звісно, традиційно поставлена в залежність від монголів, які загрозою воєнного втручання тримали князів у послуху, місцева династія, утім, продемострувала нетипові на той час приклади співпраці і певного взаєморозуміння між обома сторонами.

Завдяки своїй гнучкій політиці Данило Романович внаслідок походів 1241, 1258, 1259 рр. зумів поставити під свій контроль Болохівську землю (Побужжя і Послуччя) та Київщину. Галицько-волинським князям також відкрилися можливості організовувати походи на сусідні Угорщину, Польщу, Литву і навіть на терени, що належали Тевтонському ордену. Якщо походи спрямовувались за межі тумену, вони відбувалися у складі монгольського війська під проводом місцевого тумен-бека, як, наприклад, похід на Сандомир 1261 р., очолений Бурундаєм. З його ж відома князь Василько 1260 р. здійснив і самостійний набіг на литовців, але на знак підлеглості підніс своєму туменному начальникові сайгат — цим тюркським словом (монг. суга — подарунок) називали частку трофеїв, належну сюзерену. Загалом будь-які самочинні кроки руських князів закінчивались то викликом до золотоординської столиці Сараю, то каральними акціями з монгольського боку. Так, 1261 р. Бурундай примусив князів Лева і Василька знищити укріплення багатьох міст і навіть власноруч спалити столичний Володимир <fnref n="110" />.

Монгольський уряд правобережного тумену підтвердив зацікавленість у збереженні управління руськими землями, коли рід галицько-волинських князів вигас зі смертю Юрія-Болеслава 1340 р. Монгольська адміністрація призначила тоді сюди Дмитра Денька <fnref n="111" /> і навіть присилала військо для відбиття нападу польського короля Казимира <fnref n="112" />. Власне, спільні походи руських і монгольських сил на Польщу та Литву, що у XIV ст. не раз відбувались у відповідь на агресію з боку цих держав, тривали понад століття після монгольського завоювання Русі. Остання звістка про них належить до 1357 р. Інколи до ординських походів на Польщу получалися й литовці, які визнали золотоординську зверхність. З настанням у Золотій Орді політичної кризи уже поляки та литовці вдавались до

<footnote n="109">¹⁰⁹ Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 3. Київ, 1993. С. 172—174.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ *ПСРЛ*. Т. 2... Стб. С. 849—850.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ «Provisor seu capitaneus Terrae Russiae» — під таким титулом він фігурує у привілеї торунським купцям на торгівлю у Львові, який видав від власного імені 1341 р. після укладення миру з польським королем Казимиром III (Нове видання тексту й перекладу див.: Купчинський О. Акти та документи Галицько-Волинського князівства ХІІІ — першої половини XIV століть: Дослідження, тексти. Львів, 2004. С. 194—200).</footnote>

<footnote n="112">¹¹² Грушевський М. *Історія України-Руси*. Т. 4. Київ, 1993. С. 21—22.</footnote>
підкорення руських земель на території Дністровсько-Дніпровського та Кримського туменів.

Широка автономія, що живила самостійницькі амбіції правобережних туменбеків, далася взнаки під час золотоординської кризи, яка виникла внаслідок Тимурового походу 1395 р.: тоді місцевий тумен-бек Хурмадай зайняв ворожу позицію до хана Тохтамиша <fnref n="113" />. Однак це вже були останні відгоміни колишньої ординської могутності, бо зубожіння та знелюднення цього тумену, спричинені посухами й голодом, на той час уже зробили його об'єктом литовської експансії. Кампанії литовського князя Ольгерда, що їх літописці об'єднали в оповіданні про битву на Синіх Водах 1362 р., підпорядкували Литві Поділля і степи Правобережжя до берегів Дніпра та Чорного моря. У 1397 р. литовський князь Вітовт, скориставшись вtcечею під його протекцію хана Тохтамиша, скинутого з трону Тимуром, дістав від останнього ярлик, яким той відступав Великому князівству Литовському зайняті ним землі по обох берегах Дніпра, включно з Києвом та Смоленськом <fnref n="114" />. На цьому Дністровсько-Дніпровський тумен припинив свое існування. Литовська держава, однак, не мала ані планів, ані засобів для економічної реорганізації степових земель. Тому литовська влада утрималася лише на лісостеповому Поділлі, завдяки чому там почалася слов'янська землеробська колонізація.

Дніпровсько-Донський, або — за назвою туменної столиці — Кримський тумен мав свою специфіку в організації правління. У ньому не одразу утвердилася власна династія. Після Муджі Яя тут правив Уранг-Тимур, син чинного хана Монке-Тимура <fnref n="115" />. У 1269—1279 рр. на чолі тумену опинився сельджуцький султан Ізеддін Кейкаус, який змушений був залишити Анатолію. У 1280-х роках Кримським туменом розпоряджався Туле-Буга, праонук Батия, а коли він 1287 р. став ханом, то, очевидно, його наступником у Криму став зведений брат Алгуй. Близько 1334 р. мадрівника Ібн Баттуту по території тумену супроводжував туменний бек Толук-Тимур, мабуть, уже не чингізидового походження. Ця поїздка, що для тумен-бека скінчилася в Азаку, зайвий раз свідчила про Дон як східний кордон його володінь <fnref n="116" />. Далі в тумені правив впливовий Кутлубуга, який мав титул «інака» («наперсника»), тобто наближеної до ханської династії особи: він доводився братом Тайдулі, дружині хана Узбека. У нього також був брат Могулбуга, який правив сусіднім Вользько-Донським (Азакським) туменом.

Є цілком очевидні підстави стверджувати, що Кримський тумен мав значний економічний потенціал. Мабуть, ця обставина відіграла не останню роль і у виникненні політичної кризи в Золотій Орді, скориставшись якою, цим туменом заволодів Мамай, а по смерті останнього тут правив його брат Ільяс та ще один

<footnote n="113">¹¹³ Золотая Орда в источниках... С. 357—358.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ Prochaska A.Z Witoldowych dziejów: Układ Witolda p Tochtamyszem 1397. *Przegląd historyczny*. T. XVI. 1912. Zest. 3. S. 255—270.</footnote>

<footnote n="115">¹¹⁵ Абу-л-Гачи Бахадур Хан. *Родословная история о татарах*: в 2 т. Санкт-Петербург, 1871. С. 173.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Ibn Battuta. *Voyages...*. T. II. P. 204—217.</footnote>
представник Кутлубугової династичної лінії <fnref n="117" /> (судячи з усього, він, напевно, був Кутлубуговим онуком Інака). Та вже на час походу Тимура тумен перебував під правлінням Бек-Ярик-оглана <fnref n="118" />, який не належав до роду Кутлубуги. Саме Кримський тумен став головною базою у боротьбі за золотоординський престол для Тохтамиша та його нащадків з роду Тука-Тимура, тринадцятого сина Джучі. З ними змагалися менші правителі, як Едигей, князь ногайського племені мангит, а також хани Великої Орди Улуг-Мухаммед і Ахмат.

Руські землі в кордонах Кримського тумену в домонгольскі часи належали до Переяславського, Чернігівського та Смоленського князівств. Перше після монгольської навали припинило існувати, оскільки в ньому не було власної княжої династії. Династичні гілки чернігівських та смоленських князів за монгольського правління не зберегли родової єдності і в другій половині ХІІІ — першій половині XIV ст. розділилися на дрібні роди, які правили невеличкими уділами. Зокрема, чернігівська династія по загибелі 1245 р. Михаїла Всеволодовича при дворі Батия одразу розпалася на три роди, започатковані молодшими синами князя. З кожним новим поколінням княжичів роди та їхні володіння продовжували дробитися, що зробило їх об'єктом територіальних претензій сильніших сусідів, зокрема смоленських та брянських князів. Проте усобиці та зміни територіальних конфігурацій відбувались лише в туменних кордонах. Монголи часто фігурували у літописних повідомленнях про ці землі як учасники міжкнязівських протистоянь, що, зрештою, не давало можливості жодному з удільних князівств значно посилитися за рахунок сусідів. Водночас колишні чернігівські та смоленські землі, що опинились за туменними кордонами, вже від початку XIV ст. почали потрапляти до володінь московських князів (йдеться, зокрема, про Можайськ, Вязьму, Фоминський, Перемишль, Тросну, Серпухов). Рязанські ж князі відібрали від колишніх чернігівських маєтностей Лопасну <fnref n="119" />.

Як можна побачити, і в Кримському тумені руські землі було переділено відповідно до туменних кордонів. Крім того, туменна адміністрація виявила байдужість до адміністративно-територіального устрою руських земель у складі тумену, в усякому разі не зважала на подрібнення руських князівських династій і втручалась у князівські усобиці лише з корисливими цілями. Руська адміністрація виступала другорядною паралеллю до монгольської. Монголи не надто переймалися і литовською експансією, що досягла цієї території у другій половині XIV ст. Адже литовці також вважались монгольськими підданцями. Тому, з погляду монголів, видача ярликів на міста, що переходили від руських до литовських чи московських князів, не загрожувала їхнім суверенним правам на застройовані землі.

<footnote n="117">¹¹⁷ Balard M. *La Romanie Génoise (XIIe — début du XVe siècle)*. Roma, 1978. P. 161, 461, 662.</footnote>

<footnote n="118">¹¹⁸ Титул «оглан» вказував на належність Бек-Ярика до синів правителя, хана Тохтамиша (Золотая Орда в источниках... С. 357—358).</footnote>

<footnote n="119">¹¹⁹ Про втрати чернігівської династії див.: Грушевський М. Історія України-Руси... Т. 3. С. 178—183.</footnote>
МОНГОЛЬСЬКІ ПРАКТИКИ
АДМІНІСТРУВАННЯ
ГОСПОДАРСЬКОЇ СФЕРИ

Особливості військово-цивільного управління. Як вже зазначалось, управління осілими територіями завжди супроводжувалося для степових завойовників великими ризиками. Адже вони неодмінно поставали перед складною дилемою між копіюванням методів та органів адміністрування осілих держав, що неминуче вело до культурної асиміляції степових еліт і до їхнього відчуження від решти степовиків, та спокусою легкого збагачення за рахунок елементарного грабунку осілого населення. Фактично єдиним продуктивним способом більш-менш успішного розв'язання цієї проблеми ставало запозичення степовою імперією управлінських моделей та кадрів осілих суспільств, з їх подальшим пристосуванням до власних державних інститутів і традицій. Унаслідок такої взаємодії з підкореними осілими народами в Монгольській імперії виробляється практика створення осібної адміністрації з соціально-економічних питань, підпорядкованої панівній верхівці — чингіздовій династії та туменним бекам. Поступової її було поширено на всі завойовані обшири, незалежно від того, проживали там осілі чи кочові спільноти і чи мали вони певні форми державності.

За взірець спеціальної адміністрації з соціально-економічних питань у Золотій Орді, як і в інших улусних ханатах Монгольської імперії, слугувала китайська система подвійного військово-цивільного управління провінцями <fnref n="120" />. За цією сис-

Олександр
Галенко

<footnote n="120">¹²⁰ Реконструкція монгольської системи правління, через фрагментарність свідчень, є гіпотетичною і спірною. Такі реконструкції пропонували Дж. Вернадський, І. Вашарі та ін. (див.: Vernadsky G., Karpovich M. *A History of Russia*. V. III: *The Mongols and Russia*. Yale University Press, 1953; Vásáry I. *The Golden Horde*. Budapest, 1986). В основу пропонованих тут спостережень покладено дослідження і висновки Д. Островського (див.: Ostrowski D. *Muscovy and the Mongols...* P. 36—63).</footnote>
темою, традиція якої сягала імперії Цінь Ші Хуанді, адміністрування цих округів здійснювалось двома губернаторами, один з яких — тайшу — відповідав за збирання податків, а отже, займався цивільними та господарськими справами, а другий — дувей — виконував функції військового намісника. Коло їхніх функціональних повноважень мало тісну пов'язаність, що не лише створювало конкуренцію і забезпечувало взаємоконтроль, а й гарантувало від децентралізації правління віддаленими провінціями. Монгольськими відповідниками воєнних губернаторів у Золотій Орді були баскаки, а цивільних — даругачини, або даруги (східнослов'янськими мовами — дороги).

Обидва терміни перекладались буквально як «печатник», тобто позначали особу, яка прикладала державну печатку, що вказувало на її повноваження ухвалювати рішення від імені центрального уряду. Військових губернаторів монголи початково називали там мачин / танмачин (від монгольського терміна «тамма» — спеціальний авангард <fnref n="121" />), як про це згадано і в «Таємній історії монголів», де йшлося про упокорення Східної Європи <fnref n="122" />. У тюркомовному середовищі Центральної Азії та Східної Європи для цього використовували тюркський термін «баскак». Семантична ідентичність двох термінів доводила подібність функцій їх носіїв, принаймні в очах підкореного населення. І все ж ці функції були далеко не тотожними.

Баскак був провінційним військовим губернатором, місія якого полягала у виконанні поліцейських функцій на підвідомчій території. Водночас в його компетенції могло бути і командування монгольским військом (тамма) у разі його дислокації в межах адміністративної одиниці, що підлягала адмініструванню цього посадовця. Однак, як правило, у цьому випадку йшлося про армії васальних правителів (як-от руських князів, генуезької комуни Кафи), а також провінційні ополчення, зокрема міські гарнізони. Ополчення набирали з місцевих мешканців, що несли військову службу в порядку військової повинності.

На відповідальність даруги покладалось постачання монгольського війська усім необхідним, збирання данини та податків з місцевого населення, розподіл податкових надходжень між провінційними владами та виділення належної частки центральному уряду, організація та утримання на підвідомчій території імперської служби доставки — яма. Рекрутування ополченців з місцевого населення на воєнні потреби також потребувало участі даруг, адже військова служба вважалась окремою повинністю, що називалась «війна».

Система подвійного урядування простежується і на державному рівні. Так звані улусні еміри, тобто старші тумен-бски, зі старшим над усіма бекляри-беком становили верхівку військової вертикалі влади, підпорядковуючись безпосередньо візиру як голові податкових намісників. Єгипетський хроніст аль-Умарі до-

<footnote n="121">¹²¹ Це ополчення збиралося на пропорційній основі від усіх монгольських воїнів (див.: Morgan D. *The Mongols...* P. 93-96; The tamma and the dual-administrative strucure of the Mongol Empire. *Bulletin of the School of Oriental and African Studies*. 1998. V. 61. No. 2. P. 262—277.</footnote>

<footnote n="122">¹²² Сокровенное сказание монголов... С. 148.</footnote>
сить прозоро змалював розподіл повноважень між цими двома гілками влади: «Усяка важлива справа вирішується не інакше, як цими чотирма емірами. Коли когось з них не було, то його ім'я [все-таки] вписувалось у ярлики, себто укази писалися, ніби воно було, що він був, або його намісник заступав його місце. Вирішують же справу не інакше як через візира, а візир вирішує справу без них, віддає накази намісникам їх і вписує їхні імена [до ярликів]. Візир — справжній султан, який єдиновладно розпоряджається фінансовою частиною, адмініструванням і усуненням [кадрів], навіть у найважніших справах, як би бекляри-бек розпоряджався одноосібно у військовій справі. Стосовно ж сукупності [дій] їх усіх у майнових справах народу, то емірам вони більшою частиною знайомі лише настільки, наскільки їх знають їхні намісники»<fnref n="123" />.

Якщо туменні беки були командувачами десятитисячного війська і відповідно називалися тумен-беками, то баскаки мусили займати нижче місце у військовій ієрархії, очевидно, виконуючи роль командувачів тисяч, а отже, виступали під іншим іменем — тисячників. Їх комісаріат складався з підлеглих сотників та десятників, що відали певними сегментами населення і також могли виступати в ролі військових командирів.

Даруги підпорядковувались тумен-бекам і візиру, але були незалежними від тисячників. У них існувала своя територіальна ієрархія, що скаладалася з даруг волостей та селищ<fnref n="124" />. Крім того, їм мали сприяти селищні старости (тюрк. — атаман). До штату комісаріату даруг входили також цивільні слуги — писарі (монг. бічечі, тюрк. бітікчі, або бакши — від кит. боши, «учитель, пан»).

Зберігся ярлик золотоординського хана Улуг-Мухаммеда на пожалування посадою даруги Керченської округи (15—24 квітня 1420 р., м. Крим), який ілюструє компетенцію цього провінційного посадовця, а також його стосунки з місцевими владами. «Колись цей Туглу-бай звертався з петицією до хана, — йдеться в ньому, — нашого великого старшого брата, кажучи про те, що на підставі звичного права батько його... був [керченським даруюою], а тепер настала його черга [посісти цей пост]. Попередній хан, старший наш брат, дістав від Туглу-бая заставу, з'ясував його справу, визнав його прохання можливим і ізволив пожалувати його посадою керченського [даруги].

Позаяк брати Туглу-бай і Хизр звернулися тепер до нас з проханням і представили ярлик на спадкову передачу їньному роду [цього посту], ми також, керуючись звичаями пожалувань покійних ханів, наших старших братів, зволили передати Керченський іль (округу. — *Авт.*). Туглу-баеві як старшому братові і Хизрові.

Віднині і надалі хто б не був, нехай не заміряється і не вступає ані в Керч, ані в місцевості, які здавна приписані до Керченського іля, які називаються Отли-Таз, Япин-Гьолі, Істебан-Тюпи, Качир-Єрі, Кабак-Таш, Маджар, Кункуз, Качі, Балта, Керпіч, Туз-Гьоль, Ікі-Умрак, Аяни та Кизилар. І ви старійшини Керченського ілю Селенга, Кічик та Каракчі, на чолі з Селенгою, всіляко допомагайте [державцям

<footnote n="123">¹²³ Сборник материалов, относящихся к истории Золотой Орды. Т. І... С. 249.</footnote>

<footnote n="124">¹²⁴ Григорьев А.П. Сборник ханских ярлыков русским митрополитам... С. 68—71.</footnote>
цього ярлика] у збиранні податків денної та нічної податі, орун (тронний збір. — Авт.), черік («військове». — Авт.), тюкарек, ок, кон та чикиш, не викривляйте сенсу вказівок Туглу-бая та Хизра, які робитимуться відповідно до наказів нашого ярлика, а збирайте, діставайте та накопичуйте. І ще платіть щорічно нашим пожалуваним державцям ярлика стільки ж, скільки й раніше ви платили своїм даругам.

А також ми зволили нікому не навертати на рабів утікачів з Керченського іля, а належить їх вивести з готовністю звідти, де б вони не опинилися — у [містах] Крим, Кафі чи в Кипчацькому степу, і видати [державцям ярлика]. І нехай люди керченського іля, які здавна мешкають там осіло чи кочують у тамтешньому юрті, не йдуть звідти і не вештаються.

І вказівки, які виходять від Туглу-бая та Хизра і відповідають положенням нашого ярлика, нікому не сміти викривляти, а невігласи, які викривляли ці вказівки, неодмінно стерегтимуться цього робити, як тільки дізнаються, що ті відповідали нашому велінню.

І ви самі, Туглу-бай та Хизр, що коли будете утискати тих податних бідняків, які уже несуть тягар і перебуватимуть у вашому віданні, знайте, що і вам за це нічого доброго не буде.

На підставі викладеного вище для постійного зберігання видано цей ярлик з золотим нішаном (ханський вензель. — Авт.) та червоною тамгою (ханська квадратна печатка. — Авт.)»<fnref n="125" />.

**Монгольська модель економічної експлуатації населення. Державні повинності.** Монголи, як зазначалося вище, не будучи спроможнми подолати цивілізаційні розбіжності підкорених територій, мали потребу в тісному контролі над підвладним населенням. Вони від самого початку свого панування у Східній Європі доручали посади баскаків / тисячників і даруг представникам місцевих еліт, як можна було бачити на прикладі київського тисячника Дмитра, печатника Курила та тисячника Милія у Бакоті. Принагідно також необхідно згадати Андрія, одного з бояр Данила Галицького, котрого було призначено на якусь із цих посад у Кременці. Він покликався на якусь Батиєву грамоту, що була в нього, і певною мірою почав зловживати своїм становищем на шкоду монголам, за що туменний бек Курмиші стратив його<fnref n="126" />.

Проте система економічного визиску населення, що у Київській Русі та у повівців зводилася лише до збирання примітивно визначеної данини, не відповідала амбіціям монгольських еліт, які ознайомилися з податковими практиками Китаю та ісламського світу, що давали можливість кращої мобілізації ресурсів підкорених у Східній Європі народів. До того ж у своєму розпорядженні монголи мали досить розвинутий інститут примусу та кадровий потенціал підкорених суспільств. Стандартизоване розверстання податків серед населення з подаль-

<footnote n="125">¹²⁵ Kurat A.N. *Topkapi Sarayi Muzesi Arşivindeki Altın Ordu, Kirim ve Turkistan hanlarina ait yarlık ve bitikler*. İstanbul, 1940. S. 6—36; Григорьев А.П. Золотоордынские ярлыки: поиск и интерпретация. *Тюркологический сборник*. 2005. Москва, 2006. С. 120—124.</footnote>

<footnote n="126">¹²⁶ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 829.</footnote>
шою їх реєстрацією у податкових переписах слугувало основним інструментом монгольської податкової політики. Для технічного забезпечення проведення переписів уряд Золотої Орди залучив мусульманських експертів.

Свідком першого перепису був Плано Карпіні, хоча наведена ним інформа-
ція не викликає повної довіри. Правдоподібними видаються його дані про здій-
снення перепису якимось мусульманином у ранзі намісника, про те, що завдя-
ки перепису створено реєстр населення Русі, нарешті, про збирання монголами
податку — десятини <fnref n="127" />. Однак навряд чи до перепису вносили усіх жителів. Не
згадав він і про майнову оцінку під час перепису, хоча твердив, що монголи ви-
магали одну десяту частку від майна кожного. Тому малоймовірно, щоб за резуль-
татами перепису монголи призначили мешканцям Русі лише податки хутром від
різного звіра. До того ж одинока згадка про те, що населенню Болохівської землі
ставилось в обов'язок постачати їх зерном <fnref n="128" />, свідчить про зацікавлення завойов-
ників в експлуатації землеробства. Немає сумніву, що монголи могли за несплату
податків забирати у неволю, — в усякому разі, це не суперечило навіть «Руській
Правді», де прописувалась подібна норма щодо неспроможних боржників.

Черговий відомий перепис у Золотій Орді було проведено 1257 р. у зв'язку з
необхіднісю фінансування війська, що споряджувалось на завоювання Південного
Китаю, яке очолив великий хаган Мунке. Згадки щодо цього збереглись у Лаврен-
тіївському літописі лише для Суздальської, Рязанської та Муромської земель <fnref n="129" />, а
також для Новгородської землі у Новгородському першому літописі <fnref n="130" />. Ці повідо-
млення містять декілька реалістичних деталей, що стосувалися переписних практик,
і дають змогу порівняти їх з подекуди сумнівними даними Плано Карпіні.

Невідомо, як довго тривала практика податкових переписів у Золотій Орді,
якою була періодичність останніх і хто брав у них участь. Проте залучення до цієї
справи адміністрації руських князів призвело до засвоєння її на Русі і дало по-
чаток для формування власної бюрократії. Повідомлення Галицько-Волинського
літопису від 1283 р. вповні засвідчує використання практики переписів для кня-
жих потреб, або — точніше — потреб князівської канцелярії. Літопис згадував,
ніби сам князь Лев Данилович наказав порахувати населення за час участі кня-
зівства у західних походах тумен-беків Ногая та Туле-Буги, і вийшло, що воно
зменшилось на п'ятдесят дві з половиною тисячі осіб <fnref n="131" />.

Запровадження десятинної організації населення за допомогою переписів
слугувало інструментом державного управління, а також отримання додаткового
матеріального зиску. Монгольська податкова система мала три категорії податків.
Перша категорія складалася з традиційних обов'язків підданців своєму прави-

<footnote n="127">¹²⁷ Плано Карпини Дж. История монгалов... С. 58.</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ «бо залишили їх татари, аби їм орати заради пшениці та просьа» (ПСРЛ. Т. 2... Стб. 792).</footnote>

<footnote n="129">¹²⁹ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 475.</footnote>

<footnote n="130">¹³⁰ ПСРЛ. Т. 3... С. 309—311.</footnote>

<footnote n="131">¹³¹ «Левъ князь сочте колко погибо воѣ его землѣ людии што поимано. избито и што ихъ Бж'иею волею изъмерло. полъ трѣтьи. падесѣть. тýсалѣч» (ПСРЛ. Т. 2... Стб. 895).</footnote>
телю у степовому суспільстві — це данина та послуги, що надавалися за домовленістю регулярно або епізодично. Вона називалася по-монгольськи кубчір, а в тюркських мовах еквівалентом останнього став ясак. Данина та послуги належали виключно улусному хану як верховному суверену і були символом підлеглості данника. У зв'язку з цим данина набула також інших назв, що походили від арабського терміна харадж. У давньоруській мові це слово перекладалося як вихід, а тюркською — чикиш. Власне, для збирання цієї категорії податків переписи були не потрібні. Данина була фіксованою за складом та кількістю і зазвичай виплачувалася готівкою чи високовартісними товарами. До цієї ж категорії належали найрізноманітніші нерегулярні зобов'язання, як от повозне (улаг), покорм (шусун, подібно до згаданої «туски»), ловче (обов'язок брати участь у ловах) тощо.

До другої категорії входили податки у сфері торгівлі, що мали три різновиди. Один з них — ввізне та вивізне мито на товари. Воно мало тюркську назву тамга, що початково означало «тавро» — знак власності, яким помічали худобу, а надалі за аналогією мітку на пакунках з товаром (від чого у давньоруській мові митник називався «мечник»). Цей податок фігурував також під назвою «косткі» (від слова «гость» — купець). Другий вид — мито, стягнуте за провезення товарів територією митної зони. В Україні він мав назву також «корована» <fnref n="132" />. Третій вид податку — це ринковий збір, або стягнення з продажу. Воно фігурує в ординських документах як тартнак — «зважувальне», з огляду на те, що збиралось залежно від кількості товару, а отже, потребувало зважування.

Податки з торгівлі начислялися з фактичних її обсягів, враховуючи перевезення через кордон, транспортування, продаж на ринку, і не передбачали попередньої реєстрації. Проте їх збирали лише готівкою. Щорічні надходження від торговельних податків фіксували. Як результат, розподіл митних надходжень між центральною владою та провінційними правителями ставав сферою різноманітних компромісів і комбінацій <fnref n="133" />.

Третя категорія становила традиційні податкові зобов'язання осілих держав: поземельні податки, різного роду оплати, відробітки, зокрема на будівництві фортець чи доріг, забезпечення потреб яму, утримання проїжджих офіційних осіб і війська тощо. Саме для унормування порядку збору цього типу податків і потрібні були переписи. Ці податки мали монгольську назву «албан», тюркський відповідник — «калан», а давньоруською вони називалися «пошлина» <fnref n="134" />.

Навіть нечисленні наявні документи перевантажені термінологією, що стосується податкового асортименту монгольських часів, і на сьогодні наповнення його ще достеменно не встановлено. З його загалу, однак, виділяються податки,

<footnote n="132">¹³² Архив Юго-Западной России, издаваемый Комиссией для разбора древних актов (далі — Архив ЮЗР). Ч. 7. Т. 1. Киев, 1886. С. 112.</footnote>

<footnote n="133">¹³³ Каштанов С.М. Финансовое устройство московского княжества в середине XIV в. По данным духовных грамот. Исследования по истории и историографии феодализма. К 100-летию со дня рождения академика Б.Д. Грекова. Москва, 1982. С. 178.</footnote>

<footnote n="134">¹³⁴ Ідентифікацію типів і назв податків подано за виданням: Ostrowski D. Muscovy and the Mongols... P. 119—121.</footnote>
що збирались із землеробів: амбарний (анбар гакки), поземельний (екін), гуменне (індір мали). Згадування про них у золотоординських ярликах показує, що монгольська адміністрація запровадила досить детальне оподаткування землеробства. Очевидно, податковими одиницями монголи обрали окрему родину, але визначали її в економічних величинах — як плуг / соху чи дим.

Фіксовані податки слугували економічним базисом для службовців різного роду, число і різноманіття функцій яких зросли за монголів. Податкові переписи литовської доби, що, безсумнівно, успадкували багато чого з монгольських часів, детально фіксували податки на користь службових осіб, зокрема військових (як-от пугкарі) чи старост (атаманів). Хоча назви зборів, що йшли на утримання адміністрації, ще задавалися архаїчною традицією, як, наприклад, у випадках «кормління», «полюддя», «дані», їхня фіксація у переписах засвідчувала спроби введення впорядкованої податкової системи. Зрештою, деякі з таких податків було розверстано за однотипними податковими одиницями — димами <fnref n="135" />.

Регулярні податкові надходження стали підставою для поширення практики земельних пожалувань. Такі пожалування могли маскуватися під старим тюркським терміном «дархан» («тархан»), що означало привілейовану особу (від цього терміна походила й умовна назва відповідної жалуваної грамоти — тарханний ярлик). Але в Золотій Орді було засвідчено й нову тюркську назву такого пожалування — союргал («пожалування»). Зразком тарханного ярлика є привілей, виданий золотоординським ханом Тохтамишем 19 лютого 1381 р. якомусь беку Гаджжі на звільнення від податків його волості над Молочним лиманом (тюрк. — Сют-гьолю). «Державцю цього ярлика беку Гаджжі, який перебуває під нашою опікою і дістав союргал (пожалування. — Авт.), було даровано чикиш ("вихід" — весь комплекс урядових повинностей. — Авт.) разом з додатками, який щороку надходив до скарбниці з Сютгьольського ілю ("округа над Молочним лиманом". — Авт.). Віднині й надалі уповноважені від [Кримського] тумену нехай не збирають з [ілю] Сютгьолю [податок] під назвою «річне» (салик. — Авт.), "повоз" (улаг. — Авт.), "покорм" (шусун. — Авт.) і не домагаються і не збирають усередині та зовні Криму на стоянках, причислених до Сютгьоля, людей, хто б вони не були, "амбарне звичаєве" (анбар гакки. — Авт.) і "посівне" (екін. — Авт.). Нехай вони звільняють від данини (чикишу. — Авт.) з усіх їх разом через виняток, який ми робимо, через протекцію, яку ми надаємо, через написання йому (беку Гаджжі. — Авт.) тарханства нашого з пайцзою (відзнака, клейнод. — Авт.) та ярликом (тут: грамотою. — Авт.) і надають беку Гаджжі вірою і правдою сприяння — отак ми ізволили. Після такого нашого веління уповноважені від тумену особи, які стягають салик та кисмет (усі податки, крім поземельного. — Авт.), нехай побояться завдавати йому турботи та смутку.

<footnote n="135">¹³⁵ Наприклад, староста черкаського замку, за люстрацією 1552 р., отримував щорічну платню від податку під назвою «колядка» (його збирали на Різдво), норма якого становила шість грошів від кожного диму (див.: Архив ЮЗР. Ч. 7. Т. 1... С. 82).</footnote>
Також і ти, бек Гаджжі, якщо будеш чинити утиски бідним та убогим, говорячи: “Он як мене пожалувано”, тобі також не буде добре. З такими словами, було видано для постійного зберігання ярлик з червоною тамгою», — йшлося у документі <fnref n="136" />.

Практика союргалу надавала, як бачимо, повний податковий імунітет, включно з даниною, що виступала символом підлеглості. Це було одностороннє пожалування з боку суверена, від якого в заключному протоколі ще й додавалось застереження не зловживати своїми поноваженнями щодо податкового населення. Водночас ця практика демонструвала приклад земельного пожалування, подібного до ісламського (іктá), що було цілком логічним, зважаючи не лише на залучення ісламських податківців на державну службу, а й на ісламізацію Золотої Орди на початку XIV ст. <fnref n="137" />

Мусульманські податківці ознайомили Русь з двома механізмами регулювання економіки, пов'язаними з податками. Перший — це утворення поселень (так званих слобід) з наданням податкових пільг їхнім мешканцям з метою стимулювання економічного розвитку. Другий — це практика відкупу податків, тобто внесення наперед суми податку, яка була розрахована на підставі переписи, з тим, щоб відкупникові зібрати фактично більшу суму. Обидва ці механізми безпосередньо згадано лише в історії про курського баскака Ахмеда <fnref n="138" />. Обидва вони викликали негативні коментарі з боку літописця тим, що слободи призвели до відтоку населення з княжих земель, а відкупи поклали більший тягар на селян. На жаль, неможливо оцінити, наскільки ця практика набула поширення на Русі. Здається, однак, що князь Данило Галицький скористався прикладом слобід для будівництва своєї північної столиці — міста Холм. За повідомленням літопису, князь закликав до свого міста і русинів, і іноземців, тож до нього прибули різного роду ремісники (зброярі, ковалі та ювеліри), а також селяни, що можна зрозуміти зі слів «и наповнилися двори навколо граду, поля, села» <fnref n="139" />. Практика заснування слобід набула поширення в польсько-литовську добу.

Експансія Польського королівства та Великого князівства Литовського на території трьох західних туменів Джучієвого улусу, що почалась у середині XIV ст., відбувалася зі збереженням економічних та адміністративних інститутів і практик, розвинутих монгольською адміністрацією. Історичні джерела кінця XIV — початку XVI ст., що збереглися, добре засвідчують тривання данницьких зобов'язань територій України у складі Польсько-Литовської держави на користь золотоординських ханів <fnref n="140" />. Це свідчить про те, що польсько-литовсько-руська адміністра-

<footnote n="136">¹³⁶ Григорьев В.В. Ярлыки Тохтамыша и Сeadет-Гирея. Записки Одесского общества истории и древностей (далі — ЗООИД). 1844. Т. 1. С. 338—340.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ Ostrowski D. Muscovy and the Mongols... P. 59—61.</footnote>

<footnote n="138">¹³⁸ ПСРЛ. Т. 1... Стб. 481—482.</footnote>

<footnote n="139">¹³⁹ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 843.</footnote>

<footnote n="140">¹⁴⁰ Такі зобов'язання внесено до грамоти Олександра Коріатовича 1375 р., Федора Коріатовича 1392 р., Свидригайла 1405 р., польського короля Владислава IV 1442 р., великого князя литовського Олександра Казимировича 1500 р. Є свідчення про виплати у цей самий період татарським даругам данини на Київщині, у Турово-Пинському князівстві.</footnote>
ція до того, як заявити свої претензії на політичну владу на цих землях, виконувала роль податкових агентів Золотої Орди, діставши у такий спосіб можливість безпосередньо перейняти ординський досвід економічного управління. Перше документальне свідчення такої кооперації належить ще до кінця XIII ст.: князь Володимир Василькович 1287 р. розпорядився у своєму заповіті (складеному в присутності хана Туле-Буги та туменного бега Алгуя) збирати ординські податки («тотарщину») в маєтностях дружини на користь свого спадкоємця — брата Мстислава <fnref n="141" />. Отже, руська князівська адміністрація щонайменше століття здобувала вишкіл економічного правління, встановленого монголами і, звісно, перейняла його. У цій адміністрації з'явились посадовці, на яких покладались функції баскаків і дарут, — волостелі, намісники, воєводи, атамани / старости. Вона перейняла практику земельних пожалувань, за рахунок чого утримувались як військові, так і цивільні службовці. У цьому полягав перший важливий наслідок економічного характеру від монгольського панування на українських землях. Вони вже ніколи не повернулись до примітивного данництва давньоруських часів.

Переміщення підданих теренами держави з метою використання їх на різних державних службах також мало далекосяжні наслідки для історії України. Серед численних державних повинностей, які монголи поклали на підкорене населення, таких як данина, обслуговування ямської служби, утримування проїжджих чиновників (послів), було також несення збройної служби в ролі вартових фортець, перевозів, доріг. У цьому, вочевидь, криється один з мотивів появи слов'янського населення у степовій зоні України в монгольську добу. Це призвело до модернізації технологій обробітку землі, зокрема, до появи саме у XIV ст. важкого колісного плуга, придатного для оранки степових грунтів. Спільне проживання та служба монголам з такими самими підневільними половцями мали наслідком освоєння слов'янами господарських практик кочових скотарів, а заразом і їхніх воєнних наивчок <fnref n="142" />. Литовська експансія у другій половині XIV ст. увела це населення до складу Великого князівства Литовського, що, зокрема, засвідчує люстрація Київської землі від 1471 р., у якій зафіксовано мешканців степового пограниччя та їхні податки, що своїми назвами видавали монгольське походження <fnref n="143" />.

Характерною особливістю оподаткування сільського населення Південної Київщини стала умова виконання ним військових обов'язків, що було звичною складовою фіскальних практик монголів. Вони докорінно відрізнялись від європейських тим, що військова служба у степовиків звично визнавалась за рабську повинність, тоді як у Західній Європі вважалась підставою претендувати на привілейований статус. Перейнявши цю практику, як це засвідчили вищезгадані домовленості між литовськими князями та ординськими й кримскими ханами, литовці тим самим відкрили шлях для легалізації формування українського козацтва.

<footnote n="141">¹⁴¹ ПСРЛ. Т. 2... Стб. 903—904.</footnote>

<footnote n="142">¹⁴² Поки що симбіоз осілої та кочової цивілізацій у степовій Україні залишається в царині археології (див.: Козловський А.О. Історико-культурний розвиток Південного Подніпров'я в ІХ—ХІV ст. Київ, 1992; Єльніков М.В. Золотоординські часи на українських землях. Київ, 2008).</footnote>

<footnote n="143">¹⁴³ Архив ЮЗР. Ч. 7. Т. 2. Киев, 1890. С. 1—2.</footnote>
Перерозподіл монополій у сфері зовнішньої торгівлі. Зміна суверена у Східній Європі внаслідок монгольського завоювання одразу далася взнаки насамперед перерозподілом монополій у сфері зовнішньої торгівлі. Руські купці, що традиційно хазяйнували в Судаку, поспішили дистанціюватись від монголів ще під час їх першого нападу на половців, намагаючись міграцією з Кримського півострова уникнути репресій завойовників. Промовисте свідчення щодо того, наскільки для монголів було важливим встановити власний контроль над природними ресурсами підкорених теренів Русі, залишив Плано Карпіні в епізоді про чернігівського князя Андрія Мстиславовича, якого було страчено за наказом Батия за те, що той поза ханською волею займався вивозом коней на продаж <fnref n="144" />. Якщо такі заходи застосовували відносно представників привілейованого кола, то стає зрозуміло, що міжнародна торгівля Русі, а з нею і Східної Європи, що пропонувала на вивіз лише природні багатства ареалу, а не продукти ремесла, мусила зазнати цілковитої реорганізації зі встановленням монгольського правління.

Комерційні інтереси монголів були традиційними для усіх степовиків, які діставали доступ на китайський ринок. Це був вивіз шовкових тканин та інших коштовних товарів китайського виробництва на Захід, який за задоволення своого попиту розплачувався сріблом. До китайських товарів завдяки монгольським завоюванням додалися ще середньоазійські тканини, а також товари з Південної Азії, серед яких головне місце належало спеціям.

Джучіїв улус мав доступ до традиційної магістралі міжнародної торгівлі між Заходом і Сходом континенту — Великого шовкового шляху — лише у Хорезмі та Семиріччі, і Джучіди могли розраховувати відповідно лише на незначний привуток від цієї торгівлі, основний потік якої проходив південніше Каспійського моря теренами низки країн Близького Сходу — Ірану, Іраку, Сирії. Однак несподівано на користь Джучідів обернулось перекриття Багдадом, що конфронтував з мамлюцьким Єгиптом, більш ніж на пів століття підконтрольної йому ділянки шляху, що змусило міжнародних купців прокласти одне з відгалужень магістралі північніше — по території Джучієвого улусу. Це визначило докорінну переорієнтацію зовнішньоторговельних зв'язків українських земель у монгольську добу та й на пізніші часи. Власне, відтоді Україна і стала важливою сполучною ланкою міжнародної торгівлі між Сходом і Заходом.

Новий шлях на Захід ішов на Хорезм і звідти досягав нового центру економічного тяжіння — столиці Джучідів Сараю, докорінно змінивши долю традиційних до того економічно-торговельних центрів Русі та посприявиши стрімкому господарському піднесенню у другій половині XIII — першій половині XIV ст. українського Півдня.

Із золотоординських міст на території Кримського півострова збереглись лише Кілія, Аккерман та Крим. Переважно ж у розпорядженні істориків на сьогодні є лише згадки про географічні локації масштабного містобудування за мон-

<footnote n="144">¹⁴⁴ Плано Карпини Дж. *История монгалов...* С. 36.</footnote>
гольського правління. У Дунайсько-Дністровському тумені це городища у Вічи-
ні, Костештах, Старому Орхеї. На території Білоберезького тумену знаходяться
рештки семи міських поселень. У степах Лівобережної України (Кримський ту-
мен) відомо принаймні три городища. Водночас на Кучугурському городищі, що
ідентифікується з містом Шегр-ал-Джедід, було розкрито фундаменти капіталь-
них споруд значної площі (імовірно, мечетей, лазень, палацу)<fnref n="145" />.

Нове відгалуження східно-західного транзиту йшло з Нижнього Подніпров'я на Краків. На цій торгівлі розвинулись міста Володимир, Луцьк, Холм. У монгольський час на прямому шляху до Кракова засновано також Львів (відомий з 1256 р.). На додачу до зв'язків з Краковом у купецтва руських міст швидко встановились міцні торговельні стосунки з німецьким торговим осередком також новозаснованого міста Торн (сучасне Торунь). Завдяки цим зв'язкам між Краковым і Торном <fnref n="146" /> руські міста Галичини переживали піднесення. Очевидно, Володимир, Луцьк та Львів до середини XIV ст. запровадили у себе складське право, що зробило їх ключовими посередниками у східно-західній торгівлі. Принаймні щодо цього від 1379 р. зберігся лист від володимирського і луцького князя Дмитра (Любарта) львівській міській громаді з garantіями збереження чинності його норм <fnref n="147" />. Наприкінці XIV ст. Львів узагалі став провідним центром міжнародної торгівлі на території Русі.

У східно-західного транзитного шляху було ще одне відгалуження, спрямова-
не на Чорне море та Константинополь. Втрата Візантією через окупацію хресто-
носцями у 1204—1261 рр. своєї монополії на чорноморську акваторію зміцнила
тут позиції купців з європейського Середземномор'я — з Венеції, Генуї, Пізи,
Флоренції, Каталонії. Навіть повернення Константинополя з-під латинських
впливів уже не відновило тут попередню візантійську могутність. Наостанок
монгольське завовання Східної Європи прибрало від конкуренції колишніх ав-
тономних місцевих господарів Причорномор'я — руських, грузинських та інших
купців, що принесло нові торговельні перспективи.

Можливо, чи не найкраще скористались з них генуезці. Після відновлення Візантійської імперії 1261 р. вони таки домоглися підтримки номінальних і фактичних власників Південного Криму (візантійців та монголів відповідно) і близько 1275 р. заснували свою фракторію Кафа (Caffa). Місто було засноване неподалік від ставки золотоординського туменного бека і головного туменного ринку — орди-базару Солхата (сучасне м. Старий Крим) <fnref n="148" />, куди стікались і награбовані мон-

<footnote n="145">¹⁴⁵ Егоров В.Л. *Историческая география Золотой Орды в XIII—XIV вв.* Москва, 1985.
С. 79—87.</footnote>

<footnote n="146">¹⁴⁶ Ці зв'язки відбились у привілеях галицько-волинських і литовських князів, а також польських королів купцям Кракова і Торна на торгівлю з Руссю (див.: Купчинський О. *Акти та документи Галицько-Волинського князівства...* Док. № 5, 6, 8, 13, 14; *Торгівля на Україні. XIV — середина XVII століття: Волинь і Наддніпряницца.* Київ, 1990. Док. № 1—6).</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ *Торгівля на Україні. XIV — середина XVII століття...* Док. № 8.</footnote>

<footnote n="148">¹⁴⁸ Відповідну назву засвідчив севільський подорожник Перо Тафур (див.: Tafur P. *An-danças é viajes de Pero Tafur por diversas partes del mundo avidos* (1435—1439). Madrid, 1874.</footnote>
голами багатства, і товари з віддалених місцевостей Монгольської імперії. Кафа одразу увійшла у транс'євразійський коридор, під'єднавши до нього цілу гілку, що вела у найзаможніший середземноморський регіон Західної Європи.

Крім Кафи, ординці дозволили генуезцям відкрити свої фракторії в інших місцях Причорномор'я: у Кіліі, Лікостомо, Монкастро (Аккермані), на території Буджаку, Леричі (Ілліче / Олешки), Судака, Копаріо, Керчі — у Кримському тумені, у Тані / Азаку та Матрезі — в Азакському тумені.

Однак східно-західний транзит призупинився після 1342 р. через усобиці в династії Юань, якій також належала посада великого монгольського хагана. Повалення ж династії 1368 р. і кінець Монгольської імперії майже зупинили товаропотік китайської данини на захід. Це стало серйозним викликом як руським містам Галичини та Волині, так і генуезьким колоніям на берегах Чорного моря.

Серед місцевих товарів Білоберезького тумену, що належали до категорії найвищого попиту, на ринках Львова, Луцька та Володимира можна було помітити традиційні для експорту з Русі хутра, однак переважно бобра і лисиці. Та вже від 1320 р. започатковується торгівля худобою (animalus) <fnref n="149" /> і продуктами тваринництва, зокрема овечими шкурами <fnref n="150" />. Останнє засвідчувало залучення туменних земель у торгівлю із Західною Європою. Йшлося вже про продукцію виробничої економіки, а не промислів на кшталт бортництва та мисливства. Саме через неї відкривалась перспектива великої пропозиції з боку Степу.

У свою чергу, західноєвропейський ринок відповів попитом на продовольство, зокрема на товари тваринництва, що значно зрис після «чорної смерті» <fnref n="151" />. Цей інтерес залучив в орбіту торговельних центрів Галичини та Волині також території колишнього тумену Ногая, утворивши тим самим економічне підгрунтя для усамостійнення князівств Валахії та Молдавії у другій половині XIV ст. Також це мало наслідком утворення в цей час потужного торговельного шляху, що пов'язав Кілію, Аккерман, Яси, Сучаву, Хотин, Кам'янець-Подільський, Львів. Цим шляхом, крім худоби, що йшла транзитом на Польщу та Німеччину, з XV ст. доставлялися також товари з Османської імперії <fnref n="152" />. Це був один з основних зовнішньо-торговельних шляхів на українських землях <fnref n="153" />.

Кафа ж відповіла на запити західноєвропейського ринку різким збільшенням експорту зерна, шкір, солі. Однак чи не основною відповіддю кафіотів стала работоргівля.

<footnote>P. 166). Початкове воєнне призначення міста видавала назва Солхат — тюркською «ліве крило» (праве знаходилось в Ескі-Юрті поблизу сучасного Бахчисарая).</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ Купчинський О. Акти та документи Галицько-Волинського князівства... Док. № 6.</footnote>

<footnote n="150">¹⁵⁰ Торгівля на Україні. XIV — середина XVII століття... Док. № 7.</footnote>

<footnote n="151">¹⁵¹ *The Cambridge History of Inner Asia: The Chinggisid Age*. Cambridge, 2009. P. 104—105.</footnote>

<footnote n="152">¹⁵² Сидоренко О.Ф. Українскі землі у міжнародній торгівлі. Київ, 1990. С. 95—100.</footnote>

<footnote n="153">¹⁵³ Там само. С. 147—155.</footnote>
<figure><img src="image_218.png" /><figcaption>Покликання варягів. Мініатюра Радзивіллівського лі-
топису. 1480-ті роки</figcaption></figure>

<figure><img src="image_219.png" /><figcaption>Костянтин Багрянородний. Фраг-
мент композиції, вирізьбленої на
слоновій кістці. Сер. Х ст.</figcaption></figure>

<figure><img src="image_220.png" /><figcaption>Аскольдова могила. Мал. Тараса Шевченка</figcaption></figure>
<figure><img src="image_221.png" /><figcaption>Накладення Олегом данини на древлян. Мініатюра Радзивіл-лівського літопису. 1480-ті роки</figcaption></figure>

<figure><img src="image_222.png" /><figcaption>Накладення Олегом данини на сіверян. Мініатюра Радзивіл-лівського літопису. 1480-ті роки</figcaption></figure>

<figure><img src="image_223.png" /><figcaption>Олег прибиває свій щит до воріт Царгороду. Гравюра Ф.А. Бруні. 1839</figcaption></figure>
<figure><img src="image_224.png" /><figcaption>Князь Ігор укладає договір з Візантією. Мініатюра Радзивіллівського літопису.
1480-ті роки</figcaption></figure>
<figure><img src="image_225.png" /><figcaption>Вбивство Ігоря древлянами. Мініатюра Радзивілівського літопису. 1480-ті роки</figcaption></figure>

<figure><img src="image_226.png" /><figcaption>Княгиня Ольга розмовляє з імператором Костянтином Багрянородним. Мініатюра Хроніки Іоанна Скилиці. XII—XIII ст. (Національна бібліотека у Мадриді)</figcaption></figure>
<figure><img src="image_227.png" /><figcaption>Княгиня Ольга. Реконструкція фрагмента фрески киторської композиції Софійського собору в Києві</figcaption></figure>
ПОСЛАНИЕ ПИСНИЕМОУ ИСОЦРВИ • ИИРНИДА ШАВЗЯДЕ РЕПИРЪ
ИИПОВЕДА ШАЦРВИ • ЦРЬ ИКЕМА БУ ПРИНАПСА • ИИРЦРЬ
ДАГЛАТЬ • ПОБЛЕ РОУ СТМИ • ШПИРЦЫША СТАКОЛАПЬСЕЗ
НАШЬ • ХОЧУ ИНМТЬИНАЮ БОВЬСОЦРВЪ СРЦИН СЕЙРШИМБО •
ПРОЧАЙ ВЕЛАТЬ ПА • ЦРЬ КРЕПАБЫЗЪ ИИПОВЕЛИИИПЦУ ПИСА
ТИНВЕРГРБЪ С ПО СЛАВАЛ МАХОРА ПИЙ • ПАЧАГАТЬ ПОБЛЕ
БЕЛАРУЦИ МАЧАПНЦЕЦ ПИКАТИНАСЦЕ • РАВНО ДРОГАТО
СВЕРАНИИ • БЫВША ГОПРИЕ ПО СЛАВУ • ВЕЛИЦЫ ІСМРГОРУ
СТЕМБЪ • ИИРПСЕМБРАЕ • ПИСАМО АРИИ НИШ ВИЛЕ • СИКСАЛБЪ •
КОНШПОНАРНЦА ЕМОМ ЦЕМЬСКИЮ ЦРГО ГРЕЦИКОМ ИЗДЕРГАВА:

<figure><img src="image_228.png" /></figure>

МУРАЮЛА • ИИДИКТА ДИРГАЙБ У. ОФ. • АЗВЕТАЛАВ В
ИКЗЬ РОУ СКЫИ • ИАСО ИКЛАЛА НА БУ ПВИ РОКАЯ • ПАСВЕЦА
ПИИ СЕМЬРА ПОУ С ВОЮ ХОЧУ ИНМТЬИНАЮ МИРЪ • ИСВИ РЫШИВ
ЮЛЮ БОВЬ • СОВСАИСЬВЕЛИИИ ПРМАТРЦИН • ИСВАИ ЁВА
ИИСО ГПАМПИИНО • ИСВТА ДУНАВЕТИМНЦИН • ИСО ВЕТЬИ
ЛЮМБАШНМН • И КЕСАУ ПОММАЮ РОУ • БОЯРТ ИИРАЧИИ
ДОКАПАВЫКА • ИИКОМНИКОМ ИКЕПО МЫШЛЮ НАПРАМОУ
ВАШЮ • ИИСО БИРАЮ ВОЙНЫИ НИЯ БЫКАННОГО ПРИ ВЕДА
НАПРАМОУ ВАШЮ • ПОЁ ЛИКА Ё ПО БЛАГАТЬЯ ГРЕЦИКОЮ
<figure><img src="image_229.png" /><figcaption>Утвердження Володимира Святославича на київському великокнязівському престолі. Мініатюра Радзивіллівського літопису. 1480-ті роки</figcaption></figure>

<figure><img src="image_230.png" /><figcaption>Київський першохрам (Десятинна церква). Реконструкція М. Холостенка</figcaption></figure>
<figure><img src="image_231.png" /><figcaption>Похід руських князів на половців 1103 р., мініатюра Радзивіллівського літопису.
1480-ті роки</figcaption></figure>
<figure><img src="image_232.png" /><figcaption>Княжий знак. Фрагмент плінфи
з відбитком рельефного знака
князівського родового герба</figcaption></figure>

<figure><img src="image_233.png" /><figcaption>Монета київського князя Володимира Великого з його портретним зображенням</figcaption></figure>

<figure><img src="image_234.png" /><figcaption>Хрещення Володимира. Мініатюра Радзивіллівського літопису. 1480-ті роки</figcaption></figure>

<figure><img src="image_235.png" /><figcaption>Утвердження Ярослава в Києві. Мініатюра Радзивіллівського літопису. 1480-ті роки</figcaption></figure>
<figure><img src="image_236.png" /><figcaption>Печатка Ярослава Мудрого</figcaption></figure>

<figure><img src="image_237.png" /><figcaption>Софійський собор у Києві. Аксіометричний розріз. Оуستерхаут Р. Византийские строители / пер. Л.А. Беляев; редакция и комментарии Л.А. Беляев, Г.Ю. Ивакин. Киев; Москва, 2005</figcaption></figure>
<figure><img src="image_238.png" /><figcaption>Photo: Konstantin Shumakov and Vaslav Vlasenko</figcaption></figure>

Софійський собор у Києві. Інтер’єр центрального нефа
<figure><img src="image_239.png" /><figcaption>Доньки Ярослава Мудрого. Фрагмент ктиторської фрески Софійського собору в Києві</figcaption></figure>

<figure><img src="image_240.png" /><figcaption>Саркофаг Ярослава Мудрого. Мармур. Перша половина ХІ ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_241.png" /><figcaption>Ізборник Святослава 1073 р.</figcaption></figure>
iakavkemlyzehanty, resheisnaya me mazvestdaе ширke mogorba
mbohne betbavtba aranii, tomrykoheuvenii itora-mы
abdaе шкpeneaotna abramy, miteimeye, mmabn
paxohniyo. minprotopantaymogaso zbranashe iya.
ila zaraptyaikni, nragoilo bolodnemprayiayen
i. ommakelsamakmabeshapandashadoovebatakihorsa;→.

<figure><img src="image_242.png" /></figure>

oladimirda ebe tadea Kom byopka, nydaxoyuloepamo
gooy, pabibatkinhorsa, wna nemotaninimotin, oy boro
tnsonamaprasa, minotatrabadoedворъ, noy sacarh
sha, ienyanepreboadimimro, nyashanharabacriyo
thoma-sha, poybyucauomaybendn, oy stgo fe wa, nemy
shebedo-sha nemonastyrka;→

<figure><img src="image_243.png" /></figure>

Віче киян у Софійському соборі та повстання 1147 р. Мініатюра Радзивіллівського
літопису. 1480-ті роки
<figure><img src="image_244.png" /><figcaption>Ярополк Ізяславич та його дружина Ірина-Кунігунда. Мініатюра Кодексу Гертруди</figcaption></figure>
<figure><img src="image_245.png" /><figcaption>Печатка Володимира Всеволодовича Мономаха</figcaption></figure>

<figure><img src="image_246.png" /><figcaption>Успенський собор у Володимирі. Сучасний вигляд</figcaption></figure>

<figure><img src="image_247.png" /><figcaption>Золоті ворота у Володимирі. Сучасний вигляд</figcaption></figure>
<figure><img src="image_248.png" /><figcaption>«Владимирська» (Вишгородська) ікона Богоматері. ХІ—ХІІ ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_249.png" /><figcaption>Князівські усобиці. Мініатюра Радзивіллівського літопису. 1480-ті роки</figcaption></figure>
<figure><img src="image_250.png" /><figcaption>Євразійський Степ і пустелі — природний ареал цивілізації кочових скотарів</figcaption></figure>

<figure><img src="image_251.png" /><figcaption>Константинополь — столиця Візантійської імперії і центр християнства.
Реконструкція вигляду VI ст. на храм св. Софії та колону з кінною статуєю
імператора Юстиніана</figcaption></figure>
<figure><img src="image_252.png" /><figcaption>Константинополь. Центральна частина міста і протока Босфор. Реконструкція вигляду VI ст.</figcaption></figure>

<figure><img src="image_253.png" /><figcaption>Візантійський храм Іоанна Предтечі у Керчі. XII ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_254.png" /></figure>

<figure><img src="image_255.png" /></figure>

Лист іудейської громади
Києва з приміткою тюрк-
ськими рунами. Початок
Х ст.

M Ü R U Q OKH

okhqurûm = I read

Modern Turkish: Okurum

Oku: (to) read, -r: present simple tense suffix, -um: I
<figure><img src="image_256.png" /><figcaption>«Шовковий шлях». Карта монгольської доби</figcaption></figure>

<figure><img src="image_257.png" /><figcaption>Монголи: Монгольська кіннота. Перська мініатюра. XIV ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_258.png" /></figure>

Мученицька смерть чернігівського князя Михайла Всеволодовича у ставці хана Батия 1246 р. Мініатюра з Лицевого літописного зводу XVI ст.
<figure><img src="image_259.png" /><figcaption>Пайцзи — знаки влади золотоординських чиновників. XIV ст. Родина. 2003. № 11</figcaption></figure>

<figure><img src="image_260.png" /><figcaption>Менглі-Гірей на прийомі у султана Баязіда II. Турецька мінітюра. XVI ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_261.png" /><figcaption>Нашестя Едигея. Мініатюра з Лицевого літописного зводу XVI ст. Памятники литературы Древней Руси. XIV — середина XV века. Москва, 1981</figcaption></figure>
<figure><img src="image_262.png" /><figcaption>Карта туменів Золотої Орди. Московське князівство до кінця XIV ст. творилось у кордонах Азакського тумену. Азакський тумен межував по р. Дон із Кримським туменом</figcaption></figure>
<figure><img src="image_263.png" /><figcaption>Судак, торговельна колонія у Криму. Сучасний вигляд верхнього міста з генуезькими мурами XIV—XV ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_264.png" /></figure>

<figure><img src="image_265.png" /><figcaption>Сторінки Codex Cumanicus.
Початок XIV ст.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_266.png" /></figure>

<figure><img src="image_267.png" /><figcaption>Обкладинка нового видання історії династії Гіреїв
“Гюльбюн-і Ханан” (“Трояндовий кущ ханів”)
Галіма Герея</figcaption></figure>

<caption>◄ Ярлик Сагіб-Гірея, під час перебування на престолі в Казані, 1 січня 1523 р.</caption>
<figure><img src="image_268.png" /><figcaption>Поширення з Кафи епідемії чуми у Західній Європі</figcaption></figure>
<figure><img src="image_269.png" /><figcaption>Штурм Константинополя османцами. Західноєвропейська мініатюра</figcaption></figure>

<figure><img src="image_270.png" /><figcaption>Дюрбе (мавзолей) Хаджі-Гірея та ► Менглі-Гірея в Салачику біля Бахчи-сарая. 1501 р. Фото С. Клименка</figcaption></figure>
<figure><img src="image_271.png" /><figcaption>Татари женуть полон. Мініатюра з угорської хроніки. 1488 р. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>

<figure><img src="image_272.png" /><figcaption>Купець зі Сходу. Мініатюра з Кодексу Балтазара Бехема. 1505 р. Фототека Інституту історії України НАН України</figcaption></figure>
<figure><img src="image_273.png" /><figcaption>Галицька земля в ХІ—ХІІІ ст. Автор карти — І. Ровенчак</figcaption></figure>
<figure><img src="image_274.png" /><figcaption>Галицько-Волинська держава, з 1253 р. — Руське королівство. Карта І. Ровенчака</figcaption></figure>
<figure><img src="image_275.png" /><figcaption>Церква св. Пантелеймона у Галичі. Кінець ХІІ ст.</figcaption></figure>

<figure><img src="image_276.png" /></figure>

<figure><img src="image_277.png" /><figcaption>Пам'ятник королю Данилу у Львові.
Скульптори В. Ярич і Р. Романович.
2001</figcaption></figure>

<caption>◄ Пам'ятник королю Данилу в Галичі.
Скульптори В. Подольський і О. Пи-
лев. 1998—1999</caption>
<figure><img src="image_278.png" /><figcaption>Князь Лев Данилович. Портрет роботи Л. Долинського. 1750—1824</figcaption></figure>
<figure><img src="image_279.png" /></figure>

План Галича ХІІІ ст. (за Ю. Лукомським). 1 — ріки; 2 — болота; 3 — стрімкі схили; 4 — ви-
дімі та гіпотетичні лінії укріплень; 5 — сухопутні шляхи; 6 — пристань; 7 — межі розселен-
ня; 8 — локалізовані муровані церкви; 9 — локалізовані дерев'яні церкви; 10 — сподівані
церкви; 11 — виявлений дерев'яний палац; 12 — сподіваний палац. Частини города: І —
дитинець; ІІ — окольний город, ІІІ — підгороддя, посад; IV — передмістя, пригороди.
Церкви: 1 — собор Успення Богородиці (середина ХІІ ст., 1-а третина ХІІІ ст.); 2 — На Під-
городді; 3 — Благовіщення на Церквиськах, дерев'яна (2-а половина ХІІ ст.); мурована (кін.
ХІІ — 1 третина ХІІІ ст.); 4 — Івана (?) на Царинці, дерев'яна (40-ві рр. ХІІ ст.); мурована,
недобудована (2-а чверть ХІІІ ст.); дерев'яна каплиця (2-а пол. ХІІІ ст.) 5 — Воскресення
(кін. ХІІ — 1-а пол. ХІІІ ст.); 6 — Пророка Іллі (2-а пол. ХІІ — поч. ХІІІ ст.); 7 — У Викто-
рові; 8 — На Соколі; 9 — Кирилівська (?) під Дібровою (кін. ХІІ — поч. ХІІІ ст.); 10 — Ква-
дрифолій в урочищі Карпів Гай (2-а пол. ХІІ ст.); 11 — Спаса на Карпиці (40-і рр. ХІІ ст.); 12 —
Пантелеймона (кінець ХІІ ст.); 13 — На Шевченковому; 14 — Михайла (?) на Залукві; 15 —
На Цвинтариськах (2 половина ХІІ ст.); 16 — Успення Богородиці на Пітричі (кін. ХІІ — 1-а
третина ХІІІ ст.); 17 — На Побережжі; 18 — На Гробиськах; 19 — На Галич-Горі; 20 — Бори-
са і Гліба (?) на Побережжі (2-а пол. ХІІ — поч. ХІІІ ст.); Палаци: 21 — На Карпиці; 22 — Під
Митрополичими Палатами у Крилосі (1-а пол. ХІІ ст.); Шляхи, а — Соляний шлях на Під-
карпаття; б — у Перемишль; в — у Теребовль, Київ; г — у Товмач, Коломию, Пониззя: д —
у Тязів, Карпати; е — у Вістову, Карпати