# Ukraine and Ukrainians in post-Soviet Belarusian history textbooks and manuals: collective monograph

Pavlo Artymyshyn, Khrystyna Mereniuk

► To cite this version:

Pavlo Artymyshyn, Khrystyna Mereniuk. Ukraine and Ukrainians in post-Soviet Belarusian history textbooks and manuals: collective monograph. pp.294, 2024, 978-617-14-0372-7. 10.33402/ukr-bil.2024. hal-05080509

HAL Id: hal-05080509

https://hal.science/hal-05080509v1

Submitted on 5 Jun 2025

HAL is a multi-disciplinary open access
archive for the deposit and dissemination of sci-
entific research documents, whether they are pub-
lished or not. The documents may come from
teaching and research institutions in France or
abroad, or from public or private research centers.

L'archive ouverte pluridisciplinaire HAL, est
destinée au dépôt et à la diffusion de documents
scientifiques de niveau recherche, publiés ou non,
émanant des établissements d'enseignement et de
recherche français ou étrangers, des laboratoires
publics ou privés.

<figure><img src="image_1.png" /></figure>
НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ
ІНСТИТУТ УКРАЇНОЗНАВСТВА Ім. І. КРИП'ЯКЕВИЧА

Павло Артимишин
Христина Меренюк

УКРАЇНА ТА УКРАЇНЦІ
В ПОСТРАДЯНСЬКИХ
БІЛОРУСЬКИХ ПІДРУЧНИКАХ
ТА ПОСІБНИКАХ З ІСТОРІЇ

Колективна монографія
УДК 371.64/.68(476):[94(477):308(=161.2)]"04/20"

A86

DOI: https://doi.org/10.33402/ukrbil.2024

Артимишин П., Меренюк Х. Україна та українці в пострадянських білоруських підручниках та посібниках з історії: колективна монографія / НАН України, Інститут українознавства ім. І. Крип'якевича. Львів, 2024. 294 с.

Здійснено комплексний аналіз та відтворення збірних образів України й українців у пострадянських білоруських підручниках і посібниках з історії та простеження їхньої трансформації упродовь 1991–2024 рр. щодо різних етапів українського минуло: від доби Середньовічя через ранньомодерний час, період «довгого ХІХ століття», існування СРСР до сучасності. Відзначено зміни, яких протягом останніх трьох десятиліті зазнали дидактичні підходи щодо українського історичного аспекту у відповідній білоруській навчальний літературі (як у контексті історії Білорусі, так і всесвітньої історії та історії зовнішньої політики Республіки Білорусь) і простежено наслідки впливу державної ідеології та геополітичної кон'юктури на цей процес.

Для науковців, політологів, працівників органів державної влади, політиків, представників експертного й інтелектуального середовища та зацікавленої тематикою широкої читацької аудиторії.

Artymышyn P., Mereniuk Kh. Ukraine and Ukrainians in post-Soviet Belarusian history textbooks and manuals: collective monograph / NAS of Ukraine, I. Krypiakevych Institute of Ukrainian Studies. Lviv, 2024. 294 p.

A comprehensive analysis and reproduction of collective images of Ukraine and Ukrainians in post-Soviet Belarusian history textbooks and manuals and tracing of their transformation during 1991–2024 regarding different stages of the Ukrainian past: from the Middle Ages through the early modern period, the period of the «long 19th century», the existence of the USSR to the present day is carried out. The changes that didactic approaches to the Ukrainian historical aspect have undergone in the relevant Belarusian educational literature over the past three decades (both in the context of the history of Belarus and world history and the history of the foreign policy of the Republic of Belarus) are noted and the consequences of the influence of state ideology and geopolitical conditions on this process are traced.

For scientists, political scientists, government officials, politicians, representatives of the expert and intellectual community, and a wide readership interested in the topic.

Рецензенти:

доктор історичних наук, старший науковий співробітник Роман Голик
доктор історичних наук, професор Руслан Сіромський

Науковий консультант
доктор історичних наук Ігор Соляр

Рекомендувала до друку вчена рада
Інституту українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України
(протокол № 11 від 19 грудня 2024 р.)

Монографія опублікована в рамках цільової програми проєктів науково-дослідних робіт молодих учених НАН України «Україна та українці в пострадянських білоруських підручниках та посібниках з історії» (0123U103268) у 2023–2024 рр.

ISBN 978-617-14-0372-7

© Артимишин П., 2024

© Меренюк Х., 2024

© Інститут українознавства
ім. І. Крип'якевича НАН України, 2024
ЗМІСТ

СПИСОК СКОРОЧЕНЬ 4

ПЕРЕДМОВА (Павло Артимишин) 6

ЧАСТИНА І. УКРАЇНСЬКЕ СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ

ТА РАННЬОМОДЕРНИЙ ЧАС 11

Розділ 1. Образ Русі та Великого князівства Литовського

(Христина Меренюк) 11

Розділ 2. Період Речі Посполитої в українській історії

(Христина Меренюк) 45

Розділ 3. Хмельниччина та Козацька держава

XVII-XVIII століть (Христина Меренюк) 76

ЧАСТИНА ІІ. НОВА ТА НОВІТНЯ ДОБА. 109

Розділ 4. Від національного відродження

до Української революції (Павло Артимишин) 109

Розділ 5. Від радянської до незалежної: Україна

ХХ-ХХІ століть (Павло Артимишин) 199

ВИСНОВКИ 262

ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК 278

ГЕОГРАФІЧНИЙ ПОКАЖЧИК. 285
СПИСОК СКОРОЧЕНЬ

БНР – Білоруська Народна Республіка

БРСР – Білоруська Радянська Соціалістична Республіка

ВКЛ – Велике князівство Литовське

ДКНС – Державний комітет з надзвичайного стану

ЄС – Європейський Союз

ЗСФРР – Закавказька Соціалістична Федеративна Радянська Республіка

ЗУНР – Західноукраїнська Народна Республіка

КДБ – Комітет державної безпеки

Комсомол – Комуністичний союз молоді

КПРС – Комуністична партія Радянського Союзу

НАН України – Національна академія наук України

НАТО – Організація Північноатлантичного договору

НБСЄ – Нарада з безпеки та співробітництва в Європі

ОБСЄ – Організація з безпеки і співробітництва в Європі

ОВД – Організація Варшавського договору

ООН – Організація Об'єднаних Націй

ППС – Польська партія соціалістична

РСДРП – Російська соціал-демократична робітнича партія

РСФРР – Російська Соціалістична Федеративна Радянська Республіка

РФ – Російська Федерація

СНД – Співдружність Незалежних Держав

СРСР – Союз Радянських Соціалістичних Республік

США – Сполучені Штати Америки

УНР – Українська Народна Республіка

УПА – Українська повстанська армія
УРСР – Українська Радянська Соціалістична Республіка

УЦР – Українська Центральна Рада

ЦК КПРС – Центральний Комітет Комуністичної партії Радянського Союзу

ЧАЕС – Чорнобильська атомна електростанція
ПЕРЕДМОВА

У контексті сучасної російсько-української війни, яка роз-
почалася навесні 2014 р., а після 24 лютого 2022 р. переросла
на повномасштабний рівень, актуальним та вагомим аспек-
том аналізу є інформаційна складова, яка почасти є як ідей-
ним підґрунтям до сучасного воєнного конфлікту, так і її не-
від’ємним супроводом під час його активної фази. Важливим
у цьому контексті є вивчення й інформаційного поля Респу-
бліки Білорусь – держави, яка після 2014 р. виступала в об-
разі країни-посередниці між РФ та Україною, але з початком
повномасштабної війни Росії проти Української держави ста-
ла безпосередньою співучасницею російської збройної агресії.

Важливо врахувати, що практично протягом всього часу
президентства в Білорусі Олександра Лукашенка тамтеш-
ня влада активно використовувала історію як політичний ін-
струмент на внутрішній та зовнішній аренах і продовжує це
активно робити на тлі новітньої повномасштабної російсько-
української війни як союзниця РФ, зокрема у сфері середньої
та вищої освіти.

Пропонований науково-дослідний проєкт є однією із
перших спроб провести комплексний порівняльний ана-
ліз узагальнених образів України й українців, які упродовж
1991–2024 рр. створювалися на сторінках пострадянських бі-
лоруських підручників та посібників з історії – одного з клю-
чових елементів інформаційної політики держави з форму-
вання уявлень.

Упродовж вказаного періоду білоруська історіографія та
тісно пов'язана з нею дидактика історії зазнали суттєвих
трансформацій, які окреслилися вже у перші роки існування
незалежної Республіки Білорусь. У 1991–1994 рр., на тлі переросмислення нового історичного канону у пострадянських умовах (що відбувалося, зокрема, й в Україні), виник цілий напрям національної історії, мета якого – подолати спадщину радянської ідеології та методології історії і «периферійність» білоруської минувшини (зокрема у навчальних закладах), перетворити Білорусь на самостійний об’єкт історичних досліджень (і вивчення) та створити цілісну картину минулого із наголосом на історичному континуїтеті у розвитку білоруської державності та формування білоруської нації, її співставлення з іншими, насамперед сусідніми націями, зокрема українською. У цей час активізувалася діяльність багатьох тогочасних білоруських істориків щодо написання та запровадження в освітню систему нових, національно орієнтованих підручників з історії Білорусі, які в обігу, втім, були недовго. З початком президенства в Білорусі О. Лукашенка 1994 р. у дидактичній (як і в науковій) історії розпочався курс на ідеологізацію історичної освіти, у межах якої офіційне трактування білоруської історії базувалося на реанімованій та дещо модернізованій радянській теорії про «спільне коріння» та «дружбу народів» із використанням концепції т. зв. «західнорусизму», а впродовж 2000-х років «ерадянізація» викладання історії в Республіці Білорусь лише активізувалася. Такий підхід із певними коригуваннями залишається у Білорусі домінуючим і досі, у його межах, відповідно до внутрішньо- та зовнішньополітичної кон’юнктури, змінювалися відображення України й українців та їхнього минулого.

Упродовж окресленого періоду білорусько-українські відносини пройшли шлях від рівня добросусідства (1991–2014) та посередницької ролі білоруської сторони у контексті російсько-української війни (2014–2020) до погіршення відносин між офіційними Києвом та Мінськом (після початку протестних рухів у Білорусі проти О. Лукашенка у 2020–2021 рр.)
і безпосередньої співучасті Республіки Білорусь у повномасш-
табному вторгненні РФ в Україну (після 24 лютого 2022 р. до
сьогодні). Кожен із названих етапів двосторонніх відносин
безпосередньо впливав і на підходи відображення України й
українців у підручниках та посібниках з історії, призначених
для білоруських учнів та студентів, щоб дидактичним шляхом
сформувати у них відповідне до наявного стану справ уявлен-
ня про минуле та сучасне сусіднього народу.

Дослідження цих процесів дасть змогу краще зрозуміти, як
і настільки змінювалися дидактичні установки щодо україн-
ського історичного аспекту у відповідній білоруській навчаль-
ній літературі, простежити наслідки впливу державної ідеоло-
гії та політичної ситуації на цей процес, виявити його новітні
«больові точки» тощо.

На сьогодні комплекс проблем, пов'язаних із відображенням України й українців у білоруських підручниках та посібниках з історії, розглядали науковці, публіцисти здебільшого на рівні впровадження до наукового обігу фактичного матеріалу, реконструкції сюжетів, які безпосередньо стосувалися історичних процесів (середньовіччя, ранньомодерного часу, нової та новітньої історії України) та їх узагальнення або ж огляду тенденцій перетворень білоруської історіографії в умовах незалежності після колапсу СРСР. У той час, як українські науковці розпочали різноаспектні аналізи тих чи тих сюжетів білоруської історії в українській навчальній літературі та історіографії, суттєво менше публікацій, присвячених рецепціям власне білоруських авторів дидактичних видань щодо згаданих періодів історії України та її населення, змінам їхніх відображення відповідно до політичної кон'юнктури всередині Білорусі та у світовій геополітиці, перебігу білорусько-українських відносин упродовж 1991–2024 рр. І хоч колективними зусиллями представників різних історичних, педагогічних, політологічних та юридичних дисциплін упродовж останніх десятиліть
нагромаджено певний різнорідний матеріал (наприклад, напрацювання Світлани Батуріної, Констянтина Івангородського, Андрія Портнова, Віталія Тельвака та інших). Втім, звичайно, ніяк не применшуючи значення цих робіт, у них автори акцентують увагу на вузьких аспектах теми, тим більше винятково у форматі невеликих та некомплексних наукових статей. Загалом історіографія проблеми щодо цього аспекту лише перебуває на стадії становлення, і колективна монографія має ціль суттєво заповнити цю історіографічну лакуну.

Мета наукової роботи – комплексний аналіз та відтворення збірних образів України й українців у пострадянських білоруських підручниках і посібниках з історії та простеження їхньої трансформації упродовж 1991–2024 рр. щодо різних етапів українського минулого: від середньовіччя через ранньомодерний час, період українського національного відродження, революції 1917–1921 рр., існування СРСР до сучасності.

Завдання наукової роботи полягають у реконструюванні підходів авторів білоруської навчальної літератури з історії щодо:

- становлення й існування Русі та її населення;

- України як складової частини ВКЛ;

- ранньомодерного періоду історії українських теренів та Козацької доби;

- українського національного відродження ХІХ ст. та революції 1917–1921 рр.;

- радянської історії України та етапу її державного становлення на сучасному етапі після відродження незалежності 1991 р.

Реалізацію дослідження «Україна та українці в пострадянських білоруських підручниках та посібниках з історії» (0123U103268) здійснено у межах виконання проектів науково-дослідних робіт молодих учених НАН України у 2023–2024 рр.
Автори монографії висловлюють слова вдячності директору Інституту українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України Ігорю Ярославовичу Соляру за підтримку та фахові поради у процесі написання роботи. Окрема подяка – всьому колективові інституту, який став справжньою науковою родиною для молодих вчених, насамперед під час перших кроків у науці. Безмежно вдячні й своїм рідним та друзям, які під час підготовки роботи почасти були надійною опорою та порадниками. Особливо вдячні колезі Тарасу Польовому, без якого частина навчальних видань, найперше із 1990-х років, просто була би недоступною для аналізу.

Книжку ж присвячуємо Україні та її Силам оборони, без яких праця і не мала би сенсу. Та й, вочевидь, просто була би неможливою.

Павло Артимишин
# ЧАСТИНА І. УКРАЇНСЬКЕ СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ ТА РАННЬОМОДЕРНИЙ ЧАС

## РОЗДІЛ 1. ОБРАЗ РУСІ ТА ВЕЛИКОГО КНЯЗІВСТВА ЛИТОВСЬКОГО

Вивчення українського середньовіччя в білоруських підручниках – актуальна проблема сучасної історичної науки, оскільки віддзеркалює нинішній стан розуміння та трактування Русі у сусідній північно-західній країні. Ті образи, які функціонують у шкільній та університетській літературі, сформовані дослідниками та методистами, тобто вказують на комплекс історіографічних концептів, які пройшли довгий період відбору, були схвалені на державному рівні й використовуються у точному вжитку. З цієї причини огляд руського періоду історії демонструє загальне ставлення істориків Білорусі до вказаної проблематики. Принаймні, наскільки це можливо у державі з авторитарним режимом.

Спільне перебування у політико-ідеологічному просторі єдиної радянської держави, безперечно, мало свій вплив на шкільництво та викладання історії в університеті. Це також позначилося на матеріалах, які підбиралися для викладання учнів і студентів. Концепція «єдиної Русі» (певним чином поділеної на удільні князівства), як «колиски трьох братніх народів», було широковживаним тлом для пояснення складних процесів державотворення на українських, білоруських і російських землях. Від часів імперії Романових розуміння «загальної схеми російської історії» трансформувалося лише в ідеологічному плані, але прихід до влади більшовиків принципово не зсунув засадничих принципів, про які Михайло
Грушевський писав: «Ся знов “общерусская история” свідомо і несвідомо на кождім кроці підмінюється поняттям історії державної і культурної великоруського народу, і в результаті українсько-руська народність виходить на арену історії в XIV–XVI вв. як би щось нове, мовби її перед тим там не було або вона історичного життя не мала ... Ще гірше виходить на сій схемі народність білоруська – вона пропадає зовсім за історією держави Київської, Володимиро-Московської, ба навіть і за Великим князівством Литовським. Тим часом, хоч вона не виступає в історії ніде виразно як елемент творчий, але роля її немаловажна, – вкажу хоч би на значіння її в сформуванні великоруської народності або в історії ВКЛ, де передовсім їй, з-поміж слов’янської людності сеї держави, належала культурна роля супроти далеко нижче розвинених литовських племен»<fnref n="1" />. Відтак, хоча радянська історична концепція була спрямована проти царської влади та її постулатів, білу Москву у ній було замінено на червону. Усі інші атрибути з певними косметичними змінами тривалий час лишалися актуальними.

Позначився на особливостях білорусської навчальної літератури також історичний розвиток. Насамперед мовиться про дуже тривале панування офіційної російської доктрини, відповідно до якої історію сприймали у дусі великодержавного шовінізму. Фактично, незалежна Білорусь утворилася у 1991 р. після розпаду СРСР. До того часу існували окремі спроби національного пробудження, які, однак, не дали змогу проводити незалежну гуманітарну й освітню політики. Безпардонна русифікація окраїн імперії, що тривала із ХІХ ст., була спрямована на систематичне знищення історичної пам’яті, етнічної своєрідності та можливостей для національного

<footnote n="1">¹ Грушевський М. Звичайна схема «Русскої історії й справа раціонального укладу історії східного слов’янства. Грушевський М. С. Твори: у 50 т. / редкол.: П. Сохань, Я. Дашкевич, І. Гирич та ін. Львів: Світ, 2002. Т. 1. С. 78.</footnote>
розвитку навіть на культурному рівні. Впорядкована доктрина про нездатність неросійських народів незалежно та автономно існувати переносилася також для визначення далекого минулого. З білоруської історії, за визначенням дослідників, залишилися лише описи «одвічного прагнення білоруського народу до возз'єднання з Росією», що зводило історію цілого народу до рівня пересічної великоросійської губернії<fnref n="2" />. Про цю тенденцію писав також Ярослав Ісаєвич, який вказував на хибне трактування культурної історії українців та білорусів середньовіччя і ранньомодерного часу крізь призму того, що формування окремих народів, начебто, відбувалося внаслідок відокремлення цих земель через агресивну політику і загарбання Польщі та Литви<fnref n="3" />. Подібними методами у соціумі утверджувалася думка про вічну бездержавність білоруського народу.

Для порівняння можна навести бачення видатного Ярослава Дашкевича, який наголошував на аналогічних процесах совно української історії, засуджуючи спроби московської влади зробити український народ «бездержавним». На численних конференціях і у статтях (упродовж другої половини 1980-х – початку 1990-х років) дослідник акцентував на важливих аспектах історичного минулого України, що були умисно спотворені або замовчувалися у наукових працях радянського часу. Водночас у справі розвінчання міфів про бездержавний розвиток українців, на його думку, важлива роль повинна була надежати поверненню до здобутків попередньої української історіографії, уважному розгляду історичних джерел<fnref n="4" />. Особливо

<footnote n="2">² Шевченко Н. Білорусько-Литовська держава: нові концептуальні засади сучасної білоруської історіографії. Український історичний журнал. 1997. № 2. С. 55.</footnote>

<footnote n="3">³ Ісаєвич Я. Українська культура в Середньовіччі і на світанку Нової доби. Україна: культурна спадщина, національна свідомість, дережавність. 1992. Вип. 1. С. 35.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Сопельняк А. Роль Ярослава Дашкевича у дослідженні «білих плям»</footnote>
дослідник наголошував на глибокому критицизмі М. Грушевського та його історичної школи<fnref n="5" />. У цьому контексті важливо наголосити, що у білоруському інтелектуальному середовищі початку ХХ ст. і надалі не віднайшлося свого «Грушевського», який би здійснив видатну роботу над упорядкуванням національного гранд-наративу.

Частково таку проблему визнано навіть у самій педагогічній білоруській літературі: «Абсолютним авторитетом в українській історичній науці користується видатний вчений, активний громадський діяч Михайло Сергійович Грушевський (1866–1934). Головною його працею стала багатотомна “Історія України-Русі”, в якій вчений виклав свої погляди на походження українського народу та місце українських земель в історії Східної Європи. М. С. Грушевський відводив Турівському князівству незначну роль в історії Давньої Русі. Спеціальні праці з історії Турівської землі присвятив рідний брат Михайла Сергійовича – Олександр Сергійович Грушевський»<fnref n="6" />.

Із цієї причини образ України в білоруських підручниках сформувався насамперед із запропонованих радянськими та російськими вченими концепцій, хоча з урахуванням певних конструкцій новітньої білоруської історії, «створених» за вимогами часу.

Світлана Батуріна, порівнявши білоруський, російський та польський досвіди складання навчальної літератури,

<footnote>української історії у період «Перебудови» (1985–1991 рр.). Наукові записки Національного університету «Острозька академія». Серія «Історичні науки». 2023. № 34. С. 84.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Дашкевич Я. Постаті. Нариси про діячів історії, політики, культури. Львів: Піраміда, 2007. С. 366–449.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Цемушаў С. М. Гісторыя Беларусі са старажытных часоў да сярэдзіны ХІІІ ст.: 6-ы кл.: хрэстаматыя: дапам. для вучняў устаноў агульнай сярэдняй адукацыі з беларус. і рус. мовамі навучання / аўтар уступ. матэрыялаў, склад. С. М. Цемушаў. Мінск: Народна асвета, 2012. С. 121–122.</footnote>
справедливо зауважила декілька важливих елементів<fnref n="7" />. Насамперед ідеться про значно меншу «залежність» білоруських укладачів від висвітлення минулого українських земель. Україна не могла бути частиною національних історичних дискурсів інших держав, тому про середньовічну Русь-Україну (Подніпров'я чи Галичо-Волинь) матеріалу в білоруських підручниках можна віднайти не настільки багато. Тож українська історія сформована тут як окрема незалежна категорія, що розвивається паралельно (у певних моментах – разом) із білоруською. Дослідниця переконливо доводить, що у польських і російських дидактичних матеріалах «українськість» географічних об'єктів, окремих фактів чи визначення історичних діячів, зазвичай, упускається. Натомість помітна проста інкорпорація до польського чи російського бачення минулого. У білоруських підручниках вказані «імперські» конотації відсутні, а українське минуле позбавлене тенденційних оціночних суджень, що трапляються у російському історичному дискурсі<fnref n="8" />. Однак вказаний позитивний епізод залежний від політичних реалій, утверджених у Білорусі, про що мовитиметься далі.

Після здобуття незалежності з'ясувалося, що у середовищі білоруських істориків були відсутні належні матеріали, щоб привести необхідну навчальну літературу у відповідність до вимог часу. Відтак страждала якість запропонованих освітніх програм та їхнє наповнення, мало підкріплене незалежними дослідженнями із середньовічного минулого. Заповнюючи вакуум, популярності набули синтетичні історичні праці письменника Миколи Єрмаловіча (1921–2000), у яких була присутня популярна патріотична позиція. Така ситуація знайома – стан української історичної науки на початку 1990-х років надзвичайно влучно охарактеризував Федір Турченко, відомий автор

<footnote n="7">⁷ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. Український історичний збірник. 2017. Вип. 19. С. 427.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Там само.</footnote>
навчальної літератури для шкільного вжитку: «...необхідно було знайти повноцінну наукову заміну радянській версії історії. Без цього створити узагальнений образ минулого України у контексті європейської і світової історії було неможливо. З іншого боку, звільнення від диктату марксистсько-ленінської методології в її радянському варіанті не повинно було поставити вчених у залежність від іншої, “єдино вірної”. Однак, знайти сучасні розробки теоретичних підстав історичної науки у працях науковців України виявилося неможливим. У доперебудовних дослідженнях у більшості своїй вони залишалися на позиціях радянської версії марксизму “застійного” періоду. І це можна було пояснити політичними обставинами і міркуваннями особистого самозбереження. Але в умовах “перебудови” і на початку незалежності, коли обставини змінилися і можна було писати “інакше”, ніякої альтернативи вітчизняні історики не запропонували”<fnref n="9" />. Вирішувати ситуацію обом національним історіографіям доводилося одночасно. Проте в українському випадку можна було звернутися до ґрунтовної діаспорної наукової літератури (наприклад, книжки Ореста Субтельного «Україна. Історія») чи перевидання класичних робіт дорадянського часу (мовиться про «Історію України-Руси» уже згадуваного Михайла Грушевського). Такі заходи сприймалися як тимчасові рішення, однак виявилися надзвичайно ефективними і дали змогу “виграти час” для створення та публікації повноцінних навчальних посібників і підручників.

Білоруським дослідникам через брак дорадянських студій доводилося складніше. Щоправда, важливим для розвитку білоруської історіографії став 1993 р., коли Михась Біч, директор Інституту історії Академії наук Білорусі, запропонував проект «Аб нацыянальнай канцэпцыі гісторыі і гістарычнай адукацыі».

<footnote n="9">⁹ Турченко Ф. Як створювалися перші підручники з історії України. *Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету*. 2016. Вип. 45. Т. 1. С. 177.</footnote>
У документі революційно йшлося про запровадження принципу «трьох Д»: департизація, дебільшовизація і деідеологізація історії та історіографії. Історик наголошував на існуванні та подальшому поширенні кількох виразно антибілоруських концепцій – російської і польської. Основні постулати цих історіографічних «загроз» зводилися, на його думку, до традиційного імперського набору: заперечення навіть самої можливості існування окремого білоруського етносу, виступів проти білоруської мови й культури. Натомість пропонувалося визнавати ці терени частинами польської чи російської держав, а білорусів – трактувати відгалуженням російського чи польського народів. Тож у 1993 р. було запропоновано досить потужні гасла, які ставили перед місцевими науковцями конкретні завдання щодо відродження історичної освіти на основі побудови національної концепції історії, що була би пов'язана з поступовим зародженням та подальшою еволюцією національних ідеї та руху<fnref n="10" />. Варто акцентувати на тому, що в тогочасних українських реаліях подібні вимоги не висувалися. Окремі історики досить критично оцінювали діяльність гуманітарного крила НАН України, вказуючи на тісні зв'язки із російським баченням історії, що зазнавало лише механістичного перегляду, а не ґрунтовних трансформацій<fnref n="11" />. Водночас, як показав подальший розвиток подій, українська ситуація вже від другої половини 1990-х років почала змінюватися. Причини, однак, полягали не тільки у розвитку об'єктивної науки, але й у політичних подіях.

На початку 1990-х років чимало білоруських істориків приметмувалося під час проведення досліджень саме таких запропонованих принципів. Основний пріоритет (включно також у

<footnote n="10">¹⁰ Івангородський К. Сучасна білоруська національна історіографія у сприйнятті істориків з Білорусі. Історіографічні дослідження в Україні: зб. наук. пр. 2016. Вип. 26. С. 87.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Дашкевич Я. Куди показує компас? Про концепцію п'ятитомної «Історії української культури». Київ. 1991. № 2. С. 114–118.</footnote>
навчальних посібниках і підручниках) отримала національна прихильність, тобто було здійснено спробу сформувати міцний фундамент історичних знань на основі етнонаціонального фактору. Концепція «єдиної русскої народності» зазнала нищівного удару – критичні спостереження тогочасних досліджень призвели до формування образу російських агресорів, політичних егоїстів, що прагнули нав'язати свою волю та образ життя сусідам<fnref n="12" />. Схожі наслідки проголошення незалежності відчувалися також в Україні. Усе ж таки поступово долалися найбільш ригористичні радянські міфи з минулого. Публічне середовище та колективна пам'ять почали сприймати їх як «накинуті ззовні» явища, що не мали і не мають жодних точок дотику із національним сьогоденням. Негативний образ радянської історії, який розуміли як залишок колоніальних та постколоніальних впливів, із галузі національних наративів було перенесено до російського минулого, ішлося також про створення примітивної «чорно-білої» картини<fnref n="13" />. Водночас надалі у Білорусі відбулися досить очевидні зміни.

На президентських виборах 1994 р. у Білорусі перемогу здобув О. Лукашенко. Його прихід до влади позначився згортанням демократичних перетворень. Вільно оперуючи проросійськими настройми та глорифікацією недалекого минулого, політик зіграв на бажанні більшості реставрувати старі радянські порядки. Унаслідок організованих референдумів 1994 р. і 1996 р. було змінено конституцію, зовнішньополітичний курс, державну символіку<fnref n="14" />. Одразу після приходу до влади О. Лукашенко здійснив пряму ревізію трактування подій білоруської

<footnote n="12">¹² Івангородський К. Сучасна білоруська національна історіографія... С. 87.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Киридон А. Політика пам'яті в Україні (1991–2015 рр.). Україна-Європа-Світ. Міжнародний збірник наукових праць. Серія: Історія, міжнародні відносини. 2015. Вип. 15. С. 247.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 427–428.</footnote>
історії, в основу якої повернули реанімовані та косметично під-
правлені тези про Русь як спільну колиску «братніх народів».
Дослідники відзначають фактичну підміну національної біло-
руської історії заполітизованою російською історією<fnref n="15" />. До того
ж вказані зміни відбувалися надзвичайно стрімко. Одразу піс-
ля утвердження у президентському кріслі О. Лукашенка будь-
які реформи гуманітарної політики та освіти були призупинені.
Уже 1995 р. у дію вступила заборона Адміністрації Президента
Білорусі про використання попередніх підручників, що пере-
бували у вжитку. Натомість було ухвалено рішення про ство-
рення нових із відповідним тлумаченням, мета яких – відно-
вити окремі дискурси радянської концепції історії Білорусі<fnref n="16" />.
І хоча основна увага була привернута до подій ХХ ст., вказа-
ні рішення однозначно вплинули також на висвітлення серед-
ньовічної історії, що знову поверталася до шаблонів минулої
доби (хоча, наприклад, із відмовою від ідеї класового підходу).

Наступний етап реформування навчальної літератури від-
бувся упродовж 2002–2003 рр., коли внаслідок знову ж таки
політичних рішень розроблено й запроваджено оновлені іде-
ологічні засади білоруської державності, запропоновано кур-
си «Ідеологія білоруської держави» для формування освітньої
галузі та гуманітарної політики. У підручниках з історії цього
періоду помітна подальша реабілітація радянського минуло-
го, нейтральне, без надмірного оптимізму й негативу ставлен-
ня до російського фактору в національній білоруській історії.

Завдяки розумінню такої схеми можливо зрозуміти осо-
бливості трактування подій білоруського минулого від часів
раннього середньовіччя до ранньомодерного часу (хоча мо-
виться також про загальний процес – розуміння ширшого
кола проблем, зокрема і ХХ ст.). Зазнавали періодичних змін

<footnote n="15">¹⁵ Івангородський К. Сучасна білоруська національна історіографія... С. 88.</footnote>

<footnote n="16">16 Там само.</footnote>
акценти й наголоси щодо розуміння певних подій, висвітлення персоналій в історії. Цей процес можна простежити на численних прикладах із середньовічної історії (періоду Русі): розуміння значення Полоцького князівства у національній білоруській історії, тлумачення ролі й місця ВКЛ в історичному дискурсі, подальші події інтеграції до складу Російської дережави, створення БНР (1918) тощо. Виняток – тематика Другої світової війни (Великої вітчизняної війни – у місцевому розумінні), яку будь-коли розглядали із надзвичайною увагою та докладністю. Загалом, на думку дослідників, для сучасного стану викладання історичної науки в Білорусі притаманним явищем є певна деперсоніфікація національного історичного наративу: білоруські підручники не містять відомостей про явних героїв, які могли би «затьмарити» відомість сучасної правлячої еліти<fnref n="17" />.

Варто звернути увагу на те, що для українських підручників така ситуація нехарактерна. Вже упродовж 1990-х років відбувався активний пошук українських героїв, із якими би міцно пов'язувався оновлений пострадянський виклад минулого. Для формування історичної пам'яті такий крок став цілком природнім, оскільки передбачив наголошення на національних героях минулого та формуванні відповідного образу<fnref n="18" />. Як бачимо, білоруська дидактична література змушена була обрати інакший шлях для розвитку.

Марксистська історична думка тривалий час дотримувалася визначеної періодизації історії середніх віків, основа якої – розуміння цієї епохи крізь призму існування феодальної

<footnote n="17">¹⁷ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 428.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Киридон А. Політика пам'яті в Україні (1991–2015 рр.). С. 248–249. Також див.: Гурська О., Паршин І. Підручники з історії України як елемент формування історичної пам'яті 1991–2001 років (на прикладі постаті короля Данила Романовича). Актуальні проблеми гуманітарних наук. 2023. Вип. 60. Т. 2. С. 12–18.</footnote>
суспільно-економічної формації. Відповідно, епоха Середньовіччя тривала від падіння Римської імперії до Англійської буржуазної революції (кінець V ст. – середина XVII ст.). У цьому концепті середні віки поділялися на три періоди: 1. Раннє середньовіччя: час формування та раннього розвитку феодалізму (кінець V–X ст.). 2. Класичне середньовіччя: епоха розвиненого феодалізму (XI–XV ст.). 3. Пізнє середньовіччя: період занепаду феодальної системи (XVI – середина XVII ст.)<fnref n="19" />. У Радянському Союзі ця модель зазнала певних змін, передусім через запозичення від прихильності російських дореволюційних істориків до уявлення про особливий шлях розвитку східнослов’янського (російського) суспільства. Як наслідок, існування феодалізму змістилося від VII–VIII ст. до 1861 р., коли в Російській імперії ліквідували кріпосне право<fnref n="20" />. Ця схема досі має вплив та збереглася у підручниках з історії Білорусі. Особливо ситуація помітна під час викладання історії у закладах вищої освіти.

Однак тлумачення розвитку Русі у білоруських підручниках має певні особливості (зокрема, як уже зазначалося, білоруські автори не мають «імперських амбіцій» та не проголошують усю Русь білоруською). Щоправда, у навчальній літературі оцінки перебування білоруських земель під владою Юриковичів залежать від охарактеризованих етапів розвитку місцевої історіографічної традиції. Насамперед мовиться про те, що характеристики соціальних категорій, подій, діяльності князів чи інших персоналій, які залишили помітний слід у руському минулому, набувають різних пояснень та трактувань.

Можна простежити зміни у розумінні категорій «давньоруська народність», «братські народи» і тлумаченні минулого Полоцького князівства, яке періодично сприймалося як перша

<footnote n="19">¹⁹ Войтович Л. Середні віки в Україні: хронологія, проблеми періодизації. Український історичний журнал. 2003. Вип. 4. С. 134.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Там само.</footnote>
білоруська держава (із відповідними акцентами висвітлювалися контакти з київським центром, взаємовідносини з іншими правителями тощо). На зорі незалежності білоруські дослідники у шкільних підручниках скептично оцінювали існування єдиної «давньоруської народності» як певної протоспільноти, що з неї надалі походили українська, білоруська і російська нації.

Так само проблемним видавалося існування міцного державного механізму Русі, яку вважали сформованою і нетривкою конфедерацією князівств, що володіли широкими автономними статусами й лише номінально підкорювалися київському центру, очолюваному великим князем. Серед таких князівств, що розвивалися самостійно, у підручниках до 1994–1995 рр. особливо акцентується на Полоцькому князівстві. Цю напівнезалежну білоруську державу, як продемонстровано у текстах, неодноразово й безуспішно намагалися підкорити київські князі<fnref n="21" />. Подібне розуміння історії Русі не прижилося в українському середовищі. У реаліях початку 1990-х років переважали погляди дореволюційних українських істориків. Зокрема, поступово актуальною стала схема М. Грушевського із виокремленням Києва як потужного центру і розумінням усобиць та роздробленості як причин занепаду. Цікавий зворот ще потребуватиме додаткової оцінки, оскільки популярними були й більш модерні на той час характеристики. Одна із них належить уже згадуваному О. Субельному: «З точки зору політичної організації легше встановити, якою не була Київська Русь, ніж те, якою вона була. Київська Русь не була державою в сучасному розумінні слова. Розглядати її як таку – значило б приписувати їй вищий рівень політичної організації, ніж це було насправді. Вона не мала ні централізованого управління, ні всеохоплюючої та розгалуженої бюрократичної системи. Єдиний зв'язок між володарями й підвладними, насамперед неміським

<footnote n="21">²¹ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 429–430.</footnote>
населенням, існував у формі збору данини»<fnref n="22" />. Перспективна думка (насамперед загальний погляд, а не посилання на авторитет О. Субдельного) у дослідженні історії Русі хоч і не поширилася у навчальній літературі для шкільного вжитку, однак надалі мала свій вплив на розвиток української історіографії загалом.

Водночас для білоруських авторів навчальної літератури у 1995–2001 рр. акценти кардинально змінилися під тиском політичних обставин. Якщо раніше тези про спільну давньоруську народність ігнорувалися, то від часу утвердження режиму О. Лукашенка формування «колиски трьох братніх народів» знову стало «актуальною» та навіть «важливою» тенденцією для викладання в школах та закладах вищої освіти. З іншого боку, значення Полоцького князівства також маргіналізувалося, перетворившись на незначний епізод у демонстрації особливостей феодальної роздробленості. Надалі ж відбувся певний синтез попередніх поколінь навчальної літератури, що призвело до хаотичного поєднання існування давньоруської народності (щоправда, уже без відкритого пафосу про коріння братніх народів). Окремих державницьких рис почало знову набувати Полоцьке князівство. Місцеві ж правителі, зокрема княгиня Рогніда (?–1000), князь Всеслав Брячиславич (Чародій) (1029–1101), княгиня Єфросинія Полоцька (прибл. 1105–1173), отримали додаткові позитивні конотації й почали наближалися до статусу білоруських національних героїв. Наголошується на протистоянні Полоцька із Києвом та Новгородом у військовій, економічній та політичній царинах<fnref n="23" />. Водночас, якщо брати до уваги історію розвитку юридичної думки Русі, то жодної прив'язки до історії Києва чи київських князів не помітно. «Руська правда», наприклад, описана досить докладно як важливий інструмент і джерело до розуміння

<footnote n="22">²² Субдельний О. Україна. Історія. 2-ге вид. Київ: Либідь, 1992. С. 51.</footnote>

<footnote n="23">²³ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 429–430.</footnote>
соціального устрою, проте жодної вказівки на авторів цього збірника не вміщено<fnref n="24" />.

Прикладом такого синтетичного огляду початків білоруської історії можна вважати книжку Павла Рагача, що призначена для додаткових занять у школі. Варто відзначити, що перше видання книжки здійснено у 1968 р. в американському Клівленді, друге – у Таллінні 1990 р. Третій раз посібник перевидали у Мінську в 2000 р. Такий шлях демонструє певну тяглість розвитку історико-дидактичної думки – від емігрантських уявлень до сучасного трактування минулого. У третьому виданні знаходимо описи самостійницького розвитку Полоцького князівства за часів правління князя Рогволода (прибл. 920–978), життя його доньки Рогнеди, прихід із військом київського князя Володимира та повенолення столиці кривичів<fnref n="25" />. Окремий огляд присвячено князю Всеславу Чародію (Всеславу Брячиславичу, що правив у Полоцьку в 1044–1101 рр.). Він однаково активно боровся як із новгородцями, так і з владою київських Ярославичів. На певний час він зміг утвердитися у Києві, проте «гарачае замілаваньне сваім краем цягнула яго на Беларусь», тож володар повернувся до Полоцька<fnref n="26" />. Серед переліку визначних середньовічних осіб «київського часу» – Єфросинія Полоцька, відома руська просвітителька та засновниця чернечих осередків у Полоцькому князівстві<fnref n="27" />. Виокремлення таких героїв і героїнь демонструє окремішність розвитку Полоцького князівства, на чому автор наголошує за кожної кращої можливості. Такий підхід вирізняється від українського розуміння Русі як цілісного організму на чолі із Києвом. Так само можна відрізнити такий підхід від російського, де

<footnote n="24">²⁴ Вишнеўскі А. Гісторыя дзяржавы і права Беларусі: вучэб. дап. Мінск, 2003. С. 30–32.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Рагач П. Кароткі агляд гісторыі Беларусі. Минск: Уладзімер Вараб’ёў, 2000. С. 12–30.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Там само.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Там само.</footnote>
усі руські землі проголошуються одною роздробленою країною і які надалі дрейфували під політичний вплив Москви.

Загалом, помітні тенденції, коли доба державотворення у Східній Європі ІХ–ХІІ ст. повертає в оповідь «давньоруський» компонент. Фактично йдеться про те, що етатистський дискурс (які землі належали до складу яких князівств) превалює над культурним (квазівізантійською політичною та релігійною культурою). Водночас за 1990–2010-ті роки було поступово втрачено описи існування Смоленського та Чернігівського князівства як складової частини білоруського минулого. З 2000-х років оқремо розглядається область Понімання, з якої виділяється історія Городненського князівства та виникнення Новогрудського князівства. Передісторія останнього логічно веде до історії утворення Литовського князівства у 1240–1260-х роках під проводом князів Міндовга (прибл. 1203–1263) та Войшелка (?–1267).

Початкова історія Великого князівства тісно пов'язана з однією з найстійкіших тез білоруської історіографії 1990-х років – становлення держави в умовах неполітичної загрози ззовні. Проте в дискурсі про державотворення не ігнорується зв'язок із попередньою добою слов'янської колонізації краю та роль Турівського й інших князівств Східної Європи. Перевага державницької складової над територіальною робить частину регіональної історії середньовічної Білорусі практично непомітною для читачів підручників. Безумовно, компенсувати прогалини такого підходу можна шляхом створення хрестоматій і книжок для читання, а також використання картографічного матеріалу. Проте створення такого продукту відбувається повільно і на монополізованих засадах, що інколи призводить до розбіжностей у наочному матеріалі та тексті підручника<fnref n="28" />.

<footnote n="28">²⁸ Любы А. Падручнікі па гісторії Беларусі як люстэрка фарміравання і эвалюцыі нацыянальнага гістарычнага наратыву ў 1990-я – 2010-я гады. *Przegląd Środkowo-Wschodni*. 2022. Vol. 7. S. 166–167.</footnote>
Оригінально тлумачать білоруські спеціалісти (зокрема, Станіслав Тёмушев) «норманську теорію» і «протистояння між Північчю та Півднем». Наведено, зокрема, думку, що погляди дослідників різняться і щодо питання про те, де зародилася давньоруська державність – на північній (майбутня Новгород-щина) чи на південній (Середнє Подніпров’я – Київщина) території розселення східних слов’ян. На користь прихильників першої думки ніби свідчить текст літопису, тоді як прихильники другої – відзначають швидкий економічний розвиток південного регіону з його давніми традиціями землеробства. Хоча відзначено, що проблема «Південь чи Північ» ніколи не буде вирішена, і обидва регіони відіграли, очевидно, рівноправну роль у створенні Русі, українські історики традиційно відстюють провідну роль південного центру у формуванні державності східних слов’ян. Одним із них, як зауважено у підручнику, є доктор давніх наук, член-кореспондент НАН України Микола Котляр, який упродовж багатьох років займався проблемами розвитку давньоруської державності, особливостями політичного та соціально-економічного розвитку Київської та Галицько-Волинських земель<fnref n="29" />.

Із певними змінами образ Русі можна простежити у науково-популярному виданні «Ілюстрована історія. Країна Білорусь»<fnref n="30" />, у якому міститься значно ширший огляд середньовічного минулого. Водночас взаємовідносини із Києвом подані у схожому напрямку: вони наближені до таких, які можна охаррактеризувати, як міждержавні. Книжка надрукована в іноземному видавництві поза межами Білорусі, тому у ній визначено окремі аспекти, які не могли існувати в офіційній білоруській навчальній літературі. Мовиться не тільки у визначенні

<footnote n="29">²⁹ Цемушаў С. М. Гісторыя Беларусі са старажытных часоў да сярэдзіны ХІІІ ст. С. 85–86.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Арлоў У., Герасімович З. Ілюстрованая гісторыя. Краіна Беларусь. Martin: Neografia, 2003. 318 с.</footnote>
Смоленського князівства, як білоруського<fnref n="31" />, але також у на-
голосі на самостійницькому розвитку. Завдяки цьому склада-
ється враження про те, що полоцькі, смоленські, турівські та
інші князі захищали свої володіння від київських завоювань.
Однак наскільки такі настрої мають вплив на суспільство (зва-
жаючи на «неофіційність» видання) – невідомо.

У російськомовному виданні історії Білорусі для універси-
тетського вжитку вміщено схожі оцінки<fnref n="32" />. Орієнтованість на
студентську молодь дала можливість докладніше зупинитися
на окремих елементах білоруського середньовіччя. Проте за-
гальні акценти залишилися без кардинальних змін. У виданні
згадано Київську Русь, адже столицею держави було м. Київ<fnref n="33" />,
наголошено на розвитку Полоцького і Турівського князівств,
охарактеризовано зв'язки місцевих правителів із іншими Рю-
риковичами тощо. Значно більше уваги звернено до проблеми
входження Турово-Пінських володінь до складу Галицько-Во-
линської держави<fnref n="34" />. Інше російськомовне видання для викла-
дачів і студентів – «Історія Білорусі. Від найдавніших часів до
2010 р.» – пропонує широкий огляд подій минулого, який має
відмінності у певних деталях<fnref n="35" />. Насамперед книжка містить пе-
рекази про перших київських володарів, що додатково наголо-
шує на спільності історії Русі. Зрештою, самі автори звертають
на це увагу, акцентуючи на єдності східнослов'янської держа-
ви, що мала спільну мову, віру, господарський уклад<fnref n="36" />. Це не
завадило їм вважати Полоцьке князівство окремою країною,

<footnote n="31">31 Там само. С. 48–50.</footnote>

<footnote n="32">³² Чигринов П. История Беларуси. Изд. 2-е. Минск: Полымя, 2002. 432 с.</footnote>

<footnote n="33">33 Там само. С. 19.</footnote>

<footnote n="34">34 Там само. С. 35–36.</footnote>

<footnote n="35">35 Новик Е., Качалов И., Новик Н. История Беларуси. С древнейших времен до 2010 г.: учеб. пособ. / под ред. Е. Новика. Минск: Вышэйшая школа, 2011. 526 с.</footnote>

<footnote n="36">36 Там само. С. 33–35.</footnote>
що мала усі ознаки державності. Такий висновок ґрунтується, зокрема, на тому, що сусідні держави називали вихідців із усіх земель русами, тому звертали увагу на їхню єдність. Незважаючи на певні «проросійські» оцінки, аналізований підручник цілком вкладається у схему уявлень про взаємовідносини руських князів.

Про входження та розвиток білоруських земель у складі Русі докладно описано у підручнику Юрія Бохана для 6-го класу (видано у 2016 р.)<fnref n="37" />. Відзначимо, що ці описи вказують на сприйняття влади Києва як досить чужорідного елементу. Автор стверджує, що білоруські племінні князіства увійшли до складу Стародавньої Русі (або Київської Русі) під впливом завойовницької політики норманів-Рюриковичів (наприклад, князь Рогволод у нього – варязький володар)<fnref n="38" />. З іншого боку, окремий параграф присвячено «Стародавній Русі – спільній державі східних слов’ян». У цьому матеріалі йдеться про спільні риси, які стали підґрунтям формування такої єдності: панування династії Рюриковичів, єдина церковна організація, господарські заняття, торгові зв’язки, близькість походження тощо<fnref n="39" />. Привертає увагу також той факт, що білоруські землі, за визначенням у вказаному підручнику, виявилися поділені між іншими князівствами. Зокрема, ідеться про те, що Турівське князівство тривалий час перебувало під особистою владою київських князів. Землі радимичів також підпорядковувалися Києву, а пізніше стали набутком чернігівських володарів і частково – смоленських (Смоленськ сприймається іноземною територією, можливо, через небажання сваритися

<footnote n="37">³⁷ Бохан Ю. М., Цемушаў С. М. Гісторыя Беларусі са стараражытных часоў да канца XV ст.: вучэб. дапам. для 6-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. мовай навучання: у 2 ч. Ч. 1 / пад рэд. Ю. М. Бохана. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2016. С. 73–142.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Там само. С. 74–76.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ Там само. С. 78–79.</footnote>
із російською владою). Берестейщина ж належала до Волинського князівства<fnref n="40" />. Тож може скластися уявлення про те, що Білорусь опинилася у фазі бездержавного розвитку віддавна, а її «суверенна територія» обмежувалася єдиним князівством із центром у Полоцьку.

Цікавим є огляд наступного періоду роздробленості. У цей час сформувалися окремі удільні Полоцьке, Мінське, Вітебське, Друцьке та інші князівства. Автор досить докладно характеризує їх розвиток і, що важливо, взаємини із Києвом: великі князі змушені були силою упокорювати спадкоємців полоцької династії та включати їхні землі до своїх орбіт впливу. Окремі огляди присвячені також тим білоруським землям, що опинилися у складі інших гілок династії Рюриковичів: смоленської, чернігівської, волинської<fnref n="41" />. Вони здійснені без державницьких претензій і навіть без згадок про етнічні землі. Особливо наголошено на значенні богослова Кирила Турівського (прибл. 1130 – після 1182), який став одним із найбільших святих Білорусі.

Окремо можна наголосити на важливих практичних речах в організації навчального процесу. Зокрема, досить практичним є поділ великого курсу середньовічної історії на декілька книг. Тож перша половина курсу присвячена викладу історії до монгольського нашестя, тоді як друга — опису подій у наступні часи. Такий варіант у дечому перегукується із російською (радянською) практикою, яка також відома з історіографії. Мовиться про розуміння Русі як єдиного організму до початку монгольської навали із подальшим відокремленням російської, української та білоруської народностей. Хоча такий підхід має політичне підґрунтя, він корисний з іншого боку: великий обсяг матеріалу краще докладно подавати у двох рівнозначних частинах підручника, що мають приблизно однакові обсяги.

<footnote n="40">⁴⁰ Там само. С. 77.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Там само. С. 87–106.</footnote>
Такий практичний досвід міг би бути корисним в українських реаліях і дати можливість докладніше зупинятися на важливих проблемах державного розвитку України-Руси.

Вказані основи у розумінні білоруської історії середньовічного часу збереглися також у наступних підручниках. Зокрема, згадуваний Юрій Бохан разом із Степаном Темушевим у 2023 р. стали авторами іншого підручника для 6-го класу<fnref n="42" />. Відзначимо, що він написаний уже російською мовою, хоча за своєю структурою цілком відповідає попередньому виданню 2016 р. Як зауважують дослідники педагогічних видань, така картина цілком відповідає білоруській традиції складання навчальних матеріалів, для якої характерні усталені лінійки навчальної літератури із часто незмінними авторами. Останні починали створювати необхідні тексти упродовж 1990-х років і продовжили це робити в пізніші періоди<fnref n="43" />. Нове видання 2023 р. містить декілька особливостей. Окрім мови, ідеться насамперед про обсяги – підручник замість двох частин уміщено в одній книзі. Унаслідок скорочення переглянуто також деякі елементи. Князя Рогволода не названо варягом (що можна зрозуміти як поступову відмову від «норманської теорії»)<fnref n="44" />. Його онук Ізяслав (981–1001), син княгині Рогнеди та Володимира Святославича (960/963–1015), більше не виділений у тексті підручника. Це можна прирівняти до видалення його із переліку важливих постатей середньовічної Білорусі, хоча на відновленні незалежності Полоцького князівства у 988 р. так само акцентовано. Скорочено й інформацію про князя Всеслава Брячиславича. Однак в описі подій XIII ст. зауважено

<footnote n="42">⁴² Темушев С. Н., Бохан Ю. Н. История Беларуси с древнейших времен до конца XV века / под. ред. И. А. Марзалюка. Минск: Изд. Центр БГУ, 2023. 224 с.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 429.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Темушев С. Н., Бохан Ю. Н. История Беларуси с древнейших времен до конца XV века. 224 с.</footnote>
литовського князя Міндовга із ремаркою про те, що саме під
впливом східних слов'ян почалося формування ВКЛ.

Відносини із Києвом подаються так само, як і у підручнику 2016 р., – як із іноземною державою. Варто відзначити, що для білорускої навчальної літератури згадки про київських князів (із акцентом на окремішності та наголосом на бажаннях захопити полоцькі чи турівські володіння) є цілком звичною картоною. З одного боку, ми маємо справу із досить цікавою концепцією розуміння єдності Русі, де провідна роль належала не стільки політичній силі (хоча про неї теж ідеться), як силі культурно-господарській. З іншого боку, усвідомлення незалежності окремих князівств виразно не суперечить російській версії історії із єдністю політичних процесів та існуванням єдиної держави.

Важлива деталь – на початку підручника 2016 р. уміщена мапа, де показано межі білоруських князівств та ВКЛ у контексті сучасних кордонів України, Білорусі та Росії<fnref n="45" />. Завдяки цьому можна наочно побачити, наскільки далеко поширювалися ці межі. У виданні 2023 р. ця мапа відсутня, хоча супровідний текст зазнав мінімальних змін. Причини такого рішення невідомі. Можливо, ішлося про скорочення обсягів видання (одна книжка замість двох). Щоправда, могло мати значення також небажання демонструвати підростаючому поколінню межі впливу колишніх середньовічних держав, що могло би засмутити політичне керівництво країни, яке тривалий час загравало із Кремлем.

Загалом, розуміння україно-білоруських контактів упродовж середньовіччя у викладі білоруських авторів підручників можна викласти у декількох пунктах. Насамперед взнаки дається специфічне розуміння періодизації історії Русі, що загалом подібне до російського. До монгольського нашестя розвиток білоруських Полоцького, Турівського та інших князівств

<footnote n="45">⁴⁵ Бохан Ю., Цемушаў С. М. Гісторыя Беларусі са старажытных часоў да канца XV ст. С. 8.</footnote>
уявлявся у спільності із «Київською Руссю». Це не заважало розглядати ці політичні утворення як цілком незалежні середньовічні країни, але після 1240 р. акцент у викладі історії почав зміщуватися до протистояння із хрестоносцями у Прибалтиці та встановлення контактів із литовськими князями, що надалі призведе до усвідомлення «білоруського сліду» в формуванні ВКЛ.

Із такої схеми можна підсумувати, що єдність українського, білоруського й російського народів у єдиній Русі була розбита монголами. Пропонований нарис історії співпадає із російськими наративами, які взяття й пограбування Києва 1240 р. вважають поворотним пунктом у минулому. Білоруські дослідники, особливо автори російськомовних підручників та посібників, так само вживають термін «русский» для характеристики руського населення. Термінологічна невизначеність, на нашу думку, призводить до формування хибних уявлень про Русь.

Упродовж ІХ–ХІІІ ст. взаємовідносини з Києвом та його володарями зображені як спроби приєднати Полоцьке князівство, знищити незалежність Турівської землі тощо. Історичні реалії епохи складні, але прагнення київських князів упокорити довколишні слов’янські племена – очевидні<fnref n="46" />. Водночас пояснення єдності Русі за таких обставин обґрунтовується культурними чинниками, торговими зв’язками, спільністю династичного правління. Усобиці розуміються не лише як внутрішнє протистояння між князями, а й як зовнішня агресія щодо білоруських земель, які мали своїх князів і не потребували чужинецької влади.

Такий наратив яскраво простежується у деяких підручниках, що використовуються для університетського вжитку. Наприклад, неодноразово можна натрапити на відомості про самостійний розвиток окремих білоруських земель-князівств. До

<footnote n="46">⁴⁶ Войтович Л. Княжа Доба на Русі (837–1492). Львів, 2021. Т. 1: Становлення імперії Русь (837–1054). С. 110, 112–114.</footnote>
того ж правителі сусідніх земель є відвертими супротивника-
ми. Формування ВКЛ, правління князів Міндовга, Войшелка,
Тройняти, Вітеня супроводжується описами відкритого проти-
борства із галицько-волинськими Романовичами<fnref n="47" />. Такі описи
дають можливість простежити, наскільки русько-українських
князів можна сприймати як агресорів, що прагнуть поширити
свою владу на литовські (білоруські) землі. Автори наголошу-
ють на монгольському чиннику в історії Галицько-Волинського
князівства, як перешкоді, що постійно «нависала» над Романо-
вичами, на відміну від литовських володарів, що не мали залеж-
ності від Орди<fnref n="48" />. Окремі описи можна вважати занадто худож-
німи. Зокрема, відомий епізод із убивством литовського князя
Войшелка містить досить неоднозначні подробиці. Так, авто-
ри стверджують, що сталося це під час зустрічі у Володимирі
1268 р.: у п'яному шаленстві князь Лев вихопив шаблю й зару-
бав Войшелка<fnref n="49" />. Насправді, такі подробиці з джерел невідомі –
князь Лев Данилович справді убив литовського володаря, проте
наскільки доречний образ «шаленого козака» – невідомо. Важ-
ливо, що литовські володарі у такому викладі матеріалу пере-
творилися, фактично, на білоруських, тому розглядаються як
частина білоруської історії.

Щоправда, виникає важливе запитання: чи присутня в описах середньовічних подій Україна? Автори білоруської навчальної літератури найчастіше вживають найменування земель-князівств. Із цієї причини з полоцькими та туровськими князями воювали київські, волинські, чернігівські володарі. У текстах вони не асоціюються із сучасною Україною – про це немає жодних вказівок. Окремі одиничні винятки – зауваження,

<footnote n="47">47 Крэнь І. П., Коўкель І. І., Марозава С. В. [і інш.]. Гісторыя Беларусі: у 2 ч. Мінск: РІВШ БДУ, 2000. Ч. 1: Са старажытных часоў да канца XVIII ст.: курс лекцый. С. 195–202.</footnote>

<footnote n="48">48 Там само. С. 195.</footnote>

<footnote n="49">49 Там само. С. 197–198.</footnote>
що деякі володіння турівських чи пінських правителів сьо-
годні є у складі України, наприклад Чарторийськ. Тож серед-
ньовічне минуле не проєктується на сучасність. Це досить
штучно поєднується із поширеною тезою про Русь – спільну
батьківщину українського, білоруського та російського на-
родів. Окрім того, можна помітити тенденцію до додатково-
го обґрунтування єдності руських земель під владою Рюри-
ковичів, чому у підручниках зазвичай присвячують окремий
параграф. Для української сучасної навчальної літератури та-
кий підхід – досить рідкісний. Зазвичай, єдність княжих ча-
сів описують декількома реченнями, акцентуючи на тому, що
навіть у часи роздробленості Київ відігравав провідне стано-
вище у житті Русі<fnref n="50" />. Білоруські дослідники, як бачимо, обра-
ли інші підходи та методи.

Також можна підтвердити висновки науковців щодо малої
кількості білоруських героїв середньовічної історії, саме із на-
голосом на національному корінні<fnref n="51" />. Так, містяться безпосеред-
ні вказівки на те, що Полоцьке князівство було першою біло-
руською державою. Однак у навчальних матеріалах останніх
років Рогволода та його наступників, Єфросинію Полоцьку,
Кирила Турівського та інших історичних постатей, не нази-
вають білоруськими. Акцентовано на князівсько-територіаль-
ному походженні, і учням з абітурієнтами запропоновано са-
мостійно ототожнювати їх із етапами самостійного розвитку
Білорусі. Загалом у проаналізованих підручниках запропоно-
вано визначення «білоруські землі», яке, як зазначалося, зву-
чить більш аморфно.

Українські історики і педагоги наголошують на українсько-
му корінні Русі та її правителів. Цьому присвячені не тільки

<footnote n="50">50 Наприклад, див.: Гісем О., Мартинюк О. Історія України: підруч. для 7-го кл. закл. загал. серед. освіти. Харків: Ранок, 2020. С. 61.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 428.</footnote>
підручники, але й окремі видання для шкільного вжитку<fnref n="52" />. Ще на початку 2000-х років у підручниках з історії України для 7-х класів уживали назву Українське королівство<fnref n="53" />. Відзначимо, що подібні оцінки були поруч із відповідними досягненнями української історіографії, яка на початку XXI ст. почала відроджувати та вводити до вжитку концепт королівства Русі, хоча й у менш барвистому обрамленні<fnref n="54" />. Поступове впровадження нового для шкільного навчання та історичної пам'яті терміна стало важливою віхою. Укладачі навчальних матеріалів пояснювали: «Коронація Данила стала важливою подією політичної історії України. З цього часу не лише фактично, а й юридично Галицько-Волинське князівство набуло статусу самостійної Української держави ... Саме королівство ... в очах європейської громадськості було державою руського народу, Руссю, спадкоємницею Руської імперії»<fnref n="55" />. І хоча для сучасної навчальної літератури подібні патетичні оцінки менш притаманні, наголос на існуванні Русі-України зберігся і досі застосовується у формуванні навчальних програм та їх методичного наповнення.

Очевидно, таке наповнення в українських реаліях з'являються під тиском внутрішніх і зовнішніх обставин, зокрема розв'язаної російським авторитарним режимом війни, що триває від 2014 р. Для білоруських істориків, що повинні зважати на політичне сьогодення своєї країни, подібні погляди не притаманні. Тож теза про Русь як про спільну державу для східних слов'ян продовжує активно застосовуватися. Щоправда, звинувачувати

<footnote n="52">52 Наприклад, про князя і короля Данила Романовича (1201–1264) див.: Васильків І. Д., Паршин І. Л., Островський В. В. Перший український король: посібник серії «Шкільна бібліотека» для 7-го класу закладів загальної середньої освіти. Тернопіль: Астон, 2020. 160 с.</footnote>

<footnote n="53">53 Смолій В., Степанков В. Історія України: Давні часи та середньовіччя. Пробний підручник для 7-го класу. Київ: Освіта, 2001. С. 198.</footnote>

<footnote n="54">54 Войтович Л. Галич в політичному житті Європи ХІ–ХIV століть. Львів, 2015. С. 320–326.</footnote>

<footnote n="55">55 Смолій В., Степанков В. Історія України... С. 203.</footnote>
білоруських авторів у подальшому поширенні відвертих московських міфів також особливо не потрібно. Наприклад, відомий сюжет про «шапку Мономаха» справедливо розвінчаний як вигаданий. Автори навіть дозволили собі зауважити, що цей артефакт виготовили у XIV ст. східні майстри, тож їхній виріб не був дарунком візантійського імператора київському князю Володимиру Мономаху, тим більше він не означав символічну передачу візантійської влади Києву, а потім – Москві<fnref n="56" />. Однак сталося це «за літописною легендою», а не за вказівкою московських володарів, які активно збирали та правили доступні літописи.

Розуміння історії ВКЛ також підпорядковане наведеній вище періодизації формування навчальних матеріалів. Якщо ще на початку 1990-х років це величне політичне об'єднання трактували як білорусько-литовську державу, то уже після приходу до влади О. Лукашенка її розуміли чи не винятково як країну «литовських феодалів». Щоправда, у сучасних підручниках ВКЛ – це важлива складова білоруської історії. Відповідно змінювались також українські конотації. Якщо на першому етапі українці загалом начебто не брали участі у соціально-політичному житті, то в оновлених версіях підручників після подій 1994–1995 рр. на долю українського та білоруського населення ВКЛ випали лише потерпання від національно-релігійного гніту. Сучасні автори підручників вважають українців, білорусів, литовців, поляків рівносильними учасниками формування ВКЛ, які визначали його національно-соціальний та конфесійний розвиток і мають право вважати державу історично «своєю»<fnref n="57" />. Такий підхід виглядає досить продуктивним, хоча також містить окремі важливі аспекти.

<footnote n="56">⁵⁶ Евтухов И. О., Федосик В. А., Темушев С. Н. [и др.]. История средних веков V–XIII вв. 6 класс: хрестоматия / под ред. И. О. Евтухова, В. А. Федосика. Мозырь: Белый Ветер, 2015. С. 154.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ Варонін В. Беларускія землі ў складзе Велікаго Княства Літоўскага (сяредзіна XIII – сяредзіна XVI ст.). 7 кл. Мінск, 2010. С. 6; Батуріна С. Украіна у білоруських підручниках з історіі. С. 430.</footnote>
Дослідники відзначають, що середньовіччя (XIV–XV ст.) – це надзвичайно романтизований час у білоруському національному наративі, навіть у тому вигляді, у якому він існує сьогодні. Щоправда, формування авторських концепцій цього періоду не відбувалося ні в 1990-х, ані в 2000-х роках зокрема й через периферійність епохи Гедиміновичів для авторів і дослідників. У 1990-х роках, незважаючи на окремі спроби наголосити на важливості правління князя Ольгерда та його синів, актуальність білоруського чинника у Грюнвальдській битві та досягнення великого князя Вітовта, відчутних змін не відбулося. Проте здебільшого наратив XIV–XV ст. – це топос збирання земель ВКЛ за класичною схемою: захоплення, договір, династичний шлюб. До сьогодні це поняття не переглядалося в білорусській історії історіографії<fnref n="58" />.

Згадані оцінки виглядають дещо непослідовними, оскільки розробки тематики ВКЛ вказують на усвідомлення небхідності розуміння цього періоду для шкільного вжитку. Щоправда, процес поширення литовської влади загалом підпорядкований зазначеній схемі; про участь білоруського боярства інформації не знаходимо. Однак оцінки щодо самого ВКЛ – різні. З одного боку, окремо вживаються радянські кліше про феодалів та розширення їхньої влади. Проте популярнішими є модерніші підходи до розуміння литовсько-білоруської спадщини.

Насамперед привертає увагу спроба трактування ВКЛ як білоруської держави. В історіографії цей концепт утвердився завдяки дослідженням історика Миколи Єрмоловича, який ще 1989 р. поставив під сумнів доцільність існування класичного радянсько-російського бачення створення ВКЛ, де литовці начебто захоплювали руські землі Рюриковичів. На його думку, ця версія мала стати законною підставою для

<footnote n="58">58 Любы А. Падручнікі па гісторыі Беларусі... S. 179.</footnote>
Москви надалі висувати претензії на київську спадщину<fnref n="59" />. Натомість об’єднавчий імпульс в об’єднанні західноруських і балто-литовських земель у єдину державу автор навдав Поніманській Русі і насамперед Новогрудському князівству. Місто Новогрудок було першою столицею держави, а його старовинний герб «Погоня», зрештою, перетворився на символ ВКЛ. Визнаючи поліетнічність ВКЛ, М. Єрмолович однак найменше визнавав роль литовців у формуванні князівства, називаючи його білоруським. Зокрема, до такого висновку він дійшов на основі уживання у цій державі руської мови, права, засвоєння здобутків православної культури. Упродовж численних наукових дискусій, присвячених питанням утворення ВКЛ, він погодився на компромісне формування – «Білорусько-литовська держава»<fnref n="60" />. Такий досить романтичний напрям став важливою основою для утворення нового погляду на білоруську історію, яка частково представлена також у підручниках для шкільного та університетського вжитку.

У 1363 (1362) р. відбулася битва з татарами на Синіх Водах (нині – р. Синюха, притока Південного Бугу), яка докорінно змінила долю українського народу. Незважаючи на чисельну перевагу, татари зазнали поразки і залишили на місці бою багато вбитих та полонених і втекли на південний схід. У погонні за розбитими татарами воїни Ольгерда дійшли до північних берегів Чорного моря. Українські землі: Волинь і Поділля, визволені з-під ординського ярма, стали частиною ВКЛ, отримавши шанс на нормальний економічний і культурний розвиток. Із земель колишньої Київської Русі практично вся південно-західна половина увійшла до складу України<fnref n="61" />.

<footnote n="59">⁵⁹ Шевченко Н. Білорусько-Литовська держава... С. 56.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ Там само. С. 58.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ Крэнь І. П., Коўкель І. І., Марозава С. В. [і інш.]. Гісторыя Беларусі: у 2 ч. Ч. 1. С. 213.</footnote>
Якщо Русь вважали «колискою» для білоруської історії, то існування ВКЛ, яке реалізувалося через півтора століття після дроблення Полоцького і Турівського князівств, стало часом політичного «дорослішання»<fnref n="62" />. Сама ж історія ВКЛ, що з'явилося внаслідок поєднання військової потуги балтських племен із економічною та політичною силами білоруських слов'ян, сформована з точки зору суб'екта історичного процесу. З цієї причини ВКЛ розуміється як білоруська держава, що протистояла Московщині рицарськими орденами у Прибалтиці. На початку існування вона боролася і співпрацювала із Галицько-Волинською державою. Власне, на тлі такого протистояння білорусько-литовська держава консолідувалася та утвердилася на політичній арені<fnref n="63" />.

Водночас процес формування ВКЛ і його історичний розвиток упродовж XIII–XIV ст. має значно більше героїв. Щоправда, належність їх до Білорусі також прямо не зазначається: мовиться як про литовських володарів, так і про воєвод та князів із Гродна чи Пінська. Так само невелика кількість згадок безпосередньо про Україну й українців. На прикладі шкільного підручника 2023 р. помітно: окремі згадки містяться про роль галицько-волинських Романовичів; вказано про те, що більшість українських земель (власне, українських, а не руських!) опинились у складі ВКЛ після перемоги 1362 р. над ординцями біля Синіх Вод; описано, що участь у битві біля Грюнвальда взяли воїни з України тощо<fnref n="64" />. На тлі згадок про Польщу, Литву і Білорусь ці короткі записи губляться. Якщо, наприклад, Ягайло (1362–1434) зауважений як литовський князь, а Ядвіга

<footnote n="62">⁶² Штыхов Г., Бохан Ю., Краснова М. История Беларуси (вторая половина XIII – вторая половина XVI в.). 7 класс. Минск, 2009. С. 5; Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 430.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 430.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Темушев С. Н., Бохан Ю. Н. История Беларуси с древнейших времен до конца XV века. С. 124, 127, 154.</footnote>
(1374–1399) – як польська королева, то князь Володимир Ва-
силькович (після 1247–1288) – тільки як «волинський»<fnref n="65" />. Мож-
ливо, мовиться про те, що учні самостійно повинні виявляти
етнічну приналежність тогочасних володарів.

Згадуються також окремі українські міста, які, однак, у тексті навчальної літератури не вказані саме як українські. Наприклад, ілюстрацією для військової політики князя Вітовта (1350–1430), його успішних дій проти ординців у Причорномор’ї вказано європейський рицарський шолом, знайдений поблизу Києва. Хоча картинка має підпис-питання (пропонується подумати, яким чином цей шолом міг загубитися)<fnref n="66" />, розташування такого матеріалу сприймається неоднозначно, не кажучи вже про українські контексти цієї археологічної знахідки.

Можна навести також приклад досить «оригінального» розуміння слов’янства та його історії. Якщо із середньовічною епохою слов’яни розглядалися крізь призму відомого поділу на східних, західних та південних, то у пізній середньовічний період XIV–XV ст. цей розподіл значно звужується. Наприклад, укладачі виокремили розділ, присвячений «Слов’янам Пізнього Середньовіччя», що можна вважати цілком вдалим кроком. Однак щодо наповнення такого розділу можна висловити певні зауваження: із дев’яти параграфів сім присвячено різним аспектам життя й устрою «Московської Русі», тоді лише фрагментарно увага присвячена Польському та Чеському королівствам<fnref n="67" />. Розташування таких акцентів досить несподіване, хоча би з точки зору подальшої інкорпорації білоруських земель до складу Литовської, а потім і Польсько-Литовської

<footnote n="65">⁶⁵ Темушев С. Н., Бохан Ю. Н. История Беларуси... С. 138, 150.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Там само. С. 165.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Федосик В. А., Евтухов И. О., Темушев С. Н. История средних веков XIV–XV вв. 7 класс: хрестоматия / под ред. И. О. Евтухова. Мозырь: Белый ветер, 2015. С. 258.</footnote>
держави. Хоча цьому періоду більша увага присвячена у курсах з історії Білорусі, дисципліни Всесвітньої історії могли демонструвати ширші огляди різних проблем, а не тільки формування і становлення Московського князівства.

Підручники для університетського вжитку демократичніші у трактуванні ВКЛ, що приводить окремих авторів як до підтримки М. Єрмоловича, так і до протилежних оцінок його теорій. Зокрема, стверджується навіть, що ВКЛ не було створено лише предками сучасних білорусів та литовців, тому воно не було ні білорусько-литовською, ні литовсько-білоруською державою. ВКЛ – це поліетнічна держава чотирьох основних народів – білоруського, російського, українського і литовського (у такій послідовності!), де слов'яни займали приблизно 11/12 території та становили орієнтовно 80 % населення країни. Литовці у цій державі були етнічними меншинами. Тому ВКЛ можна називати литовсько-руською чи русько-литовською державою, як це стверджувалося у дореволюційній російській та радянській історіографії<fnref n="68" />. Окремі автори використовують також більш «проруські» теорії. Зокрема, можиться про те, що литовці декларували принцип «старину не руйнувати», зберігали місцеві закони, недоторканність прав і власності місцевих феодалів, міщан, духовенства, підсудність їх тільки своїм судам, самостійність під час укладання торгових угод. За 100 років свого стрімкого зростання ВКЛ, від Міндовга до Гедиміна, невелике князівство в Понеманні приєднало сусідні території, заселені слов'янами та балтами, і перетворилося на потужну країну<fnref n="69" />. Автори зауважували: «Під “Руссю” тут розуміли Середне Подвиння та Подніпров'я. Саме “руські” (білоруські та українські землі) зробили це князівство великим, збагативши його своїми традиціями

<footnote n="68">⁶⁸ Новик Е., Качалов И., Новик Н. История Беларуси... С. 69.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси: пособие. Минск: БГУ, 2013. С. 49.</footnote>
державного існування, політичного, економічного та культурного розвитку. Ці землі багато в чому визначали внутрішню та зовнішню політику Литви. Східнослов’янське населення князівства називало свою державу Руссю, а себе – “руськими”. Жителів Північно-Східної Русі вони іменували по столицях їх земель і князівств: тверичі, псковичі, піддані Московської держави – московити»<fnref n="70" />. Для посилення та розширення своєї держави Гедимін використовував різні способи: династичні союзи, угоди з місцевим боярством і, безумовно, військову силу, але загалом цей процес проходив порівняно мирно, оскільки умови приєднання могли задовольнити найвпливовівіші верстви місцевого населення: боярство, городян та (із деякими застереженнями) Церкву. Водночас уже далі у тексті ті самі автори стверджують, що ВКЛ сформувалося як федерація народів Білорусі, Литви, України та Росії. Тому це була держава балто-східнослов’янська зі значним переважанням східнослов’янської території, населення, політичних, соціальних, економічних та культурних традицій<fnref n="71" />. Тож, як бачимо, думка про Литовську державу як частину російської історії досить популярна (автори лише перераховують «росіян» у різних послідовностях). Напевно, більше мовиться про суспільну єдність, яка походила зі спільної «колиски трьох братніх народів», але переросла із політичного розвитку держави у певну культурну спільність (про це йтиметься під час розгляду історії Речі Посполитої).

Стосовно такого досить широкого трактування ВКЛ можна сперечатися. Однак навіть на цьому прикладі помітно, що етнічні означення для студентських підручників значно чіткіші, хоча й не позбавлені колишніх досить стереотипних оцінок. Зокрема, перемогу над Тевтонським орденом під Ірюнвальдом у 1410 р. автори вказаного університетського підручника

<footnote n="70">⁷⁰ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси... С. 49–50.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Там само. С. 59.</footnote>
описали так: «Натомість великий внесок у перемогу зробили
предки поляків, литовців, українців, росіян, чехів, татар та ін-
ших народів. Сьогодні практично неможливо визначити кон-
кретний внесок кожного народу у досягнення перемоги, тому
найбільш правильною оцінкою історичної події 1410 р. було
б твердження про те, що під Грюнвальдом перемогла дружба,
військове братство східних і західних слов’ян, а також інших
народів, які брали участь у битві»<fnref n="72" />. Схожі конотації присут-
ні також у навчальній літературі для університетського вжит-
ку: «Поруч з оршанськими, мстиславськими, смоленськими,
вітебськими, полоцькими, волковиськими, новогрудськими,
пінськими, городенськими, слуцькими, віленськими та інши-
ми білоруськими полками хоробро воювали українські хоруг-
ви – Руська, Луцька, Краменецька, Володимирська, Київська»<fnref n="73" />.
З огляду на історичну перспективу, найбільшим одержувачем
вигоди була Польська корона. Подібні ж оцінки, виконані у
дусі протистояння «одвічній» німецькій загрозі, мають більше
спільного з ідеологією укладачів підручника, ніж із реальністю.

Однак складно не зауважити, що становлення ВКЛ через
усі перевидання та переписування підручників зберігає ком-
поненти білоруського походження мови. Це пов’язано з утвер-
дженням думки про початкове ядро державності Великого
князівства у Новогрудському князівстві, м. Новогрудка як
місця хрещення та коронації князя Міндовга. У білоруських
підручниках акцентується на білорусько-литовському (відпо-
відно слов’яно-балтійському) типі держави. Складова спільної
боротьби із зовнішньою експансією є вирішальною для збере-
ження багатонаціональності та поліконфесійності держави, а
як наслідок – формування толерантного суспільства на біло-
руських землях цієї епохи.

<footnote n="72">⁷² Новик Е., Качалов И., Новик Н. История Беларуси... С. 88.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Крэнь І. П., Коўкель І. І., Марозава С. В. [і інш.]. Гісторыя Беларусі: у 2 ч. Ч. 1. С. 237.</footnote>
Отже, місце українців у ВКЛ у білоруських підручниках більш виразне. Незважаючи на те, що ключовий акцент зроблено на розумінні ВКЛ як держави, у якій ключову роль відігравали білоруси та литовці, окремі екскурси вказують на активну участь українців (безпосередньо, українців, а не руських тощо) у державно-політичному житті. Навчальна література для студентів докладніша у цьому вимірі, хоча не позбавлена впливу існуючих у Білорусі кліше, що часто відображають погляди історіографічної школи радянського часу. Подальше існування таких поглядів в українській історичній думці переглянуто: дослідники дійшли висновку про штучність багатьох конструкцій, які, на жаль, досі трапляються у білоруській навчальній літературі. Мовиться, зокрема, і про можливість називати українську княжу добу саме українською. Такого спрямування у білоруській педагогічній думці не спостерігається ні у шкільних підручниках, ні у навчальній літературі для університетського вжитку.

Христина Меренюк
РОЗДІЛ 2. ПЕРІОД РЕЧІ ПОСПОЛИТОЇ
В УКРАЇНСЬКІЙ ІСТОРІЇ

Доба Речі Посполитої в українській історії – складний для
інтерпретації період. З одного боку, існує можливість просте-
жити розвиток суспільно-політичних та культурних процесів
в умовах домінування іноземних еліт, з іншого – можливим є
вектор пошуку ролі й місця русько-української знаті у того-
часному управлінні. Ці вектори однаково рівнозначно сприй-
маються в українській історіографії, звідки вони поширилися
також на навчальну літературу. Формування Речі Посполитої,
незважаючи на усі труднощі такого визначення, намагаються
представити як державу не двох, а трьох народів. Окремі «де-
колонізаторські» зусилля спрямовані на інтеграцію в україн-
ську історію правлячих верств: якщо із литовською елітою, яка
користувалася руською мовою та сприйняла православ’я, було
простіше, то спроби пристосувати до «українського ґрунту»
польських можновладців перебувають у початковій стадії<fnref n="74" />.
Білоруські підручники на цьому тлі є досить добрим матеріа-
лом для порівняння, оскільки руські князівства Рюриковичів
тут розділили долю українських земель, опинившись, зокре-
ма, під владою Гедиміновичів. Відмінність полягає у тому, що
білоруські князівства продовжували перебувати у складі ВКЛ,
тоді як Волинь, Київщина, Галичина, Поділля та інші володін-
ня русько-українських князів і бояр від Люблінської унії опи-
нилися у складі Польського королівства (у межах об’єднаної
з литовцями Речі Посполитої).

<footnote n="74">⁷⁴ Наприклад, див.: Михайловський В. Наші королі – Reges Nostri. Володарі та династії в історії України (1340–1795). Київ: Темпора, 2023. 432 с.</footnote>
Унії в білоруській та українській історії надзвичайно важли-
ві для розуміння розвитку цих земель. Люблінська унія 1569 р.
та Берестейська унія 1596 р. стали своєрідними вододілами,
які ознаменували поширення європейських впливів у релігії
та культурі, інтеграцію до народного мистецтва, реакцію міс-
цевих православних середовищ. Тож, аналізуючи образи укра-
їнської історії у сучасних білоруських підручниках, неможли-
во оминути увагою, наскільки вони об'єктивно представлені
на тлі розгортання історії польсько-литовської державності
періоду XVI–XVII ст.

Важливою проблематикою у навчальній білоруській літера-
турі є тема Берестейської унії 1596 р. Оцінювання цієї важливої,
зокрема і для українського культурного життя, події розходить-
ся: від позитивного ставлення і сприйняття її ролі як прогресу
у сфері співжиття католицького та православного світів у Цен-
трально-Східній Європі до висловлення відверто деструктив-
них думок, зокрема як фактор іноземного поневолення у галу-
зі культурного світу. Причина таких оцінок – те, що у сучасних
білоруських підручниках православ'я визначається як основний
релігійний чинник розвитку віросповідання білоруського насе-
лення у ранньомодерний період. Щоправда, у старших підруч-
никах частково відзначено також те, що існували й позитивні
аспекти від запровадження унії для білоруського й українсько-
го населення ВКЛ, що полягали й у можливостях збереження
культурних особливостей східного слов'янства на противагу
полонізації, яку пов'язують із католицтвом<fnref n="75" />.

Увагу до такого аспекту прийнято пояснювати особливіс-
тю білоруської історіографії, яка стосовно висвітлення історії
ХVI ст. має певні особливості. Білоруські дослідники вважа-
ють, що концептуально династична історія не отримала роз-
витку в місцевій історіографії ні в ХХ ст., ні на початку ХХІ ст.
Із цього приводу ні Ягеллонам на великокнязівському престолі,

<footnote n="75">⁷⁵ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 430.</footnote>
ні династії Вазів не було присвячено комплексного дослідження. З іншого боку, оцінка періоду кінця XIV–XVI ст. перебуває під значним впливом оцінок уній, укладених між ВКЛ і Королівством Польським – у підручниках виокремлюють Кревську, Віленсько-Радомську, Городельську, а потім і Люблінську унії. Останню прийнято розглядати як складний інтеграційний план щодо об’єднання двох держав. Вступ великого князя Владислава Ягайла на польський королівський престол і вступ на Велике князівство короля Казимира Ягеллончика входять у комплекс зв’язків між двома державами. Особисті та державні унії мають достатньо розмиту оцінку ефективності – якщо вони призводили до перемог, це сприймалося позитивно, якщо ж призводило до зміни суспільно-політичного вкладу Великого князівства – трактувалося як катастрофа<fnref n="76" />. Варто відзначити, що такі погляди дещо резонують із українськими підручниками, у яких політичній складовій й участі русько-українських еліт в ухваленні рішень присвятили немало уваги.

Щоправда, у сучасних білоруських підручниках ВКЛ перетворено на важливий етап білоруської історії. У старшій традиції, що частково успадкована та переосмислена, українське населення не було складовою частиною Литовської держави, проте надалі воно, як і ранньомодерні білоруси, потерпало від національного й релігійного гніту. Таке поєднання призвело до формування компромісних висновків. Українці, білоруси, литовці, поляки вважаються етнічною основою, що мешкала на теренах ВКЛ, вони визначали його національне і релігійне обличчя, вважаючи Польсько-Литовську державу «своєю»<fnref n="77" />.

Білоруські укладачі навчальної літератури, складається враження, більше дослухаються до традиційного погляду М. Грушевського про відсутність русько-української еліти XV – першої половини XVII ст.: «Переважна маса руського

<footnote n="76">⁷⁶ Любы А. Падручнікі па гісторыі Беларусі... S. 165.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 430.</footnote>
боярства – все що було значнійшого в нім, тоне в польській шляхетській масі, що одиноко репрезентує сі землі на зверх. Руське пятно має тепер тільки селянство, маломіщанство, духовенство – верстви, що ані в державнім житю, ані в місцевій самоуправі землі не мали голосу. Руський нарід живе далі, але тільки як етнографічна маса, а не нація. Руська справа сходить на саму релігійну справу. Церква руська – се одинока інституція, що носить виразну національну фірму»<fnref n="78" />. Увага до культурно-релігійного життя як вияву національного призвела до формування окремих параграфів із тлумаченням та висвітленням особливостей втілення унійних переговорів та перетворень.

У старших білоруських підручниках, однак, бачимо окремі оригінальні наукові елементи, які в українській шкільній літературі не зауважені. Наприклад, велика увага була надана передумовам унійного зближення Православної та Католицької Церков. У 1439 р. відбувся Флорентійський Вселенський Собор (Італія), де вперше було оголошено унію, але православне населення і духовенство ВКЛ не підтримали це об’єднання. Ідею унії неодноразово висували великі князі литовські. Це питання набуло великого значення після хрещення Литви за католицьким обрядом у 1387 р. Унаслідок цього «феодали-католики» та католицьке духовенство зайняли панівне становище в країні, що викликало невдоволення православного населення. Тому княжа влада хотіла через церковну унію об’єднати феодалів ВКЛ, розширити зв’язки із Західною Європою. Наприклад, цього хотів князь Вітовт. За цього до німецького м. Констанц як очільник посольства був направлений Київський митрополит Григорій Цамблак (1364–1451/1452). У 1418 р. тут відбувся Вселенський Собор, але переговори

<footnote n="78">⁷⁸ Грушевський М. Історія України-Руси: у 10 т. Ню Йорк: Книгоспілка, 1955. Т. 5: Суспільно-політичний і церковний устрій і відноси-ни в українсько-руських землях XIV–XVII в. С. 25.</footnote>
про унію не увінчалися успіхом<fnref n="79" />. «Руський слід» цього XVI Вселенського Собору навіть в українській історіографії представлений неналежним чином<fnref n="80" />, тоді як у підручниках він зазвичай відсутній. Водночас основна ідея авторів досить актуальна, оскільки вказує на тяглість процесу ухвалення унії, зокрема демонструє, що ідея єднання Церков не утворилася на порожньому місці, а стала наслідком тривалого процесу ведення міжконфесійного діалогу. Реалізувати її на практиці було украй складно.

Надалі автори білоруської навчальної літератури констатують, що лише після утворення Речі Посполитої ідея церковної єдності знову набула нової актуальності. Цьому сприяв реформаторський рух. Виникнення протестантизму також уможливило формування уніатської (Греко-Католицької) Церкви. Окрім того, певні сили були зацікавлені в церковній унії. Насамперед ініціатором об'єднання був католицький Рим. Під вплив римських пап потрапили значні території Європи. У результаті Реформації низка країн набула ознак протестантизму, а Балканський півострів захопили турки-мусульмани. Щоб компенсувати ці втрати, Католицька Церква прагнула розширити свій вплив на Сході за рахунок православних земель. Реалізувати це вдалося перетворенням Православної Церкви часів ВКЛ на Греко-Католицьку. Окремо акцентовано на зацікавленості ієрархів Православної Церкви, які прагнули набути політичних прав, рівних до католицького духовенства. Цікаво, що білоруські автори наголошують на постатях українських

<footnote n="79">79 Див.: Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, другая палова XVI – канец XVIII ст. 8 клас: падручнік. Мінск: БДУ, 2010. С. 56.</footnote>

<footnote n="80">80 Войтович Л. Галич у політичному житті Європи ХІ–ХIV століть. Львів, 2015. С. 435–444; Паршин І. «Острозький епізод» Констанцького собору (1414–1418). Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка. 2016. Вип. 1. С. 10.</footnote>
ієрархів – Іпатія Потія (1599–1613) і Кирила Тарлецького (прибл. 1540/1550–1607)<fnref n="81" />, які відомі українським учням.

Так само вказано на особливості підготовки унії, появу полемічної літератури, згадано князя Костянтина Острозького як захисника православних, акцентовано на ідеях Петра Скарги, який пропонував встановити залежність київського митрополита від Папи Римського, зверхність Риму над православними за умов збереження колишньої обрядовості<fnref n="82" />. У підручниках зауважено, що після прийняття унії Київська митрополія вийшла з підпорядкування Константинопольському патріарху. Православна Церква на території ВКЛ була заборонена, а її парафії стали унійними. Оригінальним додатком стала підвищена увага до розширення уніонізму, що сприймалося негативно. Щоправда, нова Церква серед колишніх православних мала і прихильників. Лише протягом 1596–1597 рр. у ВКЛ було закрито 20 православних церков і 12 монастирів, що спричинило антиунійні настрої серед православної шляхти, міщан і селян. Вони почали організовувати православні братства в містах (Могильов, Орша, Вітебськ, Полоцьк, Мінськ). Їх члени виступали проти католицизму, унії та протестантства, брали активну участь у церковно-релігійних суперечках<fnref n="83" />. Хоча схожі процеси відбувалися також на українських землях під Польською Короною та у складі ВКЛ<fnref n="84" />, проте автори підручників на цьому не наголошували. Варто зазначити, що важливим ідентифікатором є саме наголос на православ’ї як частині національної приналежності. Окрім певних географічних прив’язок, інших «білоруських» наголосів не здійснено.

<footnote n="81">⁸¹ Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі... С. 56–57.</footnote>

<footnote n="82">⁸² Там само. С. 57.</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Там само. С. 58.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Ісаєвич Я. Братства та їхні школи. Шкільництво уніатів. Історія української культури: у 5 т. Київ, 2002. Т. 2: Українська культура XIII – першої половини XVII століть. С. 552–554.</footnote>
У навчальній літературі старшої традиції досить докладно описано подальшу релігійну боротьбу православних та уніатів. Справа дійшла до насильницьких дій з обох сторін. Укладачі білоруських підручників вказують на окремі деталі. У 1609 р. на Іпатія Потія з шаблею кинувся віленський православний братчик Іван Тупека. У 1623 р. жителі Вітебська вбили уніатського архиєпископа Йосафата Кунцевича (1580–1623), якого за жорстокість прозвали «душохватом». Він силою насаджував унію на території Полоцької єпархії, де Православна Церква мала глибоке давнє коріння. Міщани скаржилися на нього («Той самий полоцький єпископ п'ять років тримає запечатаними церкви в Орші і Могильові, в Полоцьку і Вітебську немає ні церкви, ні дому, де дозволено богослужіння в місті. Тому в неділю та в інші свята громадяни повинні слухати службу в полі за містом, навіть без священика, тому що йому заборонено жити в місті та його околицях»), але зазнали покарання: Вітебськ втратив магдебурзьке право, ратуша була згруйнована, 19 осіб було страчено<fnref n="85" />. Такий портрет св. Йосафата Кунцевича має помітні упереджені характеристики<fnref n="86" />. Водночас він з'явився на сторінках білоруських підручників через розуміння унії як «чужого» для місцевого населення, яке, очевидно, не повинно існувати й у сучасності. У підручниках старшої редакції, що виходили друком у часи «до Лукашенка», особливих негативних характеристик унії не знайдено<fnref n="87" />. Не перераховано також утиски православних городян. Тож ці процеси були віднайдені «спеціально» для написання нової педагогічної літератури (тут їм виділено також досить великі обсяги тексту).

<footnote n="85">⁸⁵ Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі... С. 58.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Kuncewicz (Kunczyc) Jan Jozafat (ok. 1580–1623). *Polski Słownik Biograficzny*. Wrocław; Warszawa; Kraków; Gdańsk: W-wo Polskiej Akademii Nauk, 1971. T. XVI/2, zesz. 69. S. 181–182.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Лойка П. Гысторія Беларусі. Вучэбны допоможнік для 7 класа серэдняй школы. Мінск: Народная аскета, 1993. С. 87–89.</footnote>
Частково зазначену вище думку можна підтвердити таки-
ми описами. Швидке поширення Унійної Церкви автори пояс-
нювали її підтримкою з боку верховної влади країни. Унійне
духовенство докладало багато зусиль для того, щоб Греко-Ка-
толицька Церква була тісно пов'язана з повсякденним жит-
тям простолюду. У храмовому богослужінні використовували
польську, церковнослов'янську, білоруську і навіть латинську
мови. Контактуючи з селянами та міщанами, використовували
білоруську «говірку». Щоправда, верхівка унійного священства
не змогла здобути прав, якими користувалося католицьке ду-
ховенство. Майже до кінця свого існування унійне духовен-
ство Речі Посполитої не було представлене в Сенаті країни.
Державна влада вважала Греко-Католицьку Церкву другоряд-
ною. Унія, на думку укладачів навчальних текстів, не об'єдна-
ла суспільство, а навпаки його роз'єднала<fnref n="88" />. Численні народні
виступи змусили короля Речі Посполитої відновити Право-
славну Церкву в Україні: у 1632 р. митрополитом Київським
було призначено Петра Могилу (1596–1647), високоосвічено-
го церковно-політичного діяча. Православним дісталося три
єпархії (Луцька, Перемишльська, Могильовська), а уніатам –
чотири (Володимирсько-Брестська, Холмська, Пінсько-Турів-
ська, Смоленська) і Полоцьке архиєпископство<fnref n="89" />. Відзначення
Петра Могили та його досягнень – важлива риса, щоправда,
на сторінках білоруських підручників вона жодним чином
не ідентифікується із Україною. Можливо, автори сприйма-
ли його як певну культурну постать, що однаково важлива
для української та білоруської історій. Водночас навіть прямі
вказівки на назви земель та міста «уникають» їх української
праналежності. Такий підхід може зберігати певну ідею за-
перечення існування сучасних націй «домодерності», проте

<footnote n="88">88 Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі... С. 59.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ Там само.</footnote>
ймовірно мовиться про небажання акцентувати навіть на бі-
лоруському етнічному елементі, не кажучи уже про елемент
український. Розуміння Русі як певної «колиски трьох братніх
народів», на перший погляд, не зникає зі сторінок білорусь-
ких підручників. Щоправда, уже йдеться не стільки про певне
політичне об'єднання, як про культурну спільність, що опи-
нилася під чужоземним пануванням і стала ареною для про-
сування чужинецьких ідей.

Окремі ідеї про непотрібність Унійної Церкви поширені в
університетських навчальних середовищах. Зазначається, що
позитивне сприйняття уніатської ідеї було поширене серед бі-
лоруських істориків упродовж 1920-1930-х років. Зокрема, вва-
жалося, що унія стала знаком, що відрізняє білорусів від поль-
ських католиків та московських православних, єдиною опорою
білоруської культурної самобутності, білоруської нації. Розви-
ваючи ці погляди, багато білоруських дослідників вважають,
що Уніатська Церква з часом стала формою самовизначення
білорусів на прикордонні інших культурних цивілізаційних
систем, набула значення білоруської національної Церкви. Іс-
нувала навіть думка, що уніатство як синтез західної та східної
tradiciй найбільше відповідає менталітету і національному ха-
рактеру білорусів. Проте такі оцінки Уніатської Церкви супе-
речливі. Для однозначних висновків про прямий зв'язок унії
з етнічними процесами немає надійних підстав. Відтак, підво-
дять сучасні оглядачі, існувала лише тенденція перетворення
уніатства на національно-білоруську Церкву, але історичні об-
ставини, що склалися, не сприяли цьому. Немає об'єктивних
умов для відродження уніатства і в сучасній Білорусі. Спроби
певних громадських сил відродити Уніатську Церкву, зробле-
ні в 1990-ті роки, виявилися нежиттєздатними й безуспішни-
ми<fnref n="90" />. Це відверто контрастує з оцінками українських авторів

<footnote n="90">⁹⁰ Досить докладний огляд історіографії із відповідними висновками див.: Дмитрачков П. История Беларуси. С древнейших времен до</footnote>
підручників, які дотримуються протилежних думок, зокрема
і щодо значення Унійної Церкви. Наприклад, відзначено, що у
ХVІ ст. більшість вірян сприймала прихильників унії як зрад-
ників батьківської православної віри, проте згодом саме гре-
ко-католикам випала можливість стати духовним центром у бо-
ротьбі українства за своє соціальне й національне визволення<fnref n="91" />.

Картина з негативним сприйняттям Берестейської унії та її
наслідків не завжди була настільки однозначною. Наприклад,
ще упродовж 1990-х років вважалося, що ближче до кінця
ХVIII ст. орієнтовно три чверті сільського і міського населення
Білорусі були уніатами. Так склалося історично, що унія, яка
розпочалася як політична акція прокатолицького керівництва
Речі Посполитої, стала одним із факторів виживання білорусь-
кого етносу. Уніатська Церква перетворилася на осередок збе-
реження мовної та культурної традиції білорусів, ставшипе-
решкодою для каталізації і поляризації білоруського міста та
села. Православна Церква XVII–XVIII ст., натомість, не дала
вагомих прикладів заступництва за права білорусів. У право-
славних храмах не допускалося використання народної мови.
Водночас православ'я освячувало загарбницькі війни Росій-
ської держави проти Речі Посполитої, у яких страждав також
білоруський народ<fnref n="92" />. Існування таких поглядів – дійсний при-
клад того, наскільки політична складова змінила погляд біло-
руських істориків.

Очевидно, на тлі таких трансформацій актуальними лиша-
ються погляди К. Івангородського про заполітизованість сучас-
ної білоруської історіографії, що можна пояснити втягненням

<footnote>конца XVIII в.: учебно-методический комплекс для студентов исто-
рических специальностей. Могилев, 2015. С. 164–166.</footnote>

<footnote n="91">91 Щупак І. Я., Черкас Б. В., Бурлака О. В. та ін. Історія України: під-
ручник для 8 класу закладів загальної середньої освіти. Київ: УОВЦ
«Оріон», 2021. С. 186.</footnote>

<footnote n="92">92 Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 89.</footnote>
істориків в ідеологічну боротьбу<fnref n="93" />. Історики не змогли встановити загальні правила гри, які б дали змогу професійному історичному співтовариству зберігати певну дистанцію від політичних процесів. Рух офіційної білоруської історіографії у фарватері державної політики від середини 1990-х років із часом перетворив її на виконавицю волі режиму О. Лукашенка. Відновлення радянських парадигм не сприяє відновленню та передачі історичної істини, особливо зважаючи на те, що він має диплом історика<fnref n="94" />.

У сучасній білоруській навчальній літературі спостерігається тенденція до розуміння православної культури як важливої складової у білоруських землях. Зокрема, відзначено, що Православна Церква ВКЛ мала декілька впливових білоруських центрів, і митрополити мали свої резиденції не лише в Києві та Вільні (сучасному Вільнюсі), але й у Новогрудку та Мінську. А полоцький архиєпископ посідав друге місце після митрополита в церковній іерархії. Окремо акцентувалося на тому, що у ВКЛ на той час було багато православної шляхти і навіть магнатів. Вони дбали про Православну Церкву, будували нові церкви та монастирі. Православні магнати часто займали високі посади, користувалися повагою і довірою великих князів литовських. Окремо виділяли К. Острозького (1460-1530), який підтримував Православну Церкву і на власні кошти побудував багато храмів. У 1498 р. новогородський намісник Олександр Ходкевич (1475-1549) заснував на Підляшші Супрасльський монастир. Пізніше він став одним із найвідоміших православних монастирів країни. Православна Церква у ВКЛ намагалася зберегти давні духовні та культурні традиції народу, забезпечити їх передачу від старих до нових

<footnote n="93">⁹³ Івангородський К. Сучасна білоруська національна історіографія... С. 93.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Там само.</footnote>
поколінь<fnref n="95" />. Відзначимо, що походження Ходкевичів в українській історіографії прийнято називати руським, тоді як князі Острозькі так само є частиною української історії<fnref n="96" />. Характерно, що у підручниках не наголошено на національній, але відзначено лише їхню релігійну приналежність.

У сучасних виданнях зменшено кількість згадок про окремих осіб, обмежено описи обставин ухвалення Берестейської унії. Відзначено, що питання об'єднання Католицької і Православної Церков порушувалося великими князями протягом кількох століть. У 1570–1590-х роках особливої актуальності набула ідея церковної унії, у чому були зацікавлені як православні, так і католики, оскільки окремо не могли протистояти реформаційному руху. Саме він відбивар віруючих з обох таборів<fnref n="97" />. Надалі вказані постаті Петра Скари, Іпатія Потія та Кирила Тарлецького, що також відомі з української історії.

Порівняння із відповідними матеріалами українських підручників для шкільного вжитку засвідчило цікаву тенденцію: на відміну від білоруського навчального матеріалу, українські автори досить відкрито вказують на зацікавлення українсько-білоруських церковних кіл в унійній політиці. Зокрема, проблему церковної унії обговорювали представники Папи Римського із українсько-білоруською православною знаттю. Останні прихильно ставилися до можливого об'єднання за умови, що воно відбудеться на рівноправних засадах. Завдяки унії знать прагнула оновити Православну Церкву, наблизити її до потреб часу. Українсько-білоруські православні їпископи, прихильні до об'єднавчих починань, вбачали у цьому процесі

<footnote n="95">⁹⁵ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст.: вучэб. дапам. для 7-га кл. устаноў агул. сярэд. адукацыі з беларус. мовай навучання / пад рэд. В. А. Вароніна, А. А. Скеп'ян. Мінск: Выд. цэнтр БДУ, 2017. С. 34–35.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Войтович Л. Княжа доба на Русі: портрети еліти. Біла Церква: Вид. О. Пшонківський, 2006. С. 512.</footnote>

<footnote n="97">⁹⁷ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 94.</footnote>
шлях до подужання кризи у православному світі. Вони вважали, що завдяки цьому позбудуться принизливої для духовенства залежності від торгово-ремісничого люду, об'єднаного в братства. Українсько-білоруська православна знать сподівалася, що унія сприятиме досягненню православними фактичної рівності в правах із католиками в Польсько-Литовській державі, що дасть змогу православним ієрархам, як і католицьким, отримати політичне представництво в сенаті<fnref n="98" />. Проведення таких паралелей демонструє, що українські дослідники та методисти значно вільніше оперують національними категоріями й не бояться вказувати на спільність україно-білоруських інтересів, чого уникають у Білорусі. Такий процес можна пояснити впливом сучасного політичного становища, у якому опинилася білоруська історіографія й автори шкільної навчальної літератури.

Описи культурного життя білорусів упродовж XVI–XVII ст. схожі на матеріали українських підручників з історії відповідного періоду. Насамперед мовиться про інтеграцію європейської доби Відродження та Бароко у білоруський культурний світ. Йдеться про нерозривний процес ітенсивного й тривалого приєднання до західноєвропейського культурного простору. На практиці це втілилося передусім у книгодрукуванні та освіті як домінуючих процесах для XVI–XVIII ст. Для шкільної історії Білорусі актуальною є проблематика книжкової культури, яка складається зі змістового наповнення (наприклад, доба полемічної літератури, що притаманно також українським освітнім виданням) та візуального змісту (книжкова гравюра, також знана з українських шкільних курсів). Відповідні параграфи щодо розвитку культури XVIII ст. повністю присвячені архітектурі білоруського (віленського) бароко та його трансформації в класицизм, що можна порівняти з актуалізацією українського козацького бароко. Щоправда, білоруські підручники

<footnote n="98">⁹⁸ Наприклад, див.: Гісем О., Мартинюк О. Історія України: підруч. для 8 кл. закл. загал. серед. освіти. Харків: Ранок, 2021. С. 24–25.</footnote>
містять і деякі риси, які не притаманні сучасним українським
аналогам. Наприклад, просвітницька діяльність ордену єзуїтів
постає ключовою у розкритті відмінностей історичного шля-
ху простору Московської держави від Центрально-Східної Єв-
ропи Речі Посполитої. Навіть головна сполучна особа – герой
«братства білоруського і російського народів» Симеон Полоць-
кий – акцентовано постає як випускник Віленської єзуїтської
школи та особа, яка зробила свій внесок у виховання росій-
ського царя Петра Олексійовича<fnref n="99" />. Для сучасних українських
видань такі погляди нехарактерні – після окупації Кримського
півострова, задовго навіть до початку повномасштабного ро-
сійського вторгнення у 2022 р., певні «сервілістичні» сюжети
в українських підручниках були затерті. До того ж стосовно
Московського царства не вживається назва «Росія», від чого
в українських реаліях відмовилися ще давніше.

Водночас у білоруських матеріалах значно більше уваги при-
ділено проблемі поширення уніатства та кривдам, яких зазна-
ло місцеве населення. У новішому підручнику також вказано,
що прихильники унії користувалися підтримкою королівської
влади. Вони сподівалися, що церковна унія не зустріне опору.
Вважалося достатнім, щоб єпископи та священники присяга-
ли новій вірі та Папі Римському. Мирному розвитку подій за-
вадили насильницькі методи, які почали застосовувати унійні
єпископи, хоча православні парафіяни та священники почали
приймати унію. Особливою жорстокістю вирізнявся полоцький
архиєпископ Й. Кунцевич. Православні скаржилися не тільки
на те, що в них відібрали храми. Полоцький архиєпископ за-
бороняв вінчати, хрестити дітей і ховати померлих за право-
славним обрядом. Насильницькі методи діячів Унійної Церкви
викликали обурення православних, особливо в містах. До не-
вдоволених приєдналася частина православних священників,

<footnote n="99">⁹⁹ Любы А. Падручнікі па гісторыі Беларусі... С. 169–170; Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 158–159.</footnote>
міщан і шляхти, які не прийняли церковної унії. Замість єпископів, які підписали унію, православні обрали нових. Одним із них був Мелетій Смотрицький (1577–1633). Вони звернулися до віруючих, відданих православ’ю, єпископи закликали не пускати уніатів у міста, храми, не допускати богослужінь. Міститься також сюжет про убивство Й. Кунцевича<fnref n="100" />. Хоча на національній приналежності усіх «дійових осіб» не наголошується, вони мають значення також для української історії. Особлива увага до представників унійного духовенства не зникла й надалі фігурує у підручниках із негативними конотаціями. Урахування цього аспекту дає змогу припустити, що саме православ’я вважається важливим базисом для становлення та розвитку білоруської культури. Це різнить білоруські підручники від українських, у яких Уніатська (від XVIII ст. – Греко-Католицька) Церква має об’єктивніше висвітлення.

Університетські курси з історії Білорусі також вказують на широке зацікавлення проблематикою утвердження Берестейської унії. Характерно, що згадки про Україну та українські землі тут трапляються частіше. Наприклад, Петро Дмітрачков навів ґрунтовний аналіз наукової літератури із вказаної проблематики, визначив проблемні елементи у трактуванні переговорів про форми й методи реалізації унії. Він відзначав, що, незважаючи на різні оцінки цього процесу у середовищі дослідників, ніхто з сучасних спеціалістів не виправдовує те насильство, яким супроводжувалося встановлення уніатства в Білорусі та Україні. Не заперечується й зацікавленість Ватикану в унії, яку він розглядав як засіб наближення і навіть переведення православних жителів Речі Посполитої в католицьку віру. Щоправда, й сама Унійна Церква для поляків була непотрібна й сприймалася лише як шлях для поповнення числа пастиви. Тому незадоволення єднанням церков висловлювали не тільки православні, але й представники

<footnote n="100">¹⁰⁰ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 97–98.</footnote>
середнього й вищого польського католицького кліру, які були би не проти навіть розірвати існуючу угоду<fnref n="101" />. Хоча Ватикану у XVI ст. не існувало (радше, мовиться про Римський апостольський престол), варто вказати на те, що автор намагався висвітлити складні процеси поширення унійної віри у несприятливих обставинах. Також відомі досить небезпечні уявлення про підтримку Уніатської Церкви білоруськими та українськими національно-радикальними істориками<fnref n="102" />. Безперечно, політична складова має своє значення в історії, однак також не варто перебільшувати її роль для написання підручників.

Водночас варто зауважити, що у навчальній білорусській літературі для університетського вжитку акцент на національному компоненті значно більший. Відтак автори вільніше оperують поняттями «українські землі», «білорусські землі» тощо. Це дає змогу здобувачам освіти не тільки зорієнтуватися географічно, але й визначити, про які землі у політичному сенсі мовиться. Тож обриси появи нової християнської Церкви прив'язані не тільки до географічної, але й до політичної складової, що робить навчання простішим та ефективнішим. Появу більшої свободи у тлумаченні можна пояснити тим, що, напевно, до шкільних підручників, які затверджуються на міністерському рівні, увага з боку редколегій значно більша. Університетські курси з історії, хоч і можуть мати певне спрямування, усе ж володіють більшою демократичністю й відповідають навчальним програмам рівня вищої школи. Окрім того, складні питання релігійної ідентифікації та самоідентифікації навіть на рівні студентів-першокурсників пояснювати простіше, ніж для учнів 7-го класу середніх загальноосвітніх шкіл.

Формування Речі Посполитої (укладення Люблінської унії) у білоруських підручниках описано досить докладно. Зовсім

<footnote n="101">¹⁰¹ Дмитрачков П. История Беларуси... С. 164.</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² Там само. С. 165.</footnote>
нескладно побачити паралелі між матеріалом, який присутній в українських підручниках для шкільного вжитку. Так, умови унії стали головним питанням на вальному Люблінському сеймі. Переговори почалися у січні 1569 р. і тривали майже пів року. Проти самої ідеї угоди між державним союзом виступили делегати від ВКЛ із Миколою Радзивілом Рудим (1512–1584) як очільником. Вони виступали за укладення військового союзу та проведення спільної зовнішньої політики. Польська сторона наполягала на інкорпорації (включенні) Речі Посполитої до складу Королівства Польського. Польські шляхтичі прагнули отримати нові землі та посади в Речі Посполитій. Під їхнім тиском король Сигізмунд II Август (1520–1572) вимагав від послів від ВКЛ погодитися на запропоновані умови. На знак протесту частина послів князівства залишила Люблін. Тоді польська шляхта зуміла передати від Сигізмунда II Августа Королівству Польському Підляшщя, Волинь, Київщину і Поділля<fnref n="103" />. Схожі описи подій містяться і в українських підручниках, де також наголошено на протидії частини литовської еліти, яка навіть готувалася до військового протиборства із поляками<fnref n="104" />. Характерно, що автори наводять уривки із промов учасників тих подій – литовських можновладців. До того ж в українських підручниках цитують князя Костянтина Вишневецького, у білоруських – Яна Ходкевича. «Національне коріння» цих осіб засвідчує позицію тогочасних білоруської й української еліт, які як руські елементи Литовської держави захищали її права та самостійність.

Існує також уявлення про різні позиції звичайної шляхти та магнатів, але на цьому наголошено вже у літературі для

<footnote n="103">¹⁰³ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 56–57.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Щупак І. Я., Черкас Б. В., Бурлака О. В., Власова Н. С., Галушко К. Ю., Кронгауз В. О., Піскарьова І. О., Секиринський Д. О. та ін. Історія України: підручник для 8 класу... С. 14–17.</footnote>
університетського вжитку. Шляхта з білоруських та українських повітів на польовому сеймі під Вітебськом 13 вересня 1562 р. відправила великому князю Сигізмунду II Августу акт із проханням укласти унію з Польщею, щоб мати спільні з польською шляхтою сейми, разом обирати короля та великого князя, разом захищатися від ворогів і, головне, користуватися однаковими правами з польською дорогою. Проти унії з Польщею виступала частина ради, яку очолив Микола Радзивіл Чорний, віленський воєвода, канцлер і земський маршал. Таким чином, білоруська й українська шляхти були за унію з Польщею, а магнати виступали проти, прагнучи збєрегти цілком незалежну державу<fnref n="105" />. Спільність у позиції білоруської та української знаті частково розрита також у шкільних підручниках.

Водночас у старших підручниках містяться окремі пасажі, які вказують на те, що українські землі сприймалися як частина ВКЛ, а отже – білоруської історії. Описуючи антикраківські настрої у середовищі литовської шляхти, автори зазначали, що це виявлялося як у словах, так і у вчинках панівної верстви ВКЛ. У листі оршанського старости Філона Кміти-Чорнобильського (1530–1587) до трокського каштеоляна Остафія Воловича (1520–1587) згадано про важливість вираження позиції литовців, зокрема і щодо захисту місцевої руської мови від поляків. Ще різкіше проти пропольської політики Сигізмунда Августа, останнього короля з династії Ягеллонів, за якого була укладена унія, литовська шляхта виступила в «Промові Мелешка», яка датується 1589 р.: «Геть Сигізмунда короля! З народом також нема чого рахуватися, бо Підляшщя і Волинь втратили свої, потураючи ворогові»<fnref n="106" />.

<footnote n="105">¹⁰⁵ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси. С. 110.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 47. У деяких університетських курсах з історії переходу українських земель до складу Польської Ко-</footnote>
Такий погляд відкриває можливості для здійснення цікавого порівняння. Рішення Люблінського сейму в українських підручниках часто проаналізовані з огляду на роль русько-української шляхти. Наприклад, можна прочитати думку про те, що після отримання звісток про приеднання до Королівства Польського волинська шляхта скликала окремий сейм, на якому підтримала ідею приеднання, але спромоглася скласти свій привілей, у якому домоглася приєднання до Корони ще й Київського воєводства. Водночас тут наведено уривки із праць української дослідниці Наталії Старченко та польського історика Генріка Літвіна, що безпосередньо вказують на участь русько-української знаті як свідчення їх суб'єктності у тогочасному політичному житті¹⁰⁷. У сучасних (на відміну від старших) білоруських підручниках наголосу на участі місцевої ранньомодерної еліти у переговорах не бачимо. Загалом процес створення Речі Посполитої досить знеособлений у національному контексті: якщо українські автори підручників звертають увагу на досягнення русько-українських еліт, то у білоруських підручниках такого не бачимо. Невеликий виняток – перелік державних мов, які залишалися у вжитку в Речі Посполитій. У Польському королівстві залишалася латина, тоді як у землях ВКЛ – старобілоруська мова¹⁰⁸. Досить цікаве уточнення, оскільки в українських реаліях мову більше вважають або просто руською, або здебільша русько-українською. Сумнівно вважати таку оцінку упередженою, однак варто пам'ятати також про білоруський вектор розвитку руської мови.

рони присвячено цілий розділ. Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси. С. 111–112.

107 Щупак І. Я., Черкас Б. В., Бурлака О. В. та ін. Історія України: підручник для 8 класу... С. 16; Також див.: Mereniuk K., Parshyn I. MEDIІ AEVI in Ukrainian School Textbooks: Modern Paradigms and Contextual Analysis. Futurity of Social Sciences. 2024. Vol. 2 (1). P. 4–27.

108 Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 59.
Розуміння руської мови як старої білоруської вказує на складову частину існуючої педагогічної концепції, що тягнулася ще з 1990-х років. Зокрема, відзначалося, що у частині Польсько-Литовської держави «шляхетні люди» приставлявся селянам і городянам, які належали насамперед до білоруського населення. Однак до «панства» на білоруськах, як і в усьому ВКЛ, землях належали також «тутешні» землевласники. Вони зазнали полонізації, але їх самосвідомість ще навіть упродовж XVII–XVIII ст. залишалася литвинською. Один із маркерів «литвинства» – вживання старої білоруської мови<fnref n="109" />.

У підручниках наголошено на важливості для історії будь-якого народу мови, що має найважливіше значення. Авори пояснювали, що завдяки мові один народ відрізняється від іншого, що впливає на самобутність. Водночас білоруський народ також мав свою мову, яка в історичних джерелах називається руською. Це ріднить її з українською та російською мовами, оскільки предки цих народів також користувалися нею, проте у XIV–XVI ст., незважаючи на загальну назву, мови трьох народів уже відрізнялися між собою. Старобілоруська мова отримала першість серед мов ВКЛ, тож нею укладалися найважливіші офіційні документи, зокрема Статути ВКЛ та великокнязівські привілеї<fnref n="110" />. Любов до своєї мови та наголос на її значенні – досить позитивна річ, на якій справді варто голосити у шкільних підручниках. Заслуговує уваги також порівняння з українською мовою, яка також розвивалася у той час своїм шляхом. Хоча концепція «братніх народів» продовжує функціонувати, у ній є місце для висвітлення окремих характеристик народного розвитку.

Ще одним культурним елементом, який привертає увагу, є вертеп. У білоруському варіанті він називається «батлейка» – це

<footnote n="109">¹⁰⁹ Лойка П. Гыстория Беларусі. С. 55.</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 111.</footnote>
народний ляльковий театр у формі дерев'яної скрині зі сценою, поширений на білоруських, українських і польських землях. Спочатку із його допомогою ставили біблійні сцени під час різдвяних свят. Назва походить від місця народження Ісуса Христа – Вифлеєма, або Батлеєма по-білоруськи<fnref n="111" />. Зауваження про поширення цього явища досить цікаве, оскільки не в усіх українських підручниках вказується про розповсюдження вертепу також на білоруських теренах.

Загалом формування Речі Посполитої і у білоруських підручниках подано досить неупереджено, наголошено на визначальній ролі шляхти (насамперед польської) у цьому процесі. Водночас привертає дослідницьку увагу загальний наголос – опис періоду у підручнику з білоруської історії схожий на сторінки підручника з всесвітньої історії. Докладна увага до політичних процесів розвитку ВКЛ та Королівства Польського не має певних «національних рис». Лише розглядаючи господарський і адміністративний устрої, автори повертаються до проблематики життя селянства та городян. Очевидно, що вихідці з таких станів належали саме до білоруського народу. Загальний огляд історії Речі Посполитої містить і певні українські елементи. Наприклад, у 1604 р. самозванець Лжедмитрій І (1581/1582–1606) очолив наймане військо і козаків у поході на Москву<fnref n="112" />. Хоча про хід боротьби проти Московії (яка у білоруських підручниках зветься Росією) описано, значення козацтва у цій боротьбі більше не акцентується.

Термінологічний словник проаналізованого підручника містить також загальне визначення поняття «козак». Укладачі навчального тексту зазначили, що так називали особисто вільне населення південних (окраїнних) земель Речі Посполитої. Основним їхнім обов'язком була військова служба та охорона державного кордону. Водночас характерною рисою козаків

<footnote n="111">¹¹¹ Там само. С. 201.</footnote>

<footnote n="112">¹¹² Там само. С. 69.</footnote>
була відданість православній вірі<fnref n="113" />. Білоруські автори не ста-
ли вдаватися у деталі походження цього слова, його появи в
історичному вжитку тощо. Хоча увага до такого важливого
елементу української історії заслужена, згадка про «окраїну»
(очевидно, її ототожнюють з Україною) спантеличуе. У свідо-
мості проросійських читачів згадки про «окраїну» формують
неприйнятне ставлення до української історії як елементу ро-
сійської «глухомані». Однак тут укладачі мали на увазі край
слов’янського світу Речі Посполитої, що може бути доречні-
шим поясненням.

Термін «українний» в українській історіографії пояснюють також із такої точки зору. Зокрема, від 1569 р. так позначали належність певних територій до порубіжних воєводств Коро- ни Польської, пізніше – Речі Посполитої загалом. До того ж, на думку Тараса Чухліба, назву «Україна» у Польсько-Литовській державі застосовували, по-перше, для відокремлення істори- ко-етнографічного краю, у межах якого проживав «руський народ», по-друге – для поступового витіснення із тогочасної офіційної документації назви «Русь», тобто для формуван- ня узагальнюючого поняття, яке мало замінити звернення до руської спадщини. У королівській канцелярії та постановах Сейму Речі Посполитої термін «Україна» географічно позна- чав терени Київського та Брацлавського воєводств, але також в окремих випадках поширювався на інші землі – Руське, Во- линське, Подільське воєводства Речі Посполитої. Зважаючи на такий обіг, від останньої третини XVI ст. – 1630-х років тер- мін «Україна» поступово ставав уже вповні офіційною полі- тичною назвою, до чого спричинилося ухвалення Люблінської унії 1569 р.<fnref n="114" />. Тож термінологічний аспект у білоруських під-

<footnote n="113">¹¹³ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 203.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ Чухліб Т. Поширення назви «Україна» в офіційному дискурсі Речі Посполитої як один із наслідків Люблінської унії 1569 р. Український історичний журнал. 2019. № 4. С. 4–23.</footnote>
ручниках не позбавлений реальних історіографічних основ, здійснених також українськими спеціалістами.

Також опис причин появи козацтва як соціального феномену у білоруських підручниках пов'язаний із соціальними конфліктами. Зокрема, пояснюється, що військово-політичні події, економічні перетворення XVI – початку XVII ст. призвели до зростання соціальних конфліктів. Містяни скаржилися на існування та розширення юридик (міських територій, що підпорядковувалися приватним власникам, зазвичай шляхті), жителі яких не сплачували податки до міської скарбниці. Почасті шали сутички між представниками різних конфесій. Коли скарги до влади про порушення законів не давали результатів, виникали конфлікти між багатими міськими верхівками, магістратами та міською біднотою. Унаслідок цього міська біднота, як і селяни, тікала до козаків на Запорізьку Січ. Підсумовується, що так відбувалося покозачення<fnref n="115" />. Відповідний пасаж супроводжується ілюстрацією, на якій зображено козака XVII ст.<fnref n="116" /> – однак із зовнішнього вигляду він більше подібний до московського стрільця відповідного періоду. В іншому підручнику читаємо, що антикріпосницькі настрої білоруських селян були добре відомі в Україні від тих же біженців на Запорізьку Січ, козаків – «русинів і литвинів» за походженням<fnref n="117" />.

Зображення козаків у навчальній літературі країн-сусідів України, до слова, є досить складною проблемою. Світлана Батуріна, наприклад, відзначала цікавий зразок ілюстрації до польського підручника. Мовиться про малюнок XVIII ст., який відобразив сучасні уявлення про цей стан, а також певним чином віддзеркалив і підсумував описи Козаччини в сучасних польських підручниках. Тож на малюнку присутній образ

<footnote n="115">¹¹⁵ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 86.</footnote>

<footnote n="116">¹¹⁶ Там само.</footnote>

<footnote n="117">¹¹⁷ Крэнь І. П., Коўкель І. І., Марозава С. В. [і інш.]. Гісторыя Беларусі: у 2 ч. Ч. 1. С. 499.</footnote>
озброєного козака з конем, який сидить при шинку, тримаю-
чи мішок із срібними чашами, хрестами тощо, які походять,
очевидно, із пограбованого ним костелу<fnref n="118" />.

Пояснення для шкільного вжитку може відрізнятися від
тих термінів, якими оперують під час навчання у вищій школі
Білорусі. В університетських підручниках козацькому питан-
ню та його генезі присвячено більше уваги. Насамперед стис-
ло охарактеризовано причини незадоволення та появу пер-
ших козацьких виступів. Йдеться про помітне невдоволення
жителів східнослов’янських земель, яке стало збільшуватися
вже з кінця XVI ст. Це вплинуло на появу низки активних со-
ціальних протестів селян, міських бунтів, повстань запорізь-
ких козаків. Перший значний виступ запорізьких козаків від-
бувся в 1591–1593 рр. під керівництвом гетьмана Криштофа
Косинського (1545–1593). Як вказано у білоруських текстах, у
1595–1596 рр. «на Україні» спалахнуло повстання козаків, яке
очолив Северин Наливайко (1560–1597), воно стало ще біль-
шим виступом і охопило південні та південно-східні землі Бі-
лорусі, зокрема також район Могильова<fnref n="119" />. Увага до появи та
перших кроків українського козацтва дещо схематична та по-
верхова, проте варто пам’ятати, що білоруські підручники ма-
ють бути присвячені місцевій історії. Зважаючи на своєрідну
роль Козаччини у XVII ст. для білоруських земель, пояснен-
ня щодо появи цього явища справді потребують хоча би ла-
конічних вказівок.

У контексті згадок про козацтво привертає увагу також звов-
рот «на Україні», який вжито в університетському підручнику.
Навчальна література, за якою навчаються у білоруських шко-
лах, не містить подібних зворотів. У білоруськомовних текстах

<footnote n="118">¹¹⁸ Батуріна С. Образи української історії в дидактичній літературі країн-сусідів. Академічні й доакадемічні образи української історії. Київ, 2012. С. 506.</footnote>

<footnote n="119">¹¹⁹ Докладніше див.: Дмитрачков П. Істория Беларуси. С. 215–216.</footnote>
трапляється «ва Україне»<fnref n="120" />. Цікаво, що в російськомовних підручниках, які так само використовуються для викладання у школі, мовиться про «в Україні», «в Україну» тощо<fnref n="121" />. Невеликий аспект, який у реаліях російського вторгнення та агресивної російської пропаганди усе ж демонструє ставлення до України із належною, насамперед політичною, «орфографією». Зважаючи на те, що підручники для шкіл редагують на вимогу відповідного міністерства, вживання російського «на», як можна припустити, не підтримується на офіційному рівні.

Загалом варто погодитися з висновками про те, що іноді білоруська історіографія та шкільна література ідуть на явні поступки національному наративу. Так, упродовж 1990-х років почав формуватися підхід до державотворення ВКЛ як багатонаціонального та федеративного утворення, а отже, свідомо «повна» назва держави, на якій слід було акцентувати, становила дві складові частини – Велике Литовсько-Руське і Жемойське князівства (Білорусь проти Литви). Проте принцип першої половини 1990-х років у порівняно нетривалій «боротьбі» за першість у спадку Великого князівства змінюється термінологічною уніфікацією і вживається просто ВКЛ. Періодично з XIII ст. у текстах підручників з'являється термін «Литовська держава», явно запозичений деякими білоруськими авторами з оповідань Володимира Пашуто чи Едварда Гудавічуса. Прочес мінімізації назви держави йде також через прикладну назву Річ Посполита Обох Народів, яка у 1990-х роках мала наголосити на невід'ємній складовій державного утворення, як-от Корони та Князівства (а Князівство – це переважно білоруські землі тощо). Однак у 2000-2010-х роках такий концепт стає

<footnote n="120">¹²⁰ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 116, 122, 177.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ История Беларуси, XVI–XVIII вв.: учеб. пособ. для 7-го кл. учреждений общ. сред. образования с рус. яз. обучения / под ред. В. А. Воронина, А. А. Скепьян; пер. И. В. Летунович. Минск: Изд. центр БГУ, 2017. С. 121–122, 138.</footnote>
неактуальним, адже вживання назви Річ Посполита за період 1569–1795 рр. поєднується в національному наративі з використанням терміна «довге» ВКЛ, який одночасно використовується для висвітлення місцевої політики чи ілюстрації т. зв. «литвинського сепаратизму»<fnref n="122" />. Безперечно, ця наукова дискусія впливала на написання педагогічної літератури, що мала охопити й такі погляди на минуле Білорусі.

Автори білоруських підручників свідомо вживають конструкцію Річ Посполита «обох народів», маючи на увазі литвинів та поляків. В українських реаліях така конструкція не застосовується, що, можливо, зумовлено додатковими пошуками русько-української ідентичності у часи XVI ст. – першої половини XVII ст. Складно визначити, чий погляд є об’єктивнішим. Хоча самі поляки визнають Хмельниччину як громадянську війну, усе ж вони пригадують нереалізовану Гадяцьку унію 1658 р. як єдину спробу трансформувати Річ Посполиту у державу «трьох народів» із Руським князівством як повноправним членом конфедерації<fnref n="123" />. Водночас ігнорування політичних прав козаків спричинило руйнівні наслідки для Речі Посполитої й у перспективі визначило її падіння<fnref n="124" />. Роль і місце України та її історії у цих процесах відчутні, проте в білоруських підручниках мовиться про литвинів як частину тогочасної еліти, що мала політичний вплив, але чи була вона білоруською?

Отже, Польсько-Литовський період у білоруській історії містить декілька важливих згадок про Україну, українські землі та населення. Насамперед йдеться про культурно-релігійне життя та велику увагу до укладання Берестейської

<footnote n="122">122 Любы А. Падручнікі па гісторыі Беларусі... S. 165.</footnote>

<footnote n="123">123 Кроль П. Річ Посполита Обох Народів. Польща – нарис історії / за ред. В. Менджецького, Є. Брацисевича; пер. з пол. І. Сварника. Варшава, 2015. С. 77–78.</footnote>

<footnote n="124">124 Там само.</footnote>
унії 1596 р. Білоруські автори вважають православ'я основою
своєї культури, тому акцентують на насильному нав'язуван-
ні об'єднання Церков, вказуючи на інтерес окремих право-
славних діячів, причетних до цього. Важливо, що саме такі
портрети і події описуються в українських підручниках з іс-
торії, де розставлено дещо інші акценти. Білоруські автори
наголошують на діяльності Іпатія Потія, Петра Скарги, уни-
каючи називати їх українцями, появі полемічної літератури
як реакції на зрушення у церковному житті. Однак вказів-
ки на національну приналежність відсутні у тексті загалом,
що прикметною особливістю білоруських підручників. Не-
гативно представлено постать Й. Кунцевича, роботу уніат-
ських діячів (хоча зазначено, що прийняття унії дало змогу
для діалогу із європейською культурою, окремих запозичень
і нововведень), які важливі для української історії. Натомість
укладачі підручників схвалюють постать П. Могили, проте
без особливих згадок про обставини відновлення православ-
ної митрополії у Києві. Зрештою, чіткої національної іденти-
фікації митрополита також немає (не згадано про його мол-
довське походження).

Відзначення П. Могили та його досягнень – важлива риса,
щоправда, на сторінках білоруських підручників вона жод-
ним чином не ідентифікується із Україною. Можливо, авто-
ри сприймали його як певну культурну постать, яка однако-
во важлива для української та білоруської історій. Водночас
навіть прямі вказівки на назви земель та міста «уникають» їх-
ньої української приналежності.

Окремі ідеї про непотрібність Унійної Церкви поши-
рені в університетських навчальних середовищах Біло-
русі. Зазначається, що позитивне сприйняття уніатської
ідеї було поширене серед білоруських істориків упродовж
1920–1930-х років. Зокрема, вважалося, що унія стала зна-
ком, який відрізняє білорусів від польських католиків та
московських православних, єдиною опорою білоруської куль-
турної самобутності, білоруської нації. Проте станом на сьо-
годні такої потреби в унійному духовенстві не існуе. Це до-
сить різко контрастує із оцінками українських спеціалістів,
які у підручниках для шкільного вжитку прямо зазначають,
що, незважаючи на початкове неприйняття унійної ідеї, Гре-
ко-Католицька Церква відігравала вагому роль у житті україн-
ців у майбутньому.

У контексті культурного розвитку акцентовано на важливо-
сті та поширенні старобілоруської мови, яку розуміють так само,
як руську. Це відрізняє сприйняття білоруських спеціалістів від
українських, які за таких самих обставин вважають офіційну
мову ВКЛ русько-українською. Загалом, зацікавлення у мовно-
му питанні очевидне, оскільки «литвинська» теорія, запозичена
з давнішої національної історіографії, вказує на важливість бі-
лоруської мови і культури у політико-соціальному житті Литов-
ської держави. Водночас «мовна проблематика» також актуаль-
на з іншої причини. Зокрема, для періоду XVI–XVII ст. терміни
«Україна», «український» та похідні від них вживаються значно
частіше (особливо у підручниках для університетського вжит-
ку). Щоправда, укладачі навчальних матеріалів використовують
конструкцію «в Україні», а не «на Україні», що притаманно ро-
сійським імперським виданням. Окрім того, використання сло-
восполучення «в Україні» однакове у підручниках, що написані
як білоруською, так і російською мовами.

Культурні впливи оцінювалися також як можливість для єд-
нання. В окремих нарисах міститься думка про появу історич-
ної перспективи об'єднання білорусів у єдиний етнос з україн-
цями, із якими їх поєднували спільна самоназва «Русь», спільна
мова і віра, близька культура<fnref n="125" />. Однак вона не була реалізова-
на, оскільки держава не регулювала цей процес, а також через

<footnote n="125">¹²⁵ Крэнь І. П., Коўкель І. І., Марозава С. В. [і інш.]. Гісторыя Белару-
сі: у 2 ч. Ч. 1. С. 313.</footnote>
приєднання українських земель до Польської Корони та появу власного політичного і культурного центру – козацтва. До католицького хрещення Литви цілком реальним було формування спільної білорусько-литовської етнічної спільноти. Предки латишів увібрали елементи білоруської культури, релігії, мови, права; культурний фонд білоруських предків у низці моментів значно переважав культуру етнічної Литви. Із кінця XVI ст. національно-культурний розвиток цих народів відбувався різними шляхами<fnref n="126" />. Причина цього явища – Люблінська унія, яка роз'єднала білоруську й українську землі та не дала їм можливості перерости в окрему спільність. Такий етнічний зарисдосить оригінальний на тлі інших підручників, виконаних у стилі дотримання концепції «трьох братніх народів».

Білоруські укладачі також вказали на участь руської шляхти в політичних процесах; утім і під час укладення Люблінської унії 1569 р. такі українські діячі, як князь Василь Острозький, представники роду Ходкевичів, згадуються поруч із литовськими родами Радзивілів чи Сапег, які відігравали помітну роль в ухваленні тогочасних рішень. Наголошу, що на білоруському походженні цих родин не акцентовано. Такий методологічний прийом не притаманний для української навчальної літератури, де відкрито описано приналежність окремих шляхетних і магнатських родин. Напевно, такий спосіб став характерним етапом на шляху усвідомлення еліт Польсько-Литовської держави як українських, оскільки вони були пов'язані з українськими землями, містами, культурою (такий підхід активно розвивається також і в українській історіографії). Білоруські укладачі навчальної літератури (навіть університетської) оминають це питання, обмежуючись або загальними фразами про місцеву шляхту, або зараховуючи до білоруського етносу насамперед городян та селянство.

Ухвалення Люблінської унії та утворення Речі Посполитої окреслено досить об'єктивно. Укладачі білоруських підручників

<footnote n="126">¹²⁶ Там само.</footnote>
відзначають, що українські землі ВКЛ перейшли під управлін-
ня Польської Корони. До того ж Річ Посполита тлумачиться
як держава двох народів, що цілком не заперечується, оскіль-
ки «литвини» у цій державі також ідентифікують себе як бі-
лоруси (щоправда, без конкретних прив'язок до еліт). В укра-
їнських реаліях існують спроби переглянути таке твердження,
проте навіть у польській історіографії наявність козацької по-
літичної сили не сприймається як достатні підстави для пе-
ретворення Речі Посполитої у державу «трьох народів». Ухва-
лення Гадяцької унії так і не було реалізоване, а тому робити
висновки про трансформації у Польсько-Литовській державі
складно. Навіть Хмельниччина в польських нарисах сприйма-
ється як «громадянська війна».

Білоруські автори лише схематично окреслили участь коза-
ків у політичному житті XVI–XVII ст. Це можна пояснити тим,
що ці воїни не були вагомою частиною білоруського минуло-
го. В окремих посібниках вказано, що козаки були учасника-
ми походу на Москву під час «Смутного часу». Однак резуль-
тати такого походу не наведено. Термін «козак» також вжито
у термінологічному словнику: так називали особисто вільне
населення південних (окраїнних) земель Речі Посполитої. В
університетському вжитку історія появи козацтва та перших
козацьких виступів акцентована більш повно, хоча також, на-
певно, лише у прив'язці до наступних подій середини – дру-
гої половини XVII ст.

Безперечно, проблемі походження та розвитку українсько-
го козацтва як соціальної верстви у білоруській навчальній лі-
тературі присвячено значно менше уваги. Уявлення про коза-
ків як про пограничний етнос, що увібрав у себе окремі риси
слов'янського населення Подніпров'я та тюркських племен, ви-
глядає дещо архаїчним. Однак акцент на пограниччі як фрон-
тирній зоні, яка розділяла Схід і Захід, поступово почав фор-
муватися. Це відповідає сучасним трактуванням феномену
козацтва, хоча для білоруської історії вони відігравали усе ж таки другорядну роль.

Водночас Московське царство у білоруських підручниках називають Росією, що є явним поспіхом, оскільки упродовж XVI–XVII ст. Московія лишалася Московією. Хоча відверто-го «сервілізму» стосовно сприйняття «старшого брата» не за-фіксовано, певні сентименти до московитів та тих білоруських діячів, які з ними співпрацювали, присутні. У деяких видан-нях, якими користуються під час вивчення Всесвітньої істо-рії, минулому московської держави посвячено надзвичайно велику увагу. Здійснено це крізь призму демонстрації історії слов’янських країн, де поруч із декількома параграфами про Польське і Чеське королівства більшість матеріалу присвяче-но саме Московії. Такий підхід не виправдовує себе із мето-дичного боку, оскільки не відображає увесь обсяг інформації про слов’янські країни тогочасної Європи.

Білоруські автори навчальної літератури так само вико-ристали певні архаїчні методологічні схеми, які використову-ють російські дослідники під час висвітлення подій із мину-лого Польсько-Литовської державності. Не зникла, мабуть, і теорія «трьох братніх» народів, проте якщо у часи Русі вона мала політичний вимір, то у період бездержавності її зміни-ло культурне спрямування, що ґрунтується, очевидно, на ви-користанні руської мови та православній релігії. Укладачі бі-лоруських підручників частково залучають також українське минуле в описану історичну схему. Однак це здійснено також без особливого врахування українського національного кон-тексту, а самі поняття (наприклад, «український») вживають-ся переважно із наголосом на географічній приналежності, без докладної характеристики місцевого національно-культурно-го життя та побуту.

Христина Меренюк
РОЗДІЛ 3. ХМЕЛЬНИЧЧИНА ТА КОЗАЦЬКА
ДЕРЖАВА XVII–XVIII СТОЛІТЬ

Козацькі часи для української історії – особливий період, який пов'язують із відродженням державності та появою нової політичної еліти, що її очолила. Описи бурхливих подій, пов'язані з визвольною війною українського народу, присутні в білоруських підручниках, зокрема і тому, що білоруські землі частково увійшли до складу Гетьманщини, а військові дії відбувалися на території сучасної Білорусі. Бачення авторів різниться від українського, що можна пояснити як певними «литвинськими» сентиментами (участю еліти ВКЛ у притидії військам Б. Хмельницького), так і можливими впливами польської історіографії (для підручників початку 1990-х років), й певних промосковських орієнтацій (щодо підручників, що друкувалися від початку 2000-х років). Проблематика Козаччини також зачіпає внутрішнє життя Речі Посполитої, і тут «українських сюжетів» можна спостерігати значно менше, оскільки білоруси належали насамперед до литовської части ни цієї держави, тоді як основні події руйнівних кампаній та політичного протистояння були пов'язані з Польським королівством. Водночас появу козаків як політичної сили усі автори навчальної літератури вважають важливою подією у трикутнику ВКЛ, Польське королівство та Московське царство (про роль Кримського ханства як васала Османської імперії прийнято згадувати менше).

На прикладі Хмельниччини та подальших війн XVII–XVIII ст. на території Білорусі добре помітні окремі тенденції та проблеми у наповненні педагогічної літератури. Шкільний наратив продовжував функціонувати в підручниках,
офіційно затверджених спеціальними секціями та державни-
ми комісіями. Університети мають власні підручники (з 2010-х
років – також в електронній формі) й орієнтуються на типову
програму для спеціальностей вищої освіти, а не набір базових
національних історичних наративів, затверджених для шкіль-
ного навчання. Це іноді призводить до руйнування змісту ви-
кладання білоруської історії в середній школі та закладах ви-
щої освіти. Хоча основою розуміння дисципліни є системне
викладання минулого – від заселення Білорусі давніми людьми
до політичних, економічних і культурних процесів ХХІ ст.<fnref n="127" />.
Відсутність єдиної системи, спричинена більше браком кон-
цепту єдності, призводить до того, що окремі події і терміни,
пов'язані з Хмельничиною, можуть різнитися.

У підручнику за редакцією Павла Лойки, опублікованому у 1993 р., міститься окремий великий обсяг тексту під короткою назвою «Напередодні вибуху»<fnref n="128" />. Він стверджував, що у середині XVII ст. атмосфера у всій Східній Європі була «перед штормовою»: з півдня Речі Посполитій загрожувала Ту рецька імперія, на сході «причаїлася» Московія, а на півночі не розплутувався вузол протиріч зі Швецією. До того ж усередині держави також було неспокійно. Посилення визиску селян-кріпаків обумовлювалося запровадженням у сільському господарстві садибно-панщинної системи. Це змушувало селян шукати кращих умов життя і праці, прагнути волі, зокрема тікати на Січ за Дніпрові пороги до козаків<fnref n="129" />. Втечі селян стали регулярним явищем, особливо на півдні та сході Білорусі. Суспільство перебувало у гарячці через релігійне питання, бо Православна Церква не бажала поступатися своїми позиціями, поширювала антиунійні настрої серед білоруського селянства та городян. Цим користувалася також московська

<footnote n="127">127 Любы А. Падручнікі па гісторыі Беларусі... S. 162.</footnote>

<footnote n="128">128 Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 102–104.</footnote>

<footnote n="129">129 Там само. С. 102.</footnote>
дипломатія, яка створювала з образу московського царя «захисника-благодійника усієї православної пастви», що закликав під свою владу одновірців<fnref n="130" />. Відбувалася також поляризація за етнічними ознаками: мовними, релігійними, що вносило додаткову напругу у відносини між панівною шляхтою та підпорядкованими їй селянством і буржуазією<fnref n="131" /> (досить цікавий термін, який мало використовується у сучасній історіографії навіть стосовно української історії XVIII ст.<fnref n="132" />).

Водночас, зважаючи на час написання роботи П. Лойка, певну роль також відігравав класовий підхід. Автор наголошував, що дедалі відчутніше загострювалися класові протиріччя, що виникали в білоруському суспільстві, і поштовху було достатньо, щоби конфлікт вибухнув. Таким поштовхом став виступ українського козацтва 1648 р. Український гетьман Б. Хмельницький (1595-1657) і козацька старшина вбачали кінцеву мету виступу проти влади Речі Посполитої у створенні своєї козацької держави. Ця ідея була популярною в Україні, тому виступ швидко переріс у визвольну війну українського народу. У межах своєї держави Б. Хмельницький бачив східні та південні землі Білорусі. Вони були важливим плацдармом оборони України від натиску регулярних урядових військ. Тому вже в травні 1648 р. козацький гетьман почав посиляти сюди своїх агітаторів. Одночасно Б. Хмельницький поширив свої універсальні заклики до населення озброїтися і виступити проти магнатів та шляхти до Гомеля і за Дніпро до Борисова й далі, а також до Могилева і далі<fnref n="133" />. На важливості білоруських земель у політиці Б. Хмельницького акцентували

<footnote n="130">¹³⁰ Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 103.</footnote>

<footnote n="131">¹³¹ Там само.</footnote>

<footnote n="132">¹³² Одна із досить вдалих спроб: Чуткий А. Буржуазна альтернатива: українські землі в середині XVII – другій половині XVIII ст. Київ: Темпора, 2021. 456 с.</footnote>

<footnote n="133">¹³³ Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 104.</footnote>
також українські історики. Зокрема, ще Іван Крип'якевич на-
голошував на тому, що через землі північних сусідів проля-
гав важливий шлях до балтійської торгівлі, у якій козацтво
було надзвичайно зацікавлене: «Старий Бихів відразу почав
відогравати велику ролю в торгівлі. Вже давніше певно Кияни
були з ним у близьких торгових зносинах, тепер – очевидно
на бажання київських купців – Богдан Хмельницький заопі-
кувався сею торгівлею і видав універсал з 15 березня 1657 р.
Через те, що в Бихові «порт створився», гетьман дозволяє ки-
ївським купцям та міщанам «вгору або самим іти, або своїх
факторів посилати до Бихова і, де-не-будь залоги наші оста-
ють, з усякими припасами і купецькими речами, сухим путем
і водою, як хто може» – без ніякої задержки, без оплати вся-
ких мит та инших «подачок»<fnref n="134" />. Хоча у білоруських підручни-
ках такої інформації про плани гетьмана немає, увага до на-
ціонально-визвольної боротьби українського народу велика.
Йдеться саме про «извольну війну українського народу», –
писав П. Лойка ще в 1993 р. Надалі окремі аспекти тлумачен-
ня Хмельниччини змінилися.

Події XVII ст. у деяких білоруських підручниках старшої традиції прийнято окреслювати як «руйнівні» унаслідок низки військових катаклізмів, що частково відбувалися також на території сучасної Білорусі. Так, перед початком опису національно-визвольної війни під керівництвом Б. Хмельницького, щоби дати учням змогу зрозуміти передісторію цього конфлікту, автори підручників коротко ознайомлювали з історією козацтва та його генези. До появи козаків, як пояснюється в одному з підручників, долучилися представники тюркського й слов'янського етносів, що також обумовило їх визначальні

<footnote n="134">134 Крип'якевич І. Студії над державою Богдана Хмельницького / упоряд., комент. і вступ. стаття Л. Войтовича та І. Паршина. Львів, 2024. С. 279.</footnote>
риси – православ'я і двомовність<fnref n="135" />. Як акцентовано раніше, у сучасних підручниках із білоруської історії вміщено об'єктивніший опис походження козацтва.

Оригінально, що розуміння основних причин, які спонукали до початку козацької війни, відрізняється в українських і білоруських підручниках. Зокрема, українські автори як привід до війни наводять особистий конфлікт гетьмана із шляхтичем Данилом Чаплинським, який намагався захопити мaeток Богдана Хмельницького у Суботові та побив його сина. У польській педагогічній літературі такою причиною вважають політику короля Владислава IV Вази, який намагався організувати військовий похід проти Туреччини, але так і не здійснив його. Руйнація цих планів перетворилася на іскру серед войовниче налаштованих козаків, які враз втратили перспективу здобути багату військову здобич<fnref n="136" />. І у цьому питанні білоруські дослідники відзначають рацію поляків, пояснюючи початок Хмельниччини крізь призму невдалої організації антитурецького походу.

Віктор Белазаровіч із колегами у 2010 р. відзначали, що розвиток козацько-селянського руху в першій половині XVII ст. зазнав впливу відносин між Річчю Посполитою та її південними сусідами – Австрією і Молдовою. Також кордони країни постійно порушували залежні від Османської імперії кримські татари. Королі Речі Посполитої почали використовувати українських козаків для захисту від набігів кримчаків і турків. Наприкінці свого життя король Владислав IV Ваза (1595–1648) задумав план великої війни з Османською імперією, у якій важливу роль мало відіграти українське козацтво. Король обіцяв їм

<footnote n="135">135 Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі... С. 69; Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 431.</footnote>

<footnote n="136">136 Батуріна С. Образи української історії в дидакичній літературі країн-сусідів. С. 508.</footnote>
окрему територію та збільшення реєстру до 20 тис. осіб. Коли ж шляхта почала погрожувати королю виступом, він відмовився від своїх планів. Однак козаки продовжили підготовку до війни із польською шляхтою, католицьким духовенством та євреями. У цьому козацтво підтримували широкі верстви українського населення, насамперед селяни та міщани, які були незадоволені поширенням польського землеволодіння, збільшенням феодальних повинностей, запровадженням католицизму. Повстання швидко переросло у національно-визвольну козацько-селянську війну під проводом Б. Хмельницького<fnref n="137" />. Тож відчувається взаємозв'язок у поглядах між польською історіографією та білоруськими підручниками. Варто вказати на спрямування козацького руху – проти католицизму, польської шляхти та євреїв. У сучасних українських підручниках, зазвичай, не прийнято наголошувати на такому етнічному складі (або хоча би вказувати на євреїв-орендарів).

Цікаво, але такий погляд фактично повторено також в університетській літературі. Вважається, що у XVII ст. міжнародна атмосфера навколо Речі Посполитої розпалилася до краю. З півдня йї загрожувала Туреччина, на сході чекала слушного часу «Росія», незадоволена умовами Поляновського трактату (1634), на півночі не розплутувався клубок протиріч зі Швецією. Неспокійно було й усередині Польсько-Литвинської федеративної держави. Це стосувалося насамперед України. Північна Україна разом зі східнобілоруськими землями була «руською» частиною ВКЛ. Після Люблінської унії українські магнати та шляхта відокремилися від ВКЛ та приєдналися до Корони. Керівні кола Литви демонстрували невдоволення, але насправді не дуже засмутилися, оскільки їм було надто складно захищати українські землі від експансії Москвы, Кримського ханства, Туреччини. Після приєднання України до Корони

<footnote n="137">¹³⁷ Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі... С. 69–70.</footnote>
відносини між поляками та українцями погіршилися. Інкорпо-
рація східноукраїнських воєводств Польщею супроводжувала-
ся проникненням в Україну польської шляхти та католицько-
го духовенства, що призводило до закріпачення українських
селян, посилення національного гноблення та релігійних роз-
біжностей<fnref n="138" />. Трохи іншими словами описано такі ж процеси
в іншому підручнику: «Для України цей історичний поворот
(перехід з-під влади ВКЛ під Польщу) призвів до великої дра-
ми. Поляки сприймали її як колонію, загострилися відноси-
ни між поляками-католиками та православними українцями.
Зрештою спалахнула кровопролитна українсько-польська вій-
на. Обраний гетьманом козацького війська, Б. Хмельницький
зумів об'єднати під своїм керівництвом значні сили повстан-
ців, які в битвах під Жовтими Водами та Корсунем (травень
1648 р.) завдали поразки польському війську. Перемоги запо-
різьких козаків і українських селян, а також поширені повстан-
цями заклики до повстання проти влади викликали зростан-
ня заворушень у південних районах Білорусі»<fnref n="139" />.

У новішій навчальній літературі також наголошено на ба-
жанні козаків утворити власну державу, вільну від влади
польської шляхти<fnref n="140" />. Однак про соціальну напругу як один із
факторів початку Хмельниччини зауважено лише кількома
реченнями. Водночас кількість повстанців постійно зроста-
ла, а першими постраждали не лише шляхтичі, а й представ-
ники таких націй, як поляки та євреї, що в очах повстанців
були найбільшими винуватцями гноблення<fnref n="141" />. Козацький рух
швидко охопив Білоруське Полісся – Б. Хмельницький вва-
жав, що воно увійде до складу Козацької держави. Спочатку

<footnote n="138">¹³⁸ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси. С. 133.</footnote>

<footnote n="139">¹³⁹ Крэнь І. П., Коўкель І. І., Марозава С. В. [і інш.]. Гісторыя Беларусі: у 2 ч. Ч. 1. С. 497.</footnote>

<footnote n="140">¹⁴⁰ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 117.</footnote>

<footnote n="141">¹⁴¹ Там само. С. 116–117.</footnote>
гетьман надсилав послання, у яких закликав присягнути йому
на вірність. Він обіцяв православній шляхті свободу віроспо-
відання та захист її власності. Богдан Хмельницький закли-
кав селян повстати проти «панів і мужиків» (так називали
всіх католиків). Слідом за агітаторами в червні 1648 р. для за-
хоплення білоруських земель були направлені козацькі загони
(дружини)<fnref n="142" />. Подібна увага до української козацької пробле-
матики справедлива, оскільки безпосередньо торкається міс-
цевої історії. Водночас соціальний підхід і національні праг-
нення українців трохи менше висвітлені – в останніх версіях
підручників зникло уявлення про Хмельниччину саме як на-
ціонально-визвольну боротьбу. В окремих матеріалах наголо-
шено на тому, що гетьман Б. Хмельницький походив зі шлях-
ти. Однак у важливості для нього ідеї створення незалежної
козацької держави автори не сумнівалися<fnref n="143" />.

Більш реабілітований національно-визвольний характер боротьби Б. Хмельницького у літературі для університетського навчання. Пропонується тлумачити повстання як рух, що мав національно-визвольний характер. Його учасники (переважно козацтво) ставили завдання створити свою державу, звільнити від «ляхів», тобто від Польщі, всі «руські» землі Речі Полісполитої<fnref n="144" />. Ці наміри зафіксовані у низці джерел. Визвольний рух, що розгорнувся в Україні, не міг не вплинути і на білоруські землі, які перебували у ВКЛ, тим більше, що тут також соціальна обстановка була напруженою. У радянський період багато істориків акцентували на тому, що козацтво було солідарне з білоруським народом і прийшло допомагати йому у боротьбі з польсько-литовськими панами<fnref n="145" />. Проте, на думку

<footnote n="142">¹⁴² Там само. С. 116–117.</footnote>

<footnote n="143">¹⁴³ Сташкевіч М. С. Гісторыя Беларусі ат старожитных часоу да конца XVIII ст. Мінск: Народная асвета, 2002. С. 101.</footnote>

<footnote n="144">¹⁴⁴ Дмитрачков П. История Беларуси... С. 216–217.</footnote>

<footnote n="145">¹⁴⁵ Там само. С. 216.</footnote>
укладача, причина була не в класовій солідарності, хоча козаки розуміли устремління білоруських селян та городян. Богдан Хмельницький мав насамперед свої військово-стратегічні цілі і, зокрема, прагнув стримувати тут військові сили Литовського князівства, розширити фронт боротьби місцевим населенням<fnref n="146" />. Очевидно, автор намагався поєднати існуючу історіографічну базу (зокрема, щодо соціальної напруги у Речі Посполитій) разом із об'єктивними оцінками військової діяльності Б. Хмельницького, окреслити його цілі та методи. Таке поєднання є досить продуктивним, оскільки демонструє не тільки абстрактну підтримку білоруського населення (як про це писали у СРСР), а й реальні кроки, що могли допомогти козакам у боротьбі з чисельнішими силами Речі Посполитої.

Підтверджено також задуми українського гетьмана щодо меж поширення своєї влади. Забігаючи наперед, відзначимо, що після Віленського перемир'я між Московією та Річчю Посполитою пошуки союзників активізували також шведи та Б. Хмельницький. Український гетьман був незадоволений тим, що цар Олексій Михайлович вів війну лише за своїм планом, обравши головним театром військових дій Білорусь. Остання ж вабила і Б. Хмельницького, який задумав будувати козацьку державу аж до Вільно. У серпні 1656 р. козаки запропонували королю Швеції дружбу, військову допомогу проти Польщі, а своєю метою оголосили «всю Русь до Вісли»<fnref n="147" />.

Описи Хмельниччини у старших білоруських підручниках досить типові, хоча і містять чимало подробиць. Від кінця серпня 1648 р. козацькі загони рухалися у трьох напрямках й швидко просувалися уздовж басейнів Прип'яті, Березини та Дніпра і в напрямку Слуцька. Поява козацьких загонів, серед яких було

<footnote n="146">¹⁴⁶ Дмитрачков П. История Беларуси. С. 216.</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси. С. 143. Пропонований підручник загалом містить надзвичайно детальний опис тих подій, який також важливий для української історії.</footnote>
чимало білорусів, призвела до масових виступів місцевого насе-
лення проти влади. До козацьких загонів приєднувалися не лише
незаможне селянство, православні міщани та дрібна шляхта. Бі-
лоруси також створювали власні повстанські загони для дій про-
ти шляхти, купецтва та неправославного духовенства. Зокрема,
у Брагіні, Гомелі, Речиці та Мозирі були сформовані місцеві ко-
зацько-селянські полки. Свідок цих подій писав, що «всі з'яви-
лися і поклялися один одному стояти до останнього»<fnref n="148" />. Вони
нападали на шляхетські маєтки, грабували католицькі та уній-
ні монастирі. Коли козаки підходили до Пінська, у місті спалах-
нуло повстання. Організованого опору влади козаки не зустрі-
ли. Водночас Королю Яну Казимиру Вазі (1609–1672) не вдалося
швидко зібрати шляхетське військо. Державна скарбниця була
порожня, а налякані вельможі втекли. Магнати Речі Посполи-
тої, зокрема польний гетьман Януш Радзивіл (1612–1655), по-
чали наймати вояків для протистояння козакам, і лише у жовт-
ні 1648 р. почало діяти військо Речі Посполитої: воно зайняло
Пінськ, а потім й інші міста, захоплені козаками. Усіх жителів,
які підтримали повстання, було вбито, а міста пограбовано<fnref n="149" />.

Улітку 1649 р. Я. Радзивіл почав готувати похід козаць-
ких збройних сил на землі України. Щоб перешкодити їхньо-
му руху, на білоруські землі були направлені козацькі загони.
Між Лоєвом і Речицею розмістився 12-тисячний загін, який
очолив Степан Подбайло (прибл. 1600–1654). На допомогу їм
було направлено Михайла Кричевського (?–1649) із 15-тисяч-
ним козацьким загоном. До них приєдналися місцеві меш-
канці. Найбільша битва на білоруських землях часів війни
1648–1651 рр. відбулася 31 липня 1649 р. Військо М. Кричев-
ського стрімко наступало на шляхтичів із боку Мозиря. Яну-
шу Радзивілу вдалося відбити натиск козацьких загонів і піти в
контрнаступ. Козаки спочатку ховалися в лісі, а потім кинулися

<footnote n="148">¹⁴⁸ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 118.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ Там само. С. 119.</footnote>
втікати. Втрати армії Я. Радзивіла, яка налічувала орієнтовно 7 000 осіб, становила приблизно чверть сил. У битві загинуло від 3 000 до 7 000 козаків.

Козаки були змушені відвести свої частини з Полісся, але все ще контролювали переправи через Дніпро. Литовське військо було ослаблене й не мало достатньої кількості зброї та припасів, щоби продовжувати активний наступ на Київ. Хоча напруженість боротьби спала, ситуація у південних і східних частинах білоруських земель залишалася нестабільною. Обидві сторони збиралися з силами перед новим етапом бойових дій. Улітку 1651 р. бої відновилися, і 40-тисячне військо Я. Радзивіла швидко рушило на Чернігів, щоб піти далі на Київ. Богдан Хмельницький направив до Гомеля 15-тисячну армію Мартина Небаби (?-1651). Було вирішено зупинити Я. Радзивіла переговорами і зустріти його військо під Лоєвом. Проте гетьман ВКЛ продовжував наступ. У результаті другої битви під Лоєвом 6 липня 1651 р. козаки зазнали поразки, а сам М. Небаба загинув. У серпні литовські війська перемістилися на територію України та увійшли до Києва. Поразки, яких зазнали козаки в боях в Україні, змусили їх у вересні 1651 р. підписати Білоцерківський договір. Цей документ поклав край військовим діям. Козацьке військо скоротилося вдвічі, а Б. Хмельницький підпорядковувався польському гетьману. Маєтки повернули колишнім власникам. Селяни-втікачі визнавалися кріпаками і повинні були повернутися до своїх панів<fnref n="150" />.

Події подібно охарактеризовані також в інших навчальних матеріалах для шкільного вжитку<fnref n="151" />. Старші підручники відрізняються досить докладними описами жорстокості, яку насамперед вчиняли литовські війська у білоруських містах і містечках. Зокрема, під час оборони Бобруйська загинули козаки.

<footnote n="150">150 Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 119–120.</footnote>

<footnote n="151">151 Сташкевіч М. С. Гісторыя Беларусі ат старожитных часоў да конца XVIII ст. С. 101–102.</footnote>
Гетьман Я. Радзивіл нещадно розправився з мешканцями цього міста. У документі того часу зазначалося: «Городян катував усіх, хто навіть відкривав йому міську браму... 800 чоловікам він руки відрубав, 50 чоловікам відтяв голови, 100 чоловік попадив на палі. Він пролив невинну кров, але без жодного сенсу, для власної вигоди»<fnref n="152" />.

Не менш «криваві» також описи битви біля «Лоєвської брами», що контролювала переправи через Дніпро. Литовське військо навесні 1649 р. під Речицею розбило 3-тисячний козацький загін Іллі Галоти (?-1649). Шляхетська кіннота змусила козаків відступити в болото, де більшість повстанців загинула. Біля Лоєва загальна кількість вершників і воїнів становила понад 7 000 осіб. Щоби не допустити в Україну шляхетського війська та найманців, Б. Хмельницький направив туди загін, який очолив М. Кричевський. Козаки мали чисельну перевагу, але поступалися в підготовці та озброєнні. Вранці 31 липня 1649 р. М. Кричевський здійснив кінну атаку на табір Я. Радзивіла. Не послухав начальства – не дочекався обозу й піхоти, не приєднався до загону С. Подбайли, що отаборився на берегах Дніпра й став навпроти Лоєва. Можливо, несподівана атака могла б завершитися успіхом, якби козаки не вдарили по шляхтичах, які відійшли в тил. Проте військо М. Кричевського було розсічено навпіл, ліве крило розбито, праве відійшло в долину Дніпра. Януш Радзивіл із Татарського броду тиснув на козаків, які переправлялися через річку. Потім шляхетське військо перехопило обоз і розігнало піхоту М. Кричевського. Козаки відступили до свого табору: військо Я. Радзивіла тричі атакувало, але щоразу було змушене відступати з великими втратами. Вночі під покровом темряви козаки рушили на Україну<fnref n="153" />.

<footnote n="152">152 Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі. С. 72.</footnote>

<footnote n="153">153 Там само. С. 72–73.</footnote>
Повертаючись до проблеми жорстокості, варто визнати, що й у новітніх підручниках вона присутня. Так, у наведеному лісті гетьмана Я. Радзивіла вказано: «Військо наше литовське, забравши через 14 днів силою від козаків Пінськ, залишило на моєму старостві більше шкоди і розорення, нін жхнє ... Убито 14 000 людей, молодих і старих, і взято величезну здобич. Це не вдовольнило вояків. Вони пробули десять тижнів у Моталі і там, як ворог, гнобили підданих, не шкодуючи ні людей, ні майна селян. Нарешті вони зайшли так далеко, що спустошили місто та округу»<fnref n="154" />. Жорстокість не притаманна українським історичним текстам. Можливо, білоруські автори намагалися продемонструвати долю свого народу, який опинився у лещатах складного політичного протистояння. Ще П. Лойка зауважував, що простолюд потрапив у настільки складні життєві обставини, що окремі відчайдухи розорювали старі могили у склепах й забирали для себе одяг, у якому були поховані мерці<fnref n="155" />. Можливо, такі «тренди» в оцінці суспільного становища після Хмельниччини лишилися досить стійкими у наступні десятиліття.

Докладні описи Хмельниччини у білоруських підручниках вказують на вагу цих подій для білоруської історії. Напевно, не варто вважати цей напрям сентиментами до радянської історіографії, яка возвеличувала постать Б. Хмельницького через приєднання українських козацьких земель до Московського царства. Очевидно, «воз’єднання» не було кінцевою метою діянь гетьмана, і навряд чи він уявляв собі, що такий мілітарний союз призведе згодом до повного підпорядкування царату, ліквідації козаччини як соціального стану, нового закріпачення населення тощо. У Білоруських підручниках старшої традиції вказано на мету гетьманської політики – від’єднання від Речі Посполитої та формування нової незалежної козацької країни.

<footnote n="154">¹⁵⁴ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 119.</footnote>

<footnote n="155">¹⁵⁵ Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 107.</footnote>
Водночас у підручниках із всесвітньої історії для шкільного вжитку Хмельниччина мала інші результати. Тут окреслено, що важливою подією початку правління Романових було приєднання до «Росії» Лівобережної України у 1654 р. Це стало можливим у результаті козацько-селянської війни під проводом Б. Хмельницького. Входження України до складу «Росії» призвело до війни з Річчю Посполитою. Війна для «Росії» була успішною, і вона повернула собі Смоленську та Чернігово-Сіверську землі, втрачені під час Смути<fnref n="156" />. Хоча держава Романових називалася тоді Московським царством, а імперія утворилася значно пізніше, варто зауважити, що російській історії присвячено чимало уваги – схожа картина спостерігалася для вивчення середньовічного минулого слов’янських держав, де московські землі та їхня культура отримували відчутні обсяги тексту. Повертаючись до тексту про Хмельниччину, маємо справу з надзвичайно схематичним уявленням про хід подій. Як побачимо також далі, Чернігово-Сіверщина у білоруських підручниках не асоціюється з Україною (українською землею).

Варто погодитися із думкою С. Батуріної про те, що загалом визвольна війна під проводом Б. Хмельницького означається як козацько-селянська війна, що охопила період 1648–1651 рр.<fnref n="157" />. Верхню її межу білоруські автори визначають на підставі завершення активних бойових дій на території Білорусі. Такі описи загалом досить докладні – укладачі навчальної літератури присвятили їм чимало уваги. Відтак у підручниках докладно мовиться про хід воєнних дій на землях довкола Гомеля, Поліссі, детально змальовано Лоївську битву 1651 р.,

<footnote n="156">¹⁵⁶ Всемирная история Нового времени, XVI–XVIII вв.: учеб. пособ. для 7-го кл. учреждений образования, реализующих образоват. программы общ. сред. образования, с рус. яз. обучения и воспитания / под ред. В. С. Кошелева. 2-е изд., пересмотр. и доп. Минск: Изд. центр БГУ, 2024. С. 163.</footnote>

<footnote n="157">¹⁵⁷ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 431.</footnote>
облоги козацькими військами Пінська, Гомеля. Таку увагу до
білоруської території пояснювали важливістю їхнього місця
у стратегічних та політичних планах українського гетьмана
Б. Хмельницького. Козацька держава, згідно із задумом геть-
мана, мала бути незалежним утворенням, до якого належала би
також частина білоруських земель. Наслідки козацько-селян-
ської війни для історії Білорусі оцінюються як трагічні, тому
що через воєнні дії південні землі були фактично зруйнова-
ні. Через військові невдачі Б. Хмельницький опинився перед
складним вибором та звернувся по допомогу до московсько-
го царя. Приєднання України до складу Московського царства
обернулося ще більшою трагедією для Білорусі<fnref n="158" />, бо започат-
кувало війну Речі Посполитої з Московською державою, що
проходила також у межах білоруських земель.

Авторські погляди на участь білоруського народу у Хмель-
ниччині різняться. Наголошують на тому, що виступ був ан-
тикатолицьким, спрямованим супроти шляхти та зловживань
проти місцевого населення. «Білоруський фронт» під час реаль-
ної Хмельниччини, звичайно, був другорядним, оскільки бо-
йові дії точилися здебільшого на українських землях. Водно-
час в українській навчальній літературі описи цих проблем
часто ігноруються, проте битва під Лоєвим, хоч і не була вда-
лою для козаків, потребує акцентування. На думку білоруських
авторів, виступ Б. Хмельницького підтримали городяни, селя-
ни та місцеві дрібні шляхтичі. Цей перелік, фактично, зміню-
вався та доповнювався із часом. Якщо П. Лойка 1994 р. вказу-
вав на поразку повстанців, до яких належали селяни та міська
біднота<fnref n="159" />, то вже у підручниках 2017 р. вказується на дрібних
шляхтичів, городян загалом та селян. Зміну образу такого со-
ціального переліку можна пояснити трансформаціями в уяв-
леннях історіографії стосовно Козаччини та її значення для

<footnote n="158">¹⁵⁸ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 431.</footnote>

<footnote n="159">¹⁵⁹ Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 106.</footnote>
білоруської історії (до слова, така проблематика для української історіографії також є допоміжною, хоча «білоруському походу» козацьких полковників, відомих та знаних у науковій думці<fnref n="160" />, варто приділити значно більше уваги).

Помітним також є вплив радянських текстів на формування образу Хмельниччини у білоруських підручниках<fnref n="161" />. Насамперед мовиться про подальшу експлуатацію класового погляду на причини виступу та його учасників, а також наголошено на прагненні східнослов’янських народів (білорусів та українців) до возз’єднання з росіянами. Очікувалося, що період наприкінці ХХ – початку ХХІ ст. запропонує окремі зміни як у сюжетах, так і в їхніх інтерпретаціях. Однак упродовж 30 років складання національного наративу у Білорусі ні про козацькі повстання кінця ХVI – першої половини XVII ст., ні про саму війну з військом Б. Хмельницького на території ВКЛ відомостей не було переосмислено. За збереженого й загальновживаного терміна «козацько-селянська війна» зміст оповіді діаметрально протилежний у різних авторів. Розуміння ролі Великого князівства у війні Речі Посполитої, ролі Я. Радзивіла та велиокнязівської армії, результатів війни за білоруські землі Полісся та Подністров’я – усе це поступово трансформувало події 1648–1651 рр. лише у «переддень» та пояснення причин війни 1654–1667 рр. Фактично, висвітлення апогею напруженої соціальної ситуації міських і козацьких повстань кінця ХVI – першої половини XVII ст. не вийшло поза структури уже відомих наративів радянської доби<fnref n="162" />. Варто зауважити, що подібні оцінки, можливо, занадто категоричні, оскільки певний поступ у формуванні образу Хмельниччини

<footnote n="160">¹⁶⁰ Крип’якевич І. Студії над державою Богдана Хмельницького. С. 108, 112; Коваленко О. Мартин Небаба. Полководці Війська Запорозько-го. Історичні портрети: у 2 т. Київ, 1998. Т. 1. С. 227–240.</footnote>

<footnote n="161">¹⁶¹ Любы А. Падручнікі па гісторыі Беларусі... S. 171.</footnote>

<footnote n="162">¹⁶² Там само. S. 171–172.</footnote>
відбувається. З іншого боку, можна погодитися, що війна під
проводом Б. Хмельницького демонструє усі жорстокості воєн-
них дій 1648-1651 рр., що сприймається певною преамбулою
для наступних подій. Така конструкція могла би бути доціль-
ною під час опрацювання курсу з всесвітньої історії, однак іс-
торія Білорусі для білоруської аудиторії, напевно, потребува-
ла би докладнішого висвітлення.

Водночас у більшості проаналізованих білоруських підручників козацтво та Хмельниччина асоціюються з Україною, ненодноразово вказувалося на прагнення Б. Хмельницького та його оточення створити свою державу, наголошувалося на ролі українських земель. Принаймні, коли мовиться про напіри сформувати Козацьку державу, то вона асоціюється безпосередньо з Україною, хоча прямим текстом так не вказано (зрештою, у вітчизняній навчальній літературі також використовуються терміни «Військо Запорозьке» чи «Гетьманщина»). Така позиція більше відповідає українським поглядам на історію й значно відрізняється від, наприклад, польських підручників. В останніх, на чому наголошували дослідники, тематика козаччини загалом майже не асоціюється з поняттям «Україна» у розумінні окремої держави чи частки її минулого. Польські автори вважають такі події складовою своєї історії, а розуміння України у них не набуло державного значення, а більше слугує як характеристика південно-східних земель Речі Посполитої (Брацлавського, Київського, Чернігівського воєводств). Незважаючи на певні винятки, така картина для польських навчальних шкільних підручників є цілком типовою<fnref n="163" />. Білоруські автори сприймають українське козацьке минуле виваженіше, хоча відповідний розділ про Хмельниччину завершується 1651 р., коли бойові дії на білоруських землях припинилися.

<footnote n="163">163 Батуріна С. Образи української історії в дидактичній літературі країн-сусідів. С. 507.</footnote>
У білоруських підручниках для університетського вжитку
можна спостерігати схожу картину. Тут також охарактеризова-
но як соціальний склад повстанців, що підтримували козацькі
війська, так і використано описи жорстокості, які лише трохи
«розвивають» уже доступні описи. Так, козацько-селянські за-
гони, підтримані городянами і навіть дрібною православною
шляхтою та духовенством, стали головною рушійною силою
повстань, що спалахнули на білоруських землях. Тому у на-
вчальній літературі виступи того часу називають «козацько-се-
лянською або селянсько-козацькою війною»<fnref n="164" />. Таким чином,
соціальна база повстань була широкою, по суті, це був народ-
ний рух, який мав не лише антифеодальну, антикріпосницьку
спрямованість, а й визвольні риси<fnref n="165" />. Таку оцінку повстанням
дають багато сучасних істориків. У боротьбі, що розгорнулася
тоді на білоруських землях, зіткнулися дві основні сили проти-
стояння: козацько-селянські загони, підтримані міською бідно-
тою, з одного боку, і збройні сили ВКЛ та й усієї Речі Поспо-
литої, до яких належали найманці і шляхетське ополчення, — з
іншого. Невипадково ця боротьба була кровопролитною, руй-
нівною, супроводжувалася вбивством панів та багатих городян.
Дуже жорстоко діяли козацькі загони. Наприклад, козацький
загін М. Небаби, взявши навесні 1649 р. Гомель, перебив тут
усіх католиків та уніатів і майже 1 500 євреїв. За рік до цього
влітку 1648 р. козаки вирізали в Гомелі орієнтовно 600 шлях-
тичів<fnref n="166" />. Тож університетські курси також вказують не неодно-
значність соціальної бази Козаччини, хоча в окремих випадках
відчуваються нотки марксистської історіографії радянського
типу. На відміну від підручників для середніх шкіл, в універ-
ситетських курсах містяться описи жорстокості, яку чинили
також козаки, а не тільки литовські війська та найманці. Усе

<footnote n="164">¹⁶⁴ Докладніше див.: Дмитрачков П. История Беларуси... С. 218.</footnote>

<footnote n="165">165 Там само.</footnote>

<footnote n="166">166 Там само.</footnote>
це формує неоднозначне ставлення до Хмельниччини, хоча, напевно, для білоруської історії таке ставлення є швидше виправданим, оскільки місцеве населення було більше об'єктом, ніж суб'єктом історичного процесу.

Відверто радянські єжети з описами українсько-білоруських культурних зв'язків впливають на формування білоруських освітніх наративів. Так, «з антифеодальними виступами XVII ст. окремі автори пов'язують появу козацьких пісень, бунтарської поезії кріпосного селянства. Вже першій половині XVII в. існували антикріпосницькі та антиклерикальні казки. У численних приказках, прислів'ях, загадках відобразилися життєвий досвід народу, його соціальний протест та моральні ідеали. Про тяжкий національно-релігійний утиск білоруського народу свідчить пісня «Був на Русі чорний бог». В усній поетичній творчості відображалося прагнення білоруського народу до єдності з братніми російським та українським народами, що особливо яскраво виявилося в козацькій пісні «Туман, туман на долині»<fnref n="167" />.

Окремі події української історії XVII–XVIII ст. також описнилися у текстах білоруських підручників. Для білоруської історії розпочалися справді складні часи – період протистояння ворожих армій у цих землях. Козацько-селянська війна 1648–1651 рр., як вважав П. Лойка, стала початком руйнівної епохи в історії Білорусі. Мовилося про майже 100 років страшного, нелюдського випробування, екзамену винищеннями, знущаннями, тортурами. Одна біда, на думку автора, зумовлювала іншу, а ця інша не надто барилася й не змушувала себе чекати довго. Так, у 1654 р. на Річ Посполиту ударив кривавий потоп, який прийшов зі Сходу<fnref n="168" />. Схожі характеристики також є у навчальній літературі для закладів вищої освіти. Зокрема, вважаєть-ся, що у другій половині XVII ст. – на початку XVIII ст. Річ Посполита вступила в смугу руйнівних воєн та внутрішньополітичних

<footnote n="167">¹⁶⁷ Чигринов П. Д. История Беларуси. В помощь абитуриентам. С. 172.</footnote>

<footnote n="168">¹⁶⁸ Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 107.</footnote>
конфліктів. Найбільш кривавими були «антифеодальна» козацько-селянська війна 1648–1651 рр. та війна Московської держави з Річчю Посполитою у 1654–1657 рр. Остання була спричинена прагненням царя Олексія Михайловича (1629–1676) приєднати до своїх володінь Білорусь та Україну, «яка вже за домовленістю з українським гетьманом Б. Хмельницьким та московським боярством (Переяславська Рада 1654 р.) увійшла до складу Руської держави»<fnref n="169" /> (sic!). Ця війна була однією з найважчих для білорусів, бо майже позбавила соціум їхнього міщанства й аристократії, прискорила процеси полонізації. У результаті воєн 1650–1667 рр. кількість населення Білорусі зменшилася від 2,9 до 1,4 млн осіб<fnref n="170" />. Прийнято вважати, що свою чисельність населення білоруських земель відновило лише після Наполеонівських воєн початку ХІХ ст. Важке становище та руйнування досить докладно фіксуються на сторінках педагогічної літератури, проте наскільки сформовано участь українського козацтва у цих подіях?

Наступні війни за участю козаків проти Речі Посполитої пов'язані із залученням Московського царства до бойових дій. Мовиться, зокрема, про те, що після останніх боїв козацької війни на білоруські землі прийшла нова воєнна хвиля. Її початком стали події, які відбулися в Україні: козаки вирішили покинути склад Речі Посполитої і перейти на службу до «російського царя», унаслідок чого конфлікт між «Російською державою» та Річчю Посполитою ставав неминучим. Тож коли московське військо вдерлося до східних володінь Речі Посполитої, у його складі були й козацькі загони<fnref n="171" />. У старших підручниках продовження козацької боротьби за свою державність

<footnote n="169">¹⁶⁹ Юрис С. А., Елизаров С. А. Курс лекций дисциплины «История Беларуси» для студентов технических и экономических специальностей университета. Гомель, 2010. С. 74.</footnote>

<footnote n="170">¹⁷⁰ Там само.</footnote>

<footnote n="171">¹⁷¹ Згадки саме про «уладу расійскага цара» та «канфлікт паміж Расійськай дзяржавай і Рэччу Паспалітай» див.: Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 122.</footnote>
розписано детальніше. Йдеться, наприклад, про політику гетьмана Івана Виговського, який без додаткових оціночних суджень позначений прихильником вектору зближення з Річчю Посполитою<fnref n="172" />. У деяких навчальних матеріалах зауважено, що після смерті Б. Хмельницького новим гетьманом став І. Виговський (1608–1664), який значно зблизився з Річчю Посполитою та розпочав спільну війну проти московських військ у ВКЛ. Зокрема, наголошено, що він вислав війська, очолювані полковником Іваном Нечаем (? – після 1673). Полковник утвердився в районі Чавсів, Старого Бихова і встановив тут панування за прикладом Січі. Наприкінці 1657 р. І. Нечай відкрито почав виступати проти посланого сюди московського воєводи. Особливе невдоволення козацької старшини викликали спроби царських намісників притягнути «білорусів до підданства царю»<fnref n="173" />.

Ситуація для московських військ складалася не на їхню користь: польські війська, козаки та місцеві партизани розбили московитів у кількох битвах (автор пише про «московські війська», а не «російські», як це траплялося в інших виданнях), витіснили їх з білоруських земель, оскільки основні бойові дії відбувалися «на Україні»<fnref n="174" />. Однак у новіших виданнях більша увага звернена до проблем інтервенції шведської та московської армій до земель Речі Посполитої, зокрема і до територій ВКЛ, маловідомої в українській шкільній історії Кейданської унії тощо<fnref n="175" />. Такий підхід можна пояснити небаражанням занадто утруднювати текст підручника додатковими

<footnote n="172">172 Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі... С. 79. На це вказала, зокрема, С. Батуріна: Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 431.</footnote>

<footnote n="173">173 Крэнь І. П., Коўкель І. І., Марозава С. В. [і інш.]. Гісторыя Беларусі: у 2 ч. Ч. 1. С. 517.</footnote>

<footnote n="174">174 Сташкевіч М. С. Гісторыя Беларусі ат старожитных часоў да конца XVIII ст. С. 103–104.</footnote>

<footnote n="175">175 Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 122–125.</footnote>
Розділ 3. Хмельниччина та Козацька держава XVII–XVIII століть відомостями. З іншого боку, можливою причиною є пропольська політика гетьмана І. Виговського, що у реаліях 2010–2020-х років могла викликати непотрібні аналогії у політичних колах сучасної Білорусі.

Університетські курси з історії багатші на деталі воєнно-політичного становища білоруських земель упродовж 1650-х років. Зазначається, що складнощі для «російської влади» посилювались і тим, що на білоруських землях виявилося багато українських козаків, загони яких постійно поповнювалися місцевими селянами, і які нападали на магнатсько-шляхетські магетки, вступали в конфлікти з «російською владою». У цьому аспекті характерна діяльність козацько-селянських загонів, очолюваних сотником Денисом Мурашкою (1656–1661): вони контролювали чимало населених пунктів у Мінському і Новогрудському воєводствах. Антиросійську позицію зайняли й загони Івана Золотаренка та полковника Івана Нечая, який змінив його й фактично захопив Чавси<fnref n="176" />.

«Зрадив Росії» і новий гетьман України – наступник Б. Хмельницького І. Виговський, який восени 1658 р. уклад із Польщею угоду, за якою на землях, підвладних українським козакам, створювалося «Русское» князівство з автономними правами в Речі Посполитій. З угрупованням І. Виговського був пов'язаний і полковник І. Нечай, який очолював козацькі загони у Білорусі. Він також виступив проти «Росії» та розгорнув військові дії, встановивши свій контроль у Подніпров'ї, намагався навіть взяти Могильов<fnref n="177" />. Власне, зі «зрадою» І. Нечая антимосковські дії значно активізувалися у 1656 р. Він оголо сив себе «білоруським полковником» у Чавсах, відкрито виступив проти передачі Чавського повіту у підпорядкування московській владі. Для зміцнення своїх позицій він став шукати підтримки у селян та городян, народні маси відгукнулися на

<footnote n="176">¹⁷⁶ Дмитрачков П. История Беларуси. С. 225.</footnote>

<footnote n="177">¹⁷⁷ Там само. С. 225.</footnote>
його заклики. Багато білорусів «покозачилися» і разом з українськими козаками руйнували маетки «присяжної шляхти» (яка підтримала московську владу), брали участь у боях проти «російських військ»<fnref n="178" />. Наповненість «українськими сюжетами» університетського викладу історії Білорусі відповідного сюжету вказує на важливість політики І. Виговського для розвитку Речі Посполитої. Лишаючи за дужками вислови про «Росію», «російську владу», «Русское» князівство та інші подібні конструкції, варто погодитися, що козацький слід у війнах середини XVII ст. надзвичайно помітний, а згадки про окремих полковників як впливових політичних фігур і полководців лише доводять таке твердження.

Прикметна увага також до можливої розбудови білоруського війська за козацькими зразками. Зокрема, повідомляється, що мешканці Могильова відчинили ворота супротивникам 24 серпня 1654 р., чому сприяв перехід на бік «Росії» місцевого шляхтича. Він мав зв'язки з «російським» царем і був зведений у ранг козачого полковника, зібрав довкола себе значну кількість військ, розгорнув активні дії у цьому регіоні, позначивши себе як «полковника білоруського». Стверджувалося, що цей шляхтич хотів створити на сході Білорусі самостійну державну за козацьким зразком<fnref n="179" />. Наслідки Хмельниччини, спроби копіювати модель козацького устрою свідчать також про культурно-політичну взаємодію. Забігаючи наперед, відзначимо, що у низці білоруських підручників, у яких описано події XVIII ст., вказано на Кричевське повстання (1740–1744), яке очолив Василь Вощила. Щоб набути відповідного статусу, він, начебто, оголосив себе прямим нащадком Б. Хмельницького<fnref n="180" />. У старшій білоруській навчальній літературі із цього приводу було

<footnote n="178">¹⁷⁸ Чигринов П. Д. История Беларуси. В помощь абитуриентам. С. 136–137.</footnote>

<footnote n="179">¹⁷⁹ Дмитрачков П. История Беларуси. С. 222.</footnote>

<footnote n="180">¹⁸⁰ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 431.</footnote>
Розділ 3. Хмельниччина та Козацька держава XVII–XVIII століть
зауважено, що випадок Кричевського повстання досить унікаль-
ний, оскільки показує, як влада опинилася у руках простолюду,
що отримав змогу збудувати свою модель соціальних відносин<fnref n="181" />.

В іншому підручнику бачимо, що після укладання Гадяць-
кого договору між Річчю Посполитою та Україною військо-
ві операції «Росії» проти Польщі на українській території без
участі українських гетьманів втрачали сенс. У вересні 1658 р.
у м. Гадяч на Полтавщині комісари Речі Посполитої підписали
з новим гетьманом Запорізького війська І. Виговським договір
про повернення України до складу Польщі. З Київського, Брац-
лавського та Чернігівського воєводств утворювалася окрема
держава під назвою «Велике князівство Руське». Воно поєдну-
валося з Короною Польською за принципами федерації на зра-
зок федеративного об’єднання ВКЛ із Польщею. Що стосується
протидії царя, то передбачалося вести війну із ним спільними
силами. Незважаючи на те, що польський сейм затвердив договір,
він не набув чинності, оскільки унаслідок народного пов-
стання І. Виговський був повалений. Тепер українські козаки
воювали в Білорусі разом із польсько-білоруськими загонами
проти російських військ. Щоправда, у жовтні 1659 р. новий
гетьман України Юрій Хмельницький знову підписав договір
про входження автономної «Східної України» до складу Росії.
Після цього українські козаки були виведені з території Біло-
русі. Об’єднання усієї Білорусі чи її придніпровської частини
та Полісся з Україною не відбулося<fnref n="182" />.

Зрештою війна із Московською державою завершилася
Андрусівським перемир’ям, яке стало основою для «Вічного
миру» між Річчю Посполитою та Московським царством. Дер-
жави, втомлені від тривалої війни, розпочали мирні перегово-
ри, а 30 січня 1667 р. у с. Андрусів біля Смоленська підписа-
ли угоду про перемир’я на 13 років. Умови виконання цього

<footnote n="181">¹⁸¹ Лойка П. Гысторія Беларусі. С. 151–152.</footnote>

<footnote n="182">¹⁸² Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси. С. 145.</footnote>
перемир'я у білоруських підручниках зачепили також проблеми української історії. Відомо, що, за умовами цього перемир'я, за Москвою залишалися Смоленська та Чернігово-Сіверська землі, Лівобережна Україна та Київ<fnref n="183" />. Хоча у білоруських підручниках ці події описані досить безособово, для української історії це була важлива віха, яка фактично узаконила розподіл Гетьманщини по Дніпру на Лівобережну та Правобережну. Поділ не був сприйнятий частиною козацької старшини, яка об'єдналася довкола гетьмана Петра Дорошенка (1627–1698) та почала шукати допомоги в Османській імперії<fnref n="184" />. Такий поділ, однак, не привернув увагу білоруських укладачів, оскільки безпосередньо не торкнувся проблематики білоруської історії.

В університетській навчальній літературі спостерігається подібне явище, але з певною зміною. Тривалі переговори з Москвою, як зауважено, завершилися підписанням 1667 р. Андрусівського перемир'я на 13 років: Білорусь залишилася у складі Речі Посполитої. Смоленщина, Чернігівщина і вся Лівобережна Україна з Києвом переходила до «Росії». «Вічний мир», підписаний у Москві в травні 1686 р., закріпив кордони, що сформувалися на той час<fnref n="185" />. Абстрагуючись від згадок про участь українських земель (які з якихось причин розподілені на Чернігівщину та Лівобережну Україну), варто вказати на перехід Смоленської землі як частини старого ареалу розселення білорусів у склад Московського царства. Ані в шкільній, ані в університетській навчальній літературі з історії на такій білоруській втраті особливо не наголошено, а сам Смоленськ поставлений в один ряд із українськими землями, як, начебто, чужа для білоруського минулого територія.

<footnote n="183">¹⁸³ Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 128.</footnote>

<footnote n="184">¹⁸⁴ Чухліб Т. Андрусівський договір 1667. Енциклопедія історії України в 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. Київ: Наукова думка, 2003. Т. І: А-В. С. 87–88.</footnote>

<footnote n="185">¹⁸⁵ Чигринов П. Д. История Беларуси. В помощь абитуриентам. С. 137.</footnote>
Наступні події XVIII ст. мають певні особливості у білоруському національному наративі. Цей час отримав відчутну увагу, навіть незважаючи на те, що в марксистській історіографії ніколи не виділявся як самостійний період. Тут постають дві особисті епохи – королів Августа II Сильного (1670–1733) та Станіслава Августа Понятовського (1732–1798), із виразним наполосом на політичному житті, що затьмарює усі інші галузі. З королем Саксонії та Речі Посполитої зазвичай пов'язують розгром країни часів Північної війни, а зі Станіславом Понятовським – ліквідацію держави внаслідок створення конфедерацій і трьох поділів. Проблемою у висвітленні цього періоду є дисонанс між описом економічних процесів і політичних трансформацій. Розвиток економіки (зокрема, поява та поширення мануфактур) оцінені позитивно, тоді як політичний розвиток призвів до втрати суверенітету. Щоправда, автори підручників завжди наголошували на обмеженості самостійності ВКЛ у межах спільної з Польською короною держави, а в культурно-релігійній сфері жалілися на відкриту політику ополячення та покатоличення еліт<fnref n="186" />.

Водночас XVIII ст. у білоруських підручниках має більше українських сюжетів. Насамперед мовиться про Велику Північну війну, що розгорілася у складні для Речі Посполитої часи. На той час у ВКЛ тривав конфлікт між прихильниками Речі Посполитої та шляхетським родом Сапег. Обидві сторони шукали підтримки як у самій країні, так і за її межами. Сапеги всіляко намагалися отримати допомогу від шведів, які вступили на литовську територію. Окрім того, вони створювали у своїх володіннях козацько-селянські загони. Ці загони завдали дескількох поразок прихильникам Речі Посполитої, які співпрацювали з «Росією» і обіцяли воювати зі шведами за королівську винагороду. Прихильники короля також сподівалися на допомогу «Російської держави» в боротьбі з селянсько-козацькими

<footnote n="186">¹⁸⁶ Любы А. Падручнікі па гісторыі Беларусі ... S. 172.</footnote>
загонами на сході білоруських земель, тому підписали дого-
вір із «Росією» від імені ВКЛ<fnref n="187" />. Такий дипломатичний крок
втягнув Річ Посполиту і Московську державу у Північну вій-
ну. Хоча обидві сторони переслідували свої інтереси (моско-
вити цікавилися виходом до Балтійського моря), розвій воен-
них дій у білоруських землях не сприяв ані господарському, ані
соціальному розвитку цього краю. Роль козаків у наростанні
такої нестабільності також актуальна, що відзначено під час
опису наступних подій.

Український гетьман Іван Мазепа (1639–1709) згадується та-
кож без зайвих деталей та оціночних суджень – лише у контек-
сті опису подій Північної війни, що відбувалася також і на те-
риторії Білорусі<fnref n="188" />. Зокрема, у роботі Павла Лойки вказано на
підтримку шведського короля Карла XII (1682–1718) зі сторони
Івана Мазепи<fnref n="189" />. Так само лаконічно охарактеризовано участь ко-
зацького гетьмана в інших, новіших виданнях<fnref n="190" />. У центрі опи-
су авторів білоруських підручників – битва 1608 р. біля Лісної
(сучасна Могильовська область). У ній московська армія зуміла
розбити шведський корпус, захопити чимало припасів та зброї.
Відтак, шведська армія Карла XII в Україні не одержала належ-
ного поповнення. Полтавська битва також згадується лише по-
біжно, хоча відзначається важливе її значення загалом для пере-
бігу Північної війни. Окремі автори вказують, що без перемоги
біля Лісної полтавська звитяга московського війська була би не-
можливою<fnref n="191" />. Інші зазначають, що поранений шведський король

<footnote n="187">187 Любы А. Падручнікі па гісторыі Беларусі... С. 136.</footnote>

<footnote n="188">¹⁸⁸ Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 431–432.</footnote>

<footnote n="189">¹⁸⁹ Лойка П. Гысторія Беларусі. Вучэбны допоможнік для 7 класа серэдняй школы. С. 127.</footnote>

<footnote n="190">190 Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, другая палова XVI – канец XVIII ст. С. 83; Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 138.</footnote>

<footnote n="191">191 Лойка П. Гысторія Беларусі. Вучэбны допоможнік для 7 класа серэдняй школы. С. 127–128.</footnote>
Карл XII разом із гетьманом Іваном Мазепою втекли до Туреччини<fnref n="192" />. У сучасних візіях відбулася лише поразка шведського війська біля Полтави без додаткових оціночних суджень<fnref n="193" />. Загалом у білоруських підручниках з історії досить мало додаткових повідомлень про шведсько-український союз та «українські виміри» перебігу Північної війни взагалі. Окремі повідомлення (наприклад, про зустріч царя Петра I (1672–1725) із польськими конфедератами у Львові в 1707 р.<fnref n="194" />) не рятують такого становища. «Малою Полтавою» для білоруської навчальної літератури стала битва біля Лісної, чому присвячені основні описи.

Навчальні підручники для університетського вжитку також значно більшу увагу присвятили розвитку політичної ситуації у Речі Посполитій. Описуючи перипетії Північної війни, боротьбу між польськими королями, яку підтримували шведський король та «російський» цар, автори зосередили увагу на численних військових зіткненнях, що впливало на перебіг боїзових дій загалом. Участь українського козацького гетьмана І. Мазепи також зображена мінімально. Так, шведський король Карл XII вирішив не вступати до меж «Росії» та, розраховуючи на допомогу українського гетьмана Івана Мазепи, наприкінці вересня 1708 р. рушив «на Україну». Корінний ж перелом у ході військових дій на користь «Росії» стався унаслідок битви влітку 1709 р. біля Полтави, де шведська армія зазнала поразки, а Карл XII утік до Туреччини<fnref n="195" />. В іншому навчальному тексті читаємо, що після перемоги під Полтавою (1709 р.) «російські війська» в союзі з ВКЛ очистили від шведів усю територію Білорусі<fnref n="196" />. Українські контексти у такому описі ще менш актуальні.

<footnote n="192">192 Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, другая палова XVI – канец XVIII ст. С. 83.</footnote>

<footnote n="193">193 Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 139.</footnote>

<footnote n="194">194 Сташкевіч М. С. Гісторыя Беларусі ат старожитных часоў да конца XVIII ст. С. 106.</footnote>

<footnote n="195">195 Дмитрачков П. История Беларуси. С. 230.</footnote>

<footnote n="196">196 Чигринов П. Д. История Беларуси. В помощь абитуриентам. С. 139.</footnote>
Досить фрагментарно образи української історії представлена в описі наступних сюжетів білоруської історії. Насамперед мовиться про поділи Речі Посполитої, які торкнулися як білоруських, так і українських земель у її складі. Поступова втрата внутрішньої стабільності розвитку Польсько-Литовської дережави сприяла проникненню до її політики російських, австрійських та прусських впливів, що не сприяло стабілізації. Можна погодитися із висновками дослідників про те, що вказані зовнішні сили не сприяли такій стабілізації, підтримуючи штучний безлад, у якому краще було ловити необхідних політичних «рибин». Такою здобиччю стали потужні магнатські роди, які, з одного боку, прагнули збереження шляхетських вольностей, а з іншого – активно змагалися за владу і вплив у державі. Білоруські (також українські) землі стали лише ареною цієї боротьби, що досить своєрідно відобразилося у підручниках з історії.

Поділи Речі Посполитої кінця XVIII ст. у навчальній літературі для шкільного вжитку трактуються із урахуванням як позитивних, так і негативних оцінок. Фактично, у найсучасніших навчальних посібниках їх оцінено без особливих пафосних слів – лише новий період у житті українського й білоруського народів<fnref n="197" />. Щодо історії України, то насамперед у підручниках мовилося про Барську і Торговицьку конфедерації (утворені, відповідно, в українських містах Бар і Торговиця)<fnref n="198" />, але з прив'язкою лише до географічного чинника, без політичних коментарів чи наголосів на інших аспектах. Деякі вказівки на залучення російських військ до походу в Україну проти конфедератів також досить обмежені. Описи поділу Речі Посполитої 1795 р. констатують перехід білоруських та українських земель під владу Пруссії, Російської (Західна Волинь і частина Холмської землі)

<footnote n="197">197 Батуріна С. Україна у білоруських підручниках з історії. С. 431–432.</footnote>

<footnote n="198">198 Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, другая палова XVI – канец XVIII ст. С. 136, 142; Гісторыя Беларусі, XVI–XVIII стст. С. 177, 184.</footnote>
та Австрійської імперій. За цього такі українські землі, як Галичина, не згадуються: присутні натомість Мала Польща з Краковом та Любліном, південна частина Підляшщя, західна частина Брестського воєводства тощо<fnref n="199" />. Подібно описані поділи Речі Посполитої також в університетських підручниках.

Зокрема, мовиться про те, що у 1768 р. прихильники «золотої» шляхетської вольності організували у м. Бар в Україні конфедерацію, яка об'єднала досить широкі кола шляхти-катороликів і закликала їх до боротьби за скасування рівноправності з православними та протестантами. Барських конфедератів підтримала Туреччина, яка розпочала війну з Росією. Користувались моментом, Австрія в 1769–1770 рр. окупувала частину Польщі й України, а Пруссія – північно-західну частину Польщі й запропонувала Росії укласти договір про спільний поділ Речі Посполитої. Після першого поділу (1772) Східна Білорусь відійшла до Росії<fnref n="200" />. Інший автор університетського курсу Володимир Снапковський вказував: «Розділи Речі Посполитої мали глибокі історичні наслідки для білоруського народу. Проживши понад 400 років разом із Литвою, Польщею та Україною у складі ВКЛ та Речі Посполитої, Білорусь цілком увійшла до Російської імперії, де вже не мала жодних ознак власної державності. Російські імператори приписали собі територіальну та релігійну спадщину Київської Русі та виправдовували свої вимоги володіти Білоруссю як власною стародавньою православною спадщиною. Століття угоди та конфронтації, що почалося в обставинах анархії та Північної війни, закінчилося знищенням польської та білорусько-литовської державності»<fnref n="201" />. Досить лаконічний виклад матеріалу підбив підсумки розгляду надзвичайно важливого для білоруської історії питання.

<footnote n="199">¹⁹⁹ Белазаровіч В. А., Крэнь І. П., Ганушчанка Н. М. Гісторыя Беларусі, другая палова XVI – канец XVIII ст. С. 149–150.</footnote>

<footnote n="200">²⁰⁰ Вішнеўскі А. Гісторыя дзяржавы і права Беларусі. С. 132.</footnote>

<footnote n="201">²⁰¹ Снапковский В. Е. История внешней политики Беларуси. С. 177.</footnote>