rický strukturní funkcionalismus není omezen jen na pouhou oblast sociologie. Proto má kritika a analýza francouzského strukturalismu, jak ji podává M. N. Greckij, význam i pro správné pochopení a hodnocení omezeností a nedostatků sociologického strukturalismu, který vyhlašuje své ambice být moderním a vědeckým pojetím, které vytlačuje a chce nahradit marxismus. Práce M. N. Greckého i přes svou stručnost dokazuje sílu a přesvědčivost marxistické analýzy módních a rádoby vědeckých koncepcí strukturalismu a v tomto smyslu má svůj velký význam

pro vytváření správných teoretických postojů k sociologickému strukturalismu. Budiž však na závěr dovolena jedna kritická poznámka. Myslím, že Greckij příliš přeceňuje vědeckost a nespornost toho strukturalismu, který nazývá konkrétně vědeckým, a vidí rozpory a nedůslednost i neudržitelnost tzv. strukturalismu na obecně sociologické a filosofické úrovni. Řada nedostatků a vnitřních rozporů strukturalismu je podle mého soudu obsažena již v tom strukturalismu, který autor nazývá konkrétně vědeckým.

Eduard Urbánek

Jak pomoci sociálnímu rozvoji?

Jacques Delors: Les indicateurs sociaux,

Futuribles Paris, 1971

Takovou otázku si klade Jacques Delors, ředitel sociálních služeb při francouzské plánovací komisi. A odpovídá na ni ve sborníku, který je vlastně příspěvkem k metodice výběru sociálních ukazatelů: zlepšením sociálního plánování.

Plánování totiž přestalo být doménou ekonomů a i v západních zemích roste úsilí o systematické organizování velkých sociálních funkcí, které ve společnosti leží z větší části na bedrech státu, jako je tomu u ochrany zdraví, výchovy a dalších. Aby státní politika v těchto oblastech byla úspěšná a finanční prostředky účelněji rozmísťovány, je nutné dokonaleji poznat sociální skutečnost. Společenská potřeba si vynucuje doplnění finančních rozpočtů o plány sociálního rozvoje.

Tak to vidí pořadatel sborníku jako odborník i z titulu své funkce ve státním aparátu. Studie je vlastně zpracována především pro potřeby úřadu pro plánování. Nejde v ní o hluboké analýzy, ale o přehled konkrétních metodologických prostředků, používaných nebo navrhovanych k používání při zkoumání uvedených oblastí. Dokonalejších výsledků při státních intervencích do zvyšování životní úrovně a do stylu života občanů je možné dosáhnout především dokonalou

znalostí sociálních problémů, a ta je závislá na perfektnosti měření. Nástroje k němu poskytuje statistika a sociální výzkum. Delors nesdílí skepticismus některých odborníků, kteří poukazují na nemožnost změřit kvalitativní jevy, nebo obavy, že plán znamená nebezpečí pro rozvoj individuálních svobod. Předmětem sociálního plánování nejsou tak obecné fenomeny, jako je „štěstí národa“, ani se nesnaží vtěsnat každého jedince do společného modelu lidské existence. Jde mu o to evidovat vědomý nebo i nevědomý výběr činností, jak ho realizují jednotlivci i skupiny, a tomuto výběru pak zdokonalovat podmínky tak, aby společnost i její členové mohli optimálně realizovat své záměry na sociálně kulturním poli. Možnost kvantifikovat kvalitativní jevy byla už prokázána. Její platnost však kolísá pro často pochybnou hodnotu zpracovávaných dat. Proto je třeba soustředit se na metodologii, konkrétně na ukazatele sociálního rozvoje a podrobit je kritické analýze citlivého pozorovatele.

Sociální rozvoj je v recenzované knize chápán v nejširším slova smyslu — zahrnuje všechny projevy aktivity a chování lidí, týkající se jejich existence a způsobu života. Nový výběr ukazatelů byl
proveden v podstatě na objednávku a tak,
aby se na jejich základě daly sociální
jevy kvantifikovat. Hlavní nesnáz tkví po-
dle autora v problému, jak ukazatele se-
stavit a jak zajistit jejich jednotnou in-
terpretaci. Proto celou tematiku rozdělu-
je do několika oblasti, z nichž každá za-
hruje část ze sociálního života tak, aby
korespondovaly i s předpoklady dalšího
jeho rozvoje. Výběr témat je subjektivní
a neklade si nárok na vyčerpávající od-
raz skutečnosti, ale snaží se o ni.

Jednotlivé oblasti autoři stručně cha-
rakterizují a vymezují jevy, které se mu-
sí vzít v potaz, má-li konečné poznání
být co nejúplnější. Pro jejich rozbor není
v recenzi místo. Spokojme se tedy s in-
formativním přehledem jednotlivých uka-
zatelů. Téma nazvané „naděje na život“
je specifikováno jako šance žít, spojená
s určitou věkovou kategorií: jaká je u no-
vorozeněte, u člověka ve dvaceti, šedes-
sáti letech — a jako obnova generací.
K prvnímu patří dětská úmrtnost, věko-
vá struktura mortality a její příčiny.
K druhému uzavírání sňatků, fertilita a
migrace. Ochrana zdraví se skládá z obec-
né úrovně zdraví (měřené nemocností),
poměru nemocných určitou nemocí ke
zdravým, z charakteristiky systému o-
chrany zdraví a čísel, představujících
státní politiku ve zdravotnictví. Vývoj ro-
diny obsahuje: rodinu a její demografic-
ký vývoj, počet sňatků, postoje vůči po-
rodnosti, potraty, regulace porodnosti,
stabilitu rodiny (počet rozvodů) a inten-
zitu rodinného života. Účast žen na ekon-
omickém a sociálním životě je rozděle-
na na participaci ekonomickou (struktura
kvalifikace, vykonávání domácích prací,
socio-demografické podmínky) a sociální
(volební právo, právo zastávat volené
funkce, účast v odborech).

Pátý okruh problémů — místo starých
lidí ve společnosti — zahrnuje celkovou
demografickou situaci, strukturu příjmů,
zdravotní stav, profesionální aktivitu a ži-
votní styl. Další skupiny lidí, kteří stojí
na „periférii“ společnosti, reprezentují ti,
co trpí nějakým fyzickým nebo psychic-

kým handicapem, lidé trestaní, asociální
živly a podobně. Vývoj zaměstnanosti je
chápán jako adaptace na vědeckotechnic-
ký vývoj a je měřen kvantitativními uka-
zateli (počty zaměstnanců), kvalitativní-
mí ukazateli (struktura kvalifikace) ne-
bo údaji o nezaměstnanosti. Úlohu výcho-
vy ukazují data změn a fungování systé-
mu výchovy podobně jako kulturní roz-
voj údaje o žádoucích výsledcích, husto-
tě stadiónů, produkci knih, o kinu a di-
vadlu, způsobech trávení volného času.
Oblast s názvem „přizpůsobání se změ-
nám“ je vlastně pokusem o měření inten-
zity změn pomocí přelévání investic, po-
čtu vzniklých a zaniklých průmyslových
podniků, procenta podniků s více než
2000 zaměstnanci (tedy stupně koncen-
trace průmysu), proporcí aktivní popula-
ce v zemědělství, profesionální i geogra-
fické mobility a některých dalších.

Otevřenost vůči vnějšímu světu je zkou-
mána prostřednictvím migrace, smíšených
sňatků mezi snoubenci různých národ-
ností, údajů o turistice a kulturním po-
hybu, kterým se rozumí překlady knih,
vývoz a dovoz filmů, gramofonových de-
sek, výměna interpretů. Využití národ-
ních zdrojů představují investice do vý-
roby a spotřeba individuální i kolektivní,
využití národního důchodu, čísla o roz-
dělení a návratnosti. Zvlášť je zkoumán
vývoj vlastnictví, prognostika a „sociální
účet“, to znamená výdaje na sociální
účely. V kapitole obydlí je zahrnut počet
osob na jednu místnost, přelidnění ně-
kterých míst, stáří a vybavenost bytů
ledničkou a pračkou, zahrada u domu
atd. Organizace zemědělské oblasti je vy-
světlována vztahem mezi zemědělskou
populací a produkcí, úrodností na hek-
tar, počtem lékařů na venkově, dovole-
nými zemědělských pracovníků. Městský
rozvoj je specifikován jako hustota oby-
vatelstva ve městech, tendence jejich roz-
voje a podobně, využití času jako jeho
rozdělení, náplň pracovního a volného
času atd.

Zajímavou pasáž sborníku tvoří část
o sociální mobilitě, u které se zastavíme
podrobněji a doplníme tak stat, která je
tomuto tématu věnována. Autoři ji chá-
pou jako důsledek dvojího pohybu: tech-
nologického pokroku a snahy po demo-
kratizaci, což oboje zvyšuje plynulost so-
ciální struktury i rozrušenost sociálních
limitů. Ukazuje na plasticitu struktur
i situací pomocí měření pohybu v hierar-
chii a zároveň je dokladem většího či
menšího stupně otevřenosti společnosti a
jejich institucí. Sociální struktury není
snadné ohrančit a přechod z jedné do
druhé nelze změřit statistikou. Autoři
navrhují rozdělit je do tří oblastí a v nich
teprve stanovit potřebná kritéria. Jde
o rovnost šancí na vzdělání, organizaci
profesionálního života a prostupnost me-
zi sociálními vrstvami. Rovnost možností
získat vzdělání (hlavní argument otevře-
nosti společnosti) je zkoumána prostřed-
nictvím počtu studujících ve věku 17 až
21 let v korelaci se socioprofesionálním
statusem jejich otců a podle uvedených
tabulek je prý důkazem o sociální rov-
nosti vůči školnímu vzdělání. Informaci
o vyšším typu vzdělání podávají údaje
o studentech vysokoškolských a o tom,
kolik z nich úspěšně skládá zkoušky —
opět v souvislosti se sociálně profesio-
nální kategorií, do které patří otcové.
Ukazatelem demokratizace vzdělání je vý-
voj počtu stipendistů v poměru k celko-
vé školní populaci a sociální výdaje v po-
měru k celkovým finančním nákladům
na školství podle státního rozpočtu. Pro
profesionální mobilitu se nabízí jako
ukazatel především intenzita některých
charakteristických změn v povolání, jako
je například přechod dělníka od polo-
kvalifikované ke kvalifikované práci. Re-
lativně významný je také počet profesio-
nálních postupů v jednotlivých katego-
riích během určitého období. Obraz obec-
ného mobilního pohybu ve společnosti
udává poměr průměrného profesionální-
ho postupu vzhledem k celkové ekono-
micky aktivní populaci. Zkoumání je do-
plněno procentem mobility v korelaci
s poštškolním vzděláním a údaji o finanč-
ní pomoci, která je pro výchovu dospě-

lých určena. Výměna mezi sociálními sku-
pínami je měřena třemi způsoby: srovná-
ním sociálních a profesionálních katego-
rií mezi generacemi, tedy inter-generační
mobilitou, změnami sociální skupiny bě-
hem života (intra-generační mobilitou)
a posunem do rodiny na vyšším stupni
hierarchie (sňatkem).

Interpretace a celkový přístup k pro-
blému sociální mobility a jejímu měření
je názorným příkladem jak v nemarxis-
tické sociologii obecného chápání této
tematiky, tak zásadního hlediska autorů
vůči sociální oblasti jako celku. Vyhýbají
se třídní diferenciaci a tím opomíjejí zá-
sadní kritérium pro určené sociálních po-
zic ve společenském systému. Celá stu-
die nese pečeť chybných teoretických
východisek i metodologických přístupů
v nemarxistické sociologii obvyklých.
Přehlíží tak zásadní podmínky společen-
ského vývoje, jakým je zespolečenštění
výrobních prostředků, ale něco jiného
bychom od autora, vzhledem k jeho po-
stavení ve státním aparátu, sotva mohli
očekávat. Celý problém je tak přes všechno
snahu o maximální komplexnost zú-
žen a výrazně poznamenán poplatností
vůči oficiálním hlediskům francouzské
státní politiky. Můžeme proto práci ostře
kritizovat, stejně jako jí můžeme vy-
tknout násilnost ve spojování a dělení
kritérií do hlavních témat, jejich pře-
krývání a podobně, jak to ostatně činí
i autorovi francouzští kolegové. V recen-
zi však nejde o víc, než o ukázku jedno-
ho z možných (a pro marxistickou so-
ciologii bez kritické analýzy nepřijatel-
ných) pohledů na metodologickou pro-
blematiku zkoumání sociální existence,
jak je v knize prezentován. Sborník se
o zásadní tvůrčí rozbor tématu ani ne-
snaží. Má praktický účel: vybavit výzkum-
níky takovými nástroji, které by byly
obecně použitelné a zahrnovaly podstat-
né charakteristiky, potřebné k usměrňo-
vání sociálního vývoje prostřednictvím
státu. I když se to autorům nemohlo po-
dařit, přece je jejich práce v jistém
smyslu poučná. Usnadňuje orientaci v so-
ciální problematice tím, že se pokouší
o její kategorizaci, podává přehled uka-
zatelů zkoumání, a tím zároveň i mož-
nost v polemice s nimi nalézt na základě

marxistických teoretických i metodolo-
gických principů ukazatele dokonalejší,
hlouběji postihující společenskou skuteč-
nost.

Jitka Havlová

Niklas Luhmann, Soziologische Aufklärung

Aufsätze zur Theorie sozialer Systeme, Westdeutscher Verlag,
Köln und Opladen, 1970, 268 str.

Kniha západoněmeckého autora Niklase Luhmanna patří svým základním zaměřením a hlavní problematikou spíše k výjimkám. Pojednává totiž a tématu, kterému se jen někteří západoněmečtí socio-logové nanejvýš věnovali v kritických úvahách o americkém funkcionalismu. Luhmann se totiž ve své knize, která je vlastně souborem statí a dílčích studií, zabývá funkcionalismem, a to pozitivně. Je otevřeným zastáncem funkcionalismu a současně usiluje o jakousí jeho modernizaci, aby se vyhnul kritikám, které již dříve byly zaměřeny proti funkcionalismu. Pojednává o funkcionalismu jako metodě v obecné rovině, ovšem nejčastěji ve vztahu k sociologii a také v druhé části ve vztahu k obecné teorii systémů.

Luhmann, jak již bylo řečeno, obhajuje
funkcionalismus. Již ve svých prvních
statích vystupuje jako přesvědčený ob-
hájce funkcionalismu. Je si ovšem vědom
kritických výtek, které již byly, funkcio-
nalismu adresovány v literatuře. Luh-
mann sám uvádí jakýsi přehled těchto
výtek. U zastánců funkcionalismu platí
funkcionalismus jako metoda společen-
ských věd, jako jedna z metod výzkumu
mezi jinými a jako zvláštní druh tvoření
pojmů a jejich kladení do vzájemných
vztahů. Proti funkcionalismu však bývá
často vznášena kritika, která ho odmítá,
vytýká nejasnost základních pojmů (zvláš-
tě pojem funkce) hodnotící implikace, ne-
vnímavost pro sociální změnu. V jiných
případech se popírá, že by se funkcio-
nální metoda lišila od běžných jiných
technik kauzálního vysvětlení (byl to
zvláště americký autor Kingsley Davis,
který prohlašoval pojetí funkcionalismu

jako nějaké specifické zvláštní metody za
mýtus). Mezi dalšími námitkami proti
funkcionalismu patří tvrzení, že byl
oprávněně namířen proti jednostrannos-
tem pozitivistického empirismu a evoluč-
ního historismu, ale nyní ve zralém sta-
diu společenských věd se stává zbyteč-
ným.

Ze známých funkcionalistů uvádí Luh-
mann především T. Parsonse a jeho po-
jetí funkce jako každého výkonu uvnitř
strukturovaného systému, který přispívá
k jeho udržení a zachování. Parsons ovšem
chápe systémy jako systémy jednání, je-
jichž jednání je vzájemně závislé a v té-
to závislosti relativně invariantní ve vzta-
hu k okolnímu prostředí, tj. relativně
nezávislé na změnách okolního světa. Po-
dle Luhmanna již dnes nelze bez dalšího
vysvětlovat příčiny z jejich účinku, tj.
funkci nějakého jednání jako účinek. Vi-
dět funkce nějakého jednání jako účinek
není ještě dostačující důvod, že faktický
výskyt takového jednání je vysvětlen, ne-
bo umožňuje předpověď. Luhmann je te-
dy nejen zastáncem funkcionalismu, ale
je též současně kritikem dřívějších jeho
variant a forem, které kritizuje jako jed-
nostranné nebo nedostačující. Stará funk-
cionalistická teorie vztahovala funkcio-
nální vysvětlení přednostně na potřeby
a vycházela z toho, že potřeby se stávají
pro jednání, jež uspokojuje potřebu moti-
vem, tj. příčinou, jež působí kauzálně.
Také teorie rovnováhy rovněž vysvětlo-
vala kauzálně. V systému jsou založeny
příčiny, které se stávají v případě poruch
účinnými, aby přivedly systém zpět do
stabilního stavu. Ke kritice nedostatků
dřívějšího pojetí funkcionalismu přispěl