VERGILIJAUS „GEORGIKOS“

I knyga

Benediktas KAZLAUSKAS

Romėnų poėto Publijaus Vergilijaus Marono poema „Georgikos“ („Zemdirbystė“), parašyta 29 m. pr. m. e., yra ne vienintelis šia tema grožinės literatūros kūrinys. Šia tema kūrė daugelis prieš į jį ir po jo gyvenusių poetų ir prozaikų. Jie ją savaip vystė, panaudodami tautinius ir literatūrinius principus, laikydamiesi savo laiko papročių. Šia tema rašiusiųjų tarpe yra ir lietuvių poetas Kristijonas Donelaitis, pagarsėjės savo poema „Metai“. Lietuvių literatūros tyrinėtojai yra paskelbę darby, kuriuose kalbama ir apie Donelaičio poemos ryšį su antikos poetų kūriniais, o jų tarpe ir su Vergilijaus poema „Georgikos“ <fnref n="1" />. Vergilijaus „Georgikų“ trumpa apžvalga ir šios poemos pirmosios knygos vertimas į lietuvių kalbą bent iš dalies prisidės prie minėtų tyrinėtojų darbo.

Gimės Italijoje (70—19), mokėsis Kremonoje, Mediolane ir Romoje retorikos, baigės mokslus ir neturėdamas palinkimo dirbti teisės srityje, Vergilijus apsigyveno savo ūkyje netoli Mantujos miesto, vertėsi žemdirbyste ir rašė literatūros kūrinius.

Politinė padėtis tais laikais Romoje buvo sudėtinga ir nepastovi. Sudytas Antonijaus, Lepido ir Oktaviano triumviratas iširo. Prasidėjo kova dėl valdžios. Ją laimėjo Oktavianas, patraukęs senatą ir liaudį savo pusę. Politiniai vaidai ir suirutės iš dalies atsispindi ir Vergilijaus „Georgikų“ poemoje.

Vidaus politinės kovos ir nesutarimai, karai su išorės priešais daug žemdirbių atitraukė nuo jų tiesioginių pareigų. Daug kas išėjo į karą, o kiti veržėsi į miestus. Poetas skundžiasi tokia padėtimi:

Stovi laukai apleisti, sodiečiams į karą išėjus.

Vyriausybė, susirūpinusi žemdirbystės pakėlimu ir norėdama sustabdyti sambrzdį keliančių politinių elementų plūdimą į miestus, nutarė kelti žmones iš miestų į kaimus ir juos tokiu būdu neutralizuoti. Vergi-

<footnote n="1">¹ Zr. Gineitis L., Kristijonas Donelaitis ir jo epocha, Vilnius, 1964, p. 161 ir toliau; Забулис Г., К вопросу о композиции «Георгик» Вергилия.—Литература, т. VI, Вильнюс, 1963, стр. 189—213.</footnote>
lijaus geri santykiai su įžymiais asmenimis (Mecenatu ir kitais) padėjo išsaugoti nuo konfiskavimo jo įkį ir net įsigyti paties imperatoriaus Augusto Oktaviano palankumą. Mecenatas ir Oktavianas paragino jau tada pagarsėjųjai Vergiliųjai parašyti poемą apie žemdirbystę. Kaip miėta, tai buvo ne nauja ir ne originali tema: dar VIII a. pr. m. e. graikų poetas Hesiodas buvo sukūręs poемą „Darbai ir dienos“, romėnas Marškas Terencijus Varonas I a. pr. m. e. parašė traktatą „Apie žemės įkųj ir kt.

Vergilijaus „Georgikos“ yra specifinis romėniškas kūrinys. James idealintai poetiškai piešiamas kaimo gyvenimas, darbo ir gamtos vaizdai, meilė žemės darbui. Sioje poemoje yra jaučiamas pasakojamasis počūbūdes, primenant žemdirbio kilnį pareigą ir vaizduojant įvairių siřčių darbą žemės įkyje. Dėl to poemoje nevyrauja sausas didaktiškumas. Poetas gražia menine forma pavaizdojoja, kaip dirba sodiečiai, kartais nevengdamas ir raginimo, pamokymo.

„Georgikos“ susideda iš keturių giesmių, kurias poetas vadina knygomis (liber). Pirmojoje giesmėje rašoma apie žemės darbus, antrojoje — apie vymedžių sodinimą ir jų priežiūrą, trečiojoje — apie gyvulių ganymą ir auginimą, ketvirtotojoje — apie bites ir medaus gavimą. Siose giesmėse yra nemaža digresijų į įvairias sritis: politinę, buitinę, mitologinę ir kt. Tačiau šios digresijos neardo pagrindinės poemos fabulos. Jos tarsi ją praplečia, pagilina, paskaidrina skaitytojo vaizdozę naujais vaizdais.

Pirmojoje „Georgikų“ giesmėje po įžangos, kurioje poetas kreipiasiją tradicinius romėnų žemdirbystės dievus, suminėti įvairūs žemdirbystės būdai, pasakojama apie žemdirbystės pradžią, žemdirbystės įrankius, žemdirbių darbo laiką, oro spėjimą, joje yra digresijų į įvairiums reiškinius. Giesmė baigiamo malda dievams už imperatoriaus Augusto Oktaviano saugumą ir romėnų tautos gerovę. Nukrypimų įvairumas ir vaizdin gumas yra bene ryškiausi šios giesmės bruožia. Vaizdų gausumas ir išraiškingas jų gyvumas neleidžia didaktiniam elementui, kurio šioje giesmėje yra tik kyriniai pėdsakai, prasikišti ir vyrauti:

> Tu gi pasek, kai miškuos pasipuosė žiedeliais migdolai
> Ir kai į žemę nusvirs nuo sunkumo ir kvepiančios šakos,—
> Jeigu žiedų bus daugiai, tai lygiai taip bus ir su vaisiais;
> Ir jei kaitra bus gera, pakula bus taip pat kuo puikiausia.

Vergilius savo pirmosios giesmės neskirsto pagal metų laikus, tačiau iš joje suminėtų ir pavaizduotų darbų galima įžvelgti tokį skirstymą. Pirmiausia jis mini lauko darbus, kuriuos reikia atlikli ankstyvą pavasarį. Svarbiusiasias iš jų arimas. Kaip prityręs žemdirbystės žinovas ir prakti-
kas, turėjęs savo ūkį, poetas duoda patarimų kai kuriais žemdirbystės kausimaists:

Bet prieš tai, kol nedirbtus laukus mes raižysim arklu,
Turime vėją pažinti pirmiau ir dangaus įvarumą,
O taip pat tėvynės laukus ir prigimtį jųjų
Ir kokia žemė augina javus, o kokia atsisako.

Čia pat poetas padaro ekskursą į kitus kraštus, pamini, ką patys romėnai gauna iš jų mainais: iš Libijos — kvepalus, iš Indijos — brangius kaulus (dramblio), iš genčių, gyvenusių prie Juodosios jūros, — plieną ir bebrus, iš Graikijos — greituosius arklius. Primenama ir tai, kad norint su tais kraštais prekiauti, reikia ir patiems būti turtingiems, darbštiems. O vienas iš turtą kaupiančių darbų yra žemdirbystė. Poetas tiesiog nurodo, kaip dirbti žemę:

Jeigu žemė nėra sunki, užtenka suriekti
Ją negiliai vagomis, kai vos tik pakyla Arktūras.
Čia, kad piktžolės vaisių brandžių išaugint nekliudytų,
Ten, kad smėly bergždžiam menkutė drėgmė nepranyktų,
Leisk, kad nuėmus javus, laukai pūdymuot pasiliktyk
Ir nualsinta dirva pailsėjus geriau atsigautų.

Tokie nurodymai aprašomąja ir raginamąja forma duodami toliau. Iš jų mes sužinome, kaip gerai Vergilijus nusimanė apie tų laikų žemdirbystę. Jis žino, kad dirvą nualina linai, avižos, aguonos. Dėl to pataria keisti javų sėjimo vietą ir gerai patrėštį dirvą mėšlu ir pelenais arba netgi uždegti dirvoje išdžiūvusias žoles ir stiebus, nes pelenai daug padeda dirvai. Poetas nurodo, kad pasėliams gali labai pakenkti drėgnos, šlapios žiemos ir, atvirkščiai, sausos ir net šaltos žiemos jiems yra naudingos. Iš pirmosios giesmės sužinome apie dirbtinį laukų drėkinimą Italijoje, apie tai, kad žiemai palikti per didelį javų želmenai nenaudinga: jį reikia nuuganty, Poetas nepraeina naminėjęs šmulkių ir net subtilių žemdirbio pareigų, pavyzdžiui, sako, kad reikia nuleisti dirvoje iš vagų vandenį, nes šlapioje dirvoje pasėti javai gali išmirkti.

Padares trumpą digresiją apie Jupiterio aukso amžių, kuri artima Ovidiaus „Metamorfozių“ epizodui, poetas toliau vysto savo temą, tarsi pabrėždamas, kad žemdirbiai ne mių laikais gyvena, kad tenka daug ir atkakliai dirbti, norint išauginti gerą derlių: naikinti piktžoles, genėti krūmus, kad javams nekenktų pavėsis, baidyti paukščius:

Darbo auginti javams dabar reikia, kad rūdys kenksmingos
Siaudo nemuštų ir dirvoj vanguolis dagys nestyrėtų.
Poetas pabrėžtinai nurodo: jeigu žemdirbys rūpestingai ir akylai neprižiūrės pasėlių ir dirvos, jam teks kęsti alkį ir badą.:

Vargas tau! Veltui į pilnus kaimyno aruodus žiūrėsi,
Gilėmis alkį malšinsi, ažuolą purtysi girioj.

Poetas čia dira daro ekskursą, narėdamas parodyti, kokiai įrankiais dirbta žemdirbia. Atrodytų, kad šis ekskursas niekuo nesudomies skaitytojo, tačiau jis turi didaktinę reikšmę. Autorius ne tik išvardija darbo įrankius, bet ir pamoko, kaip juos pasigaminti miškuose reikia išlenkti jaunas augančias guobas arklui, nukirsti jungui liepą ir kt. Kūlimui taip pat reikia iš anksto pasiruošti: gerai išlyginti ir moliu išplūkti vietą, padaryti grendymą.

Nė vienos dienos žemdirbys meturįs praleisti veltui. Lietingomis dienomis reikią pataisyti ir paruošti darbo įrankius. Net ir švenčių metu, poeto nuomone, galima dirbti lengvesnius ir būtinus darbus. Matyti, jis nebuvo griežtas religijos šalininkas, nors tikėjimą, kad esama laimęgį ir nelaimingų dienų, jis toleruoja ir palaiko.

Vasarai baiąiantis ir artėjant ruženui, žemės darbai neturi sustoti:

Kai tik Svarstyklės dienos ir nakties jau laiką sulyginči.
Ir kai pasaulį pusiau padalins į šviesą ir tamsą,
Vyrai, raginkit jaučius, miežius ant lauko tuoj sėkit
Lig paskutinio lietaus, kol žiema dar žiauri neatėjo.

Žiemos darbus poetas pamini tik prabėgomis. Žiema Italijoje trumpa, didesnių darbų dirbti nereikia. Tačiau „Georgikų" autorius nepamiršta net ir smulkesnių darbelių: ilgais žiemos vakarais moterys audžia, vyrai vyno gėrimą verda ir kt. Bet dažniausiai žemdirbiai žiemą rengia pokylius, vaišinasi:

Ark tu ir sėk išsijuosęs: žiemą juk švenčia sodiečiai.
Salčių metu žemdirbiai dažniausiai naudojasi vaisiais
Ir savo tarpe linksmi jie nuolat pokylius rengia.

Toliau aprašinėdamas žiemos darbus, poetas patара rinkti ažuolų giles, laurų ir mirtų uogas, statyti gervėms kilpas, briedžiams spėsti tinklus, medžioti zuikius, stirnas.

Gamtos motyvas poemoje, ypač pirmojoje giesmėje, dažnai kartojasi ir yra tarsi žemės ūkio darbų akompanimentas. Pirmojoje giesmėje jis dažnai siejamas su tais gamtos reiškiniais. Kurių lyra spėjamas oras, ir tai teikia poemai nemaža vaizdingumo ir gyvumo. Daug vietos skiriama saulei, parodoma, kaip iš jos įvairiais metų laikais nuspėjamas oras:

Lietų blyški pranašauja, jei žėri ugnim — rytų veja,
Jei su rausvąja ugnim dar pradeda dėmės maišytis,
Tu pamatysi tada, kad ūžaus ir vėtros, ir liūtys.
Ypatinga saulės reikšmė ir politiniame gyvenime: ją parodanti, kad artišanai karai, šamokslai, negandos. Poetas tokią reikšmę teikama saulei neatsitiktinai. Po Cezario nužudymo jyvo saulės užtemimas; saulė, kaip sako Vergilijus, sigauba tamsiu purpuru. Netrukus prasidėjo pilietinis karas (42 m. pr. m. e.), kur Oktavianas irANTonius nugalėjo Brąț ir Kasijų. Tų jykių įspūdžiui sustiprinti užsimenama apie Sicilijos salos ugnikalnio Etnos išsiveržimą, Eridano (Pado) upės ištvinimą ir kitus gamtos reiškinius, apie kuriuos liaudyje sklido pasakojimai.

Pirmoji „Georgiky“ giesmė baigiamo malda dievams, kad jie globotų imperatorių Oktavianą, nešantį taiką karų sukrėstam romėnų pasaulių, kur stovi apleisti laukai, sodiečiams į karą išėjus, kur lenktosios dalgės perkalamos į pastirusius kalaviju.

„Georgiky“ pirmoji giesmė yra įdomi vaizdų jairumu, gausumu ir šviežumu, natūralumu. Darbų aprašymas yra supintas gamtos vaizdaids. Tokį jairumą, jau atsispindėjusį „Bukoliky“ idilėše - smulkesnio žanro elیرiaščiuose, gal būt, galima paaiškinti neoterikų įtaka Vergilijui.

Pirmosios giesmės stilių pajvairina gana dažni epitetai: laetae segetes, pinguis arista, pocula Achoeloia, nivei iuvenci, tene-ra cupressus, gelidus humor, putris gleba, sulco attritus vo mer, fortes tauri, pulverulenta aestas ir kt.

Digresijų pirmojimo giesmėje maža. Zymesnė digresija yra pabaigoje vaizduojant pranašišką saulės reikšmę. Cia nukrypstas į visuomeniminius-politinius įvykius. Išaukštinęs imperatorių Oktavianą giesmės pradžiojo, poetas primena jo reikšmę ir jos pabaigoje. Kiti nukrypimai pradžioje giesmėje yra susiję su pačia joje dėstomąja mintimi: apie Jutierio akso amžių, apie dangaus skirstymą zonomis, remiantis mitologija, anie laimingas ir nelaimingas dienas ir kt.

Literatūros tyrinėtojai mėgina nurodinėti, kad lietuvių poetas Kristi-jonas Donelaitis yra šekės Vergilijaus, Hesiodo ir anujujų laikų poemomis apie žemdirbystę. Iš tikrųjų Donelaitis hesiodai bufer gerai susipžinęs su antikos rašytojų kūryba. Jam buvo žinomi ne tik Vergilijaus ir Hesiodo, bet ir kiti antikos rašytojų veikalai, sukurti žemdirbystės tema. Tačiau Donelai-tis yra savarankiškas ir savitas kūrėjas. Jo kūryba saugusi su Lietuvos žeme, jos laudimi ir gamta. Iš jų jis sėmė medžiagą savo „Mētams“. Donelaičio poemoje vaizduojami tipiški lietuvių tautos, į gyvenamosios epochos žmonių paveiksli, nepakartojami tos epochos atstovai, piešiami žemdirbių charakteriai, tipai. Vergilijaus „Georgiky“ poemoje nėra įvieno veikėjo; paminimi tik Mecenašas ir Oktavianas. Vergilijus netgi nēturi tikslo kurti žmoni charakterius arba tipus. Tai aprašomoji, be psychologinės analizės kūryba. Apibūdinti tų laikų Italijos žemdirbystę, ug-dyti meilę ir pareigą žemės darbui - vienas iš svarbiausių Vergilijaus poemos tikslų.
Tačiau negalima sakyti, kad tarp Vergilijaus poemos ir Donelaičio „Metų“ nėra jokių panašumų. Jų yra, tačiau tik bendriausių sąvokų arba kategorijų prasme, pvz., paukščių aprašymuose. Vergilijus mini gandrą, varną, Donelaitis — gandrą, šarką ir kt. Bet ir tai kai kurie Vergilijaus paukščiai yra personifikacijos, turinčios mitologinį pagrindą, pavyzdžiui, Nisas ir Scila. Tuo tarpu Donelaičio paukščiai yra lietuviškojo kaimo buities neatskiriamoji dalis. Abiejose poemose yra pamokymų ir raginimų, bet jų turinys Donelaičio poemoje yra lietuviškas ir labiau išplėstas. Arie minėtų kūrinii panašumus ir skirtumus bent iš dalies galima spręsti, susipažinus ir yra Vergilijaus „Georgikų“ pirmąja giesme.

„Georgikos“ ligi šiol nebuvo verstos į lietuvių kalbą. Šis pirmasis bandymas perteikti „Georgikų“ I giesmę lietuviškai nepretenduoja į viškai tobulą poetinį vertimą. Jo tikslas bent iš dalies supažindinti su vienu iš populiariausių Vergilijaus kūrinii tuos lietuvių skaitytojus, kuriems neprieinamas veikalo originalas.

## «ГЕОРГИКИ» ВЕРГИЛИЯ

### Первая книга

Бенедиктас КАЗЛАУСКАС

### Резюме

Эта работа состоит из трех частей: 1) введения, 2) «Георгики» Вергилия на литовском языке, 3) объяснения.

Во введении коротко рассматриваются жизнь Вергилия, общественно-политическое положение в Римской империи, имевшее влияние на его творчество и его отражение в поэме «Георгики».

Дальше разбирается первая книга этой поэмы, впервые переведенная на литовский язык. Указывается, что в ней поэт не придерживается строгих рамок при выделении времен года. Несоблюдение строгих рамок дает автору возможность разнообразить ее содержание. Множество эпитетов делает язык книги ярким, образным. Экскурсы связаны с главной темой этой книги. Самая яркая из дигрессий, носящая политический характер, находится в конце этой книги.

Что касается влияния «Георгик» Вергилия на поэму литовского поэта Кристионаса Донелайтиса «Мятай» («Времена года»), то автор этой статьи придерживается мнения, что Донелайтис был хорошо знаком с античными произведениями по этой теме, но он самостоя-
тельный творец. Почва его творчества — литовский край, народ
и природа.

В комментариях рассматривается значение реалий и объясняются неясные места текста.

LES „GÉORGIQUES“ DE VIRGILE

Livre I

Benediktas KAZLAUSKAS

Résumé

Ce travail se compose de trois parties: 1. l'article de tête, 2. la
traduction des „Géorgiques“ en lituanien (livre I), 3. les interprétations.

L'article de tête analyse brièvement la vie de Virgile et la position
sociale et politique de l'empire romaine, qui avait de l'influence sur la
composition du poème des „Géorgiques“ de Virgile.

Ensuite on analyse le premier livre de ce poème, qui est traduit la
première fois en lituanien. On affirme que le poète non observe des
cadres cathégoriques, quand il parle de la séparation de saisons de
l'année dans ce livre. L'inobservation des cadres cathégoriques laisse
l'auteur varier le contenu du poème. L'abondance des épithètes rend le
premier livre clair et imagé. Les écarts sont associés au sujet de ce livre.
La plus grande des digressions qui a le caractère politique se trouve
à la fin du livre.

Ouant à l'influence des „Géorgiques“ de Virgile sur le poème du
poète lituanien Kristijonas Donelaitis „Metai“ („Les saisons de l'année“),
l'auteur de ce article de tête exprime son opinion que Donelaitis a connu
les œuvres antiques de ce thème, mais il est un poète indépendant. Le
champ de création c'est le pays lituanien, le peuple et la nature.

Les interprétations expliquent les noms, les faits secondaires etc.

PUBLIUS VERGILIUS MARO „GEORGIKOS“

I giesmé

Kaip išauginti vešliuosius javus, kokiam esant žvaigždynui,
Arti dirvas, Mecenate, ir vynuoges rišti prie guobų.
Kaip galvijus prižiūrėti ir kaimenę savo auginti,
Kaip biteles taupiąsias aprūpinti, nuo čia aš giedoti
Savąją giesmę pradėsiu. O jūs, pasaulio skaisčiausios
Sviesos, kurioms karaliaujandų, metai slenka po metų,
Liberi ir Cerera dosni, nes iš jūsų malonės

Zemė varpa brandžia Choanijos pakeitė gilę
Ir Achelojos taures dar nežinomo vyno pripildė.
Jūs taip pat, laučų dievybės sventosios, faunai,
Cia pribūkit ir, faunai kartu ir driadės mergaitės,
Jūsų aš garbei dainuosiu. Ir tu, Neptūnė, nes žemė
Zvengiantį žirgą, didžiu tridančiu sukrėsta, juk pirmiausia

Tau išaugino; globėju šilų, kuriam Kėjos krūmynuos
Žešliąją žolę trys šimtai baltųjų jautelių rupšnoja;
Gimtąją šali palikdamas tu ir pašlaites Licejo,
Pane tegieti, sarge avių, jei tau Menelas rūpį,

Tu maloningas pribūk ir, Minerva, alyvomė davus,
Tu vaikuti mažasis, mums lenktąjį arklą įvedęs
Ir auginąs iš šaknų kiparisą švelnutį, Silvane;

Ir divės ir dievai, kurie mūsų lauką įgrobaj
Ir kurie naujus vaisius be sėklų auginal,
Ir kurie iš dangaus gana gausiai siunčiate lietu;

Ypačiai, Cezari tu,— nes nežinoma mums, kaip vadinas
Ta dievų draugija, į kurią tu įeisi, gal trokši
Sergėt miestus ir globoti pasaulį, gal žemės platybės
Sveikins tave kaip vaisių globėją ir vėtrų valdovą,
Tau vainiku iš motinos mirtų apsupdamos galvą,
Gal tu tapsi dievu neaprépiamų jūrų platybių,

Ir nusilenks tu jūreiviai, ir Tulė tarnaus tolimoji,
O tave žentu nupirks. Tetija su visais vandenynais;
Gal tu, naudoji žvaigždė, prie lėtųjų žvaigždžių prisidėsi,
Nes ta vieta jau tarp Erigonės ir Nzyplių sekėjų

Tau paruošta, jau nagus Skorponas karštuolis įtraukia
Prieš tave ir danguj duoda vietos daugiau, negu reikia.—
Kas tu bebūsi. tavęs, kaip valdovo, tegu nebelaukia
Tartaras, tau tenekyla baisinga aistra viešpatauti!

Nors Graikija ir garsi nuostabiaisiais jautelių Elizėjo
Ir Prozerpina, motinos prašoma. jos nebeklauso,
Laimės kelionei suteik ir drąsiajam žygiui padėki;
Tu lydėk mane, maloningas, parodyk sodiečiam
Kelią ir juos jau dabar maldomis dievų šauktis įpratink.

10

30

40
Tik tada atsilygins dirvos godžiajam artojui,
Kai jos dukart pajus ir vasaros kailrą ir šaltį,
Nuo brandžiausiš javu jam luš tada sienos klojimo.
Buo prieš tai, kol nedirbtus laukus mes ražysim arklu,
Turime vėja pažinti pirmiau ir dangaus įvarumą,
O taip pat tėvynės laukus ir prigimtį jųjų
Ir kokia žemė augina javus, o kokia atsisako.
Cia banguoja kviečiai, ten vynuogės puikiai bujoja,
Medžiai stiebias kitur, ir žolės nesėtos žaliuoją.
Ar nematai, kaip Safrano kvepalus siunčia mums Tmolas,
Indija kaulus brangius, o smilkalus — švelnūs Sabėjai,
Plieną — Chalibai nuogi, nuodinojus bebrus — Juoda jūra,
O graikų kumeles pačias greičiausias — Epyras.

50

Taip jau nustatė gamla ir įvedė amžing dėsnį
Tam tikroms vietovėms tada dar, kai akmenis svaidė
Deukalionas žiloj senovėj į tuščią pasaulį;

Kilo žmonės iš jų, giminė atkakli. Lai nedelsiant
Zemę derlingą pirmaisiais mėnesiais metų stipruoliai
Jaučiai verčia vagom ir beriogsančius dirvų grumstynus
Vasara greitai kaitriiais spinduliais tištirpdo į dulkes.
Jeigu žemė nėra sunki, užtenka suriekti
Ją negiliai vagomis, kai vos tik pakyla Arktūras.

Leisk, kad nuėmus javus, laukai pūdymuot pasiliktų
Ir nualsinta dirva pailsėjus geriau atsigautių.

Ar tu gelsvuosius kviečius, pasikeitus žvaigždynui, ten sėsi,
Kur kadai ankštingus javus šiurutėm lukštelėm

Ar vikių sėklas švelnias ir trapaus stabarėlio kartuolį
Lubiną, skambantį mišką, ką tik nuo dirvos pakėlei.

Alina dirvą linai, ir avižos alina jąją.

Alina ją ir aguonos, Letos miegu apkerėtos.

Sėk pakaitom, ir bus darbas našensnis, tik nesigėdink

Alkaną žemę mėšlu riebiuoju kaip reikiant užmėžti

Ir nešvariais pelenais pabarstyti nusilpusią dirvą.

Taip pakaitom besėjant, dirvos geriausiai pailsi,
O nearti tuo tarpu dirvonai nėra nedėkingi.

Net nederlingus laukus dažnai naudinga uždegti
Ir beverčius stiebelius traškia ugnimi sunaikinti.

O iš jų paslaptingį jėgų ir maisto sultingo

Zemė sau ima arba ugnies kaitra sunaikina
Blogį visokį, ir nenaudinga drėgmė išgaruoja,

70

80
Ar ugnies kaitra dar daugiau kelių ir slaptingų
[leigų teikia, kuriom augalėliuosna smelkiasi syvai,
Ar užgrūdina juos ir atviras gyslas užspaudžia,
Kad smulkusis lietus arba saulės kaitriosios galybė
Ar Siaurys landus įsismelkęs jų nepakirstų.

90

Dirvai daug padeda tas, kurs kapliais grumstynus išdaužo
Ir iš karklų pintom akėčiom padrasko. Ne veltui
Žvelgia į jį iš aukšto Olimpo auksinė Cerera;
Ir kurs lygius laukus raižydamas arklu suverčia,
O apsukdamas jį įstrižai, vėl dirvą purena,
Ir be perstojo dirba žemę tas lauko valdovas.

Vasarai melskit lietais ir žiemų giedriųjų, sodiečiai:
Jeigu žiema sausa, javai kuo puikiausiai užauga,
Laukas — gražu pažiūrėti, tuo pasigirti negali
Misija, o ir pati jo derliumi Gargara stebis.

100

Kam man kalbėt apie tą, kurs, pasėjės javus, tuoj apeina
Lauką ir trupina žemės grumstynus, pasėliams žalingus,
O paskui sroves klusiųjų upelių paleidžia;

Ir kai išdžiūsta laukai, žolėlėms miršant ant jųjų,
Nuo kalnelio aukštos kauburėlės jis vandenį kreipia,
Krisdamas šis ant glotnių akmenu, duslų užesį kelia
Ir betrykšdamas lauko išdžiūvusio karšį mašina;
Kam apie tą, kurs, nuo varpų sunkių kad javai nesukniubtų,
Zelmenį vešlių pasėlių, suželusį tankiai, nugano.

110

Kai tiktai vagas pasikėlę pasėliai apdengia,
Kam apie tą, kurs balas nuo mirkstančių dirvų nuleidžia,
Jei pavojingu metu išsilieją upė patvinus,
Ir, užnešus dumblu, plačiai laiko viską apdengus,
O griovų dubriuos drėgmė siltoji garujoja.

Bet jei, žemė bedirbant, žmonės ir jaučiai daugybę
Įdeda vargo, tai žąsys ėdrūnės ir gervės Srimonos,
Ir Cikorijos trukdo savo karščiaisiais plaušeliais,
Kenkia pavėsis taip pąt. Pats tėvas norėjo, kad būtų
Žemdirbio kelias nelengvas ir puikiai pajudino pirmas
Lauką, uždegdamas darbui širdies žmonių mirlingųjų,
Ir jis neleido tūnoti savo valdoms beprasmingus.

120

Prieš Jupiterio amžių žemės nedirbo sodiečiai
Ir nereikėjo žymėt jiems ribų ir dalint jomis lauką.
Maistą jie rinko bendrai gerovei, tada pati žemė
Duodavo viską savaime, niekam josios neprašant.

Jis pražiūtingus nuodus juodosios gyvaėtėms įdiegės;
Jis išakė vilkams plėšiūauti ir jūrai banguoti,
<table>
  <tbody>
    <tr>
      <td>Medų nupurtė nuo lapų, o ugniai liepė pranykti<br>Ir upeliais bebėgančiam vynui nustoti tekėjus,<br>Kad galpoodams žmogus įvairiausių gudrybių išrastų<br>Ir, beversdams vagas, augalų sau sėklų ieškotų<br>Ir pasląpingąją ugnį iš titnago venų išgrybė.<br>Tąsqy luotus pirmąkart gaubtuosius upeliai pajuto,<br>Tąsqy jūreivis suskirstė žvaigždes ir vardais pavadino:<br>Likaono skaisčiosios Lokės, Plejadų, Hiadų;<br>Tąsqy sumanė žvėris gaudyti kilpom, vilioti<br>Amalu ir apsupt šunimis giras ruimingąsias.<br>Vienas štai plačąjąque upe plaka tinklu, jos gelmėsna<br>Leisdamas, kitas iš jūros tinklus sušlapusius traukia.<br>Grūdina geležį kietą, suaidi škambantys piūklai,—<br>Mat, pirmiausia kyliais jie skėlė skalųjį medį.<br>Kilo menas tada įvairus, nės darbas ryžtingas<br>Viską įveikia ir vargas sunkus, bėdoje atsidūrus.<br>Geležine žagre art žemę Cerera išmokė<br>Zmones, kai trūko miškams pašvęstiesiems gilių ir uogų<br>Ir kada maisto Dodona jau teikti toliau atsisakė.<br>Darbo auginti javams dabar reikia, kad rūdys kenksmingos<br>Siaudo nemuštų ir dirvoj vanguolis dagys nestyrėtų.<br>Žūsta javai, o jų vietoj miškas dygusis užauga,—<br>Ir varnalešos, ir agarai, o ant dirų derlingų<br>Raugė prakeikta ir varputys viešpatauja bevaisis.<br>Jeigu tu piktžolių be paliovios kauptuku nekaposi,<br>Jeii nebaidysi paukščių šauksmu ir šakų negenės,<br>Medžių pavėsio tvankaus ir lietaus pažadais neišmelsi,<br>Vargas tau! Veltui į pilnus kaimyno aruodus žiūrės,<br>Gilėmis alkį malšinsi, ažuolą purtysi girioj.<br>Reikia primint kokius įrankius turi pakanlūs kaimiečiai.<br>Sėt negalėjo be jų, ir javai negalėjo užaugti.<br>Tai visų pirma noragas ir lenktojo arklo sunkumas<br>Ir Eleuzinės motinos riedąs iš lengvo vežimas<br>Bei kuliamoji ir velenas, ir kaplai sunkiasvoriai;<br>O be to, iš vytelių lengvutės pintinės Celėjo,<br>Vyčių pinučiai ir nuostatioji lakcho vėtyklė.<br>Visa tai rūpestingai iš anksto paruoški ir saugok,<br>Jeigu tu lauki palaiminto kaimo garbės nupelnytos.<br>Jau miškely seniai gana sunkiai lenkiamos guobos,<br>Ir jau guoba lenktojo arklo išvaidągauna.<br>Nuo kamieno šiam aštuonėpis eina rodiklis,<br>Dvigubas medžio kauptuvas ir du nорагėlės noragai.</td>
      <td>130</td>
    </tr>
    <tr>
      <td></td>
      <td>140</td>
    </tr>
    <tr>
      <td></td>
      <td>150</td>
    </tr>
    <tr>
      <td></td>
      <td>160</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>
Jungui anksčiau kertama lengva liepa ir uosis aukštasis
Ir rankena, kuria užpakalyra valdomi ratai;
Medis, prie židinio kabantis, bandomas dūmų pagalba.

Daug tau galiu apsakyti, kaip dirbo mūsų senoliai,
Jei nevengi ir negėda žinot apie darbą prastutį.

Reikia volu sunkiu pirmiausia grendymą lyginl
Ir išpurenti ranka ir sustiprinti moliu lipniuoju,
Kad neapeitų žolėm ir kad nuo naitros nesukitų,
Tuokart pašiepia koks nelabasis. Dažnai juk pelytė
Statosi sau po žeme namelį ir ruošia aruodus,
Ar lizdelius sau rausia kurmiai akeliai želibųjų
Ir atsiranda rupūžių urvuos ir kitokių biaurybių,
Zemės augintų, ir kirminai daug javų sunaikina,
O. be to, ir skruzdė, bijodama vargo senatvė.
Tu gi pasek, kai miškuos pasipuoš žiedeliais migdolai
Ir kai į žemę nusvirs nuo sunkumo jų kvepiančios šakos,—
Jei žiedų bus daugiau, tai lygiai taip bus ir su vaisiais;
Ir jei kaitra bus gera, pakula bus taip pat kuo puikiausia.
Bet jeigu lapais vešliais pavėsis gausiai patvinsta,
Veltui šiaudus kartu su pelais tu ant grendymo kulsi.
Aš mačiau iš tiesų, kaip sėjėjai užgrūdina sėklas,
Jas salietra pirmiau ir juodąja alyva nuplauna,
Kad grūdai didesni nuostabiausiom anksčim išaugtų
Ir kad nuo menko kaitrumo greičiau jie galėtų suvirti.
Nors ir ilgai jie rinkti ir daug į juos vargo įdėta,
Bet aš mačiau, kad jie išsigimsta, jei nerenka jųjų
Rankos žmogaus kasmet. Taip, lemiant likimui, pakrypsta
Viskas į bloga ir atgal galvotrūkčiais rieda.
Ne kitaip, kaip tą, kuris vos irklais valtelg
Stumia prieš srovę, jeigu tik kartais rankas jis atleidžia,
Tuoj jį upė atgal pasroviui pagriebusi neša.

Mes be to dar turim stebėti Arkturo žvaigždyną
O taip pat kai pakyla Ožiai ir spindinčios Angys,
Lygiai kaip tie, kurie į tėvynę grįžą audringa
Jūra ir veržias prie sąsmaukos austrių turtingo Abydo.

Kai tik Svarstyklės dienos ir nakties jau laiką sulygins
Ir kai pasaulį pusiau padalins į šviesą ir tamsą,
Vyrai, raginkit jaučius, miežius ir lauko tuoj sėkit
Lig paskutinio lietaus, kol žiema dar žiauri neatėjo;
Laikas apdengti žeme ir sėklas linų, ir aguonų,
Vaisių Cereros, ir kuo greičiausiai užgulti ant arklo,
Kolei leidžia dirva dar sausa, kolei debesys kybo.

180

190

200

210
Pupos — pavasarį sėti! Tada ir tave, dobilėli,
Puriosios vagos priglaudžia, o soromis rūpintis reikia,
Kai žvilgėdamas Jautis savo ragais paaukuotais
Atkelia metų vartus ir Suo beblėsdamas leidžias.
Bet jei dirvą kviečiams ir grūdiniams javams tu paruoši
Ir tik varpiniams javams visą triūsą tu savo įdėsi,
Nuo tavęs tegu slepias skubiai rytų Atlantidės
Ir Gnozijos žvaigždės vainikas skaistus tepranyksta,
Kol reikalingas vagoms tu perleisi sėklas ir kolei
Priešingai žemei tu patikėti metų viltėti skubėsi.
Daug kas sėti pradėjo prieš leidžiantis Majai, tačiau tuos
Varpom tuščiom paskui išjuokė derlius lauktasis neveltui.
Bet jeigu sėsi vikius, o taip pat in paprasptąsias
Ir Peluzijos lęšiukais rūpintis nesipuikausi,
Zenklus tau aiškius apreikš tada besileidžiųs Bootas;
Sėją pradėk ir ją tęsk ligį pat viduržiemio šalčių.

220

Tam tikromis dalimis pasaulio erdvėj išmatuotoj
Dvylikai visatos ženklų vadovauja saulė auksinė.
Penkios zonos dangų apjuosia: viena nuo skaščiosio
Saulės visad paraudus, visad nugairinta karščio,
Iš dešinės ir kairės kraštutinės aplinkui ją sukas,
Zydru pastirę ledu ir tamsiąją liūtim apsiblausė,
Tarp šitų zonų ir tos vidurinės dar dvi mirilingiesiems
Vargšams pridės dievų malone ir pravestas takas
Varp abiečiu, kad dangai ženklai joau aplinkui judėtų.
Kaip dangaus skliautas staigus į Skitiją ir į Rifėjų
Kyla uolas, taip staiga į pietus jis Libijos leidžias.
Sitas polius mums aukštas atrodo, tačiai jį po kojom
Regi Stiksas juodasis ir požemio mirusių vėlės.
Cia didžiulė Angis vinguriuodama rangos aplinkui,
Tartum upės srovė vidury tarpe Lokių dvynukių,
Tų, kurioms baugu Okeano vandeniu prausτis.
Ten arba nakties paslapinga tyla viešpatauja
Amžiais, kaip kalba, ir nakčiai užėjus leidžiasi tamsos,
Ar pasitraukia Aurora nuo mūsų ir nuneša dieną.
Vos tik prunkščiančiais žirgais į mus Rytas padvelkia,
Ten vėlybas šviesas tuoj uždega Vakaras rausvas.

230

240

250

Ir iš to mes galim pažinti, besikeičiant dangui,
Oro atmainas, dieną piūties ir laiką sėjimo
Ir kada tinka irklais marmurinį paviršių sujudint
Jūros klastingos, kada apginkluotą laivyną pasiūsti
Ar miškuose pakirsti eglę, laikui atėjus.
Mes nevėltui sekam žvaigždės, laikais jos teka ir leidžias, Ir metus, keturiais skirtingais laikais padalintus.

Jeigu žemdirbį šaltas lietus namuose ir užlaiko, Gali jis daug ką nudirbį, ką skubėdams turėtų atlikti, Giedrai atėjus: norago atbukusio smailina kietą Dantį artojas ir luotelius iš medžio jis skobia, Ženkлина gyvuulius ir javus numerėliais pažymi. Dar mietus kiti smailina ir ramstelius dviem šakutėm Ar raištelius amerinos jie vynmedžiuui rošia lankstučiut. Tai lengvutes pintines iš vytelių gervuogų pinkit, Tai džiovinkit vaisius prie ugnies, tai girnomis malkit. Net ir šventom dienom kai kas juk galima dirbti, Ir įstatymai leidžia; nuleist upelius iš vagelių Negina joks tikėjimas, tvorą pasėliams užtverti, Paukščiams kilpas statyti, uždegti krūmus erškėčių Ir upelų sveikam pamaudyti bliaunieną bandą. Kartais varovas tingaus asilėlio aliejum apkrauna Kuprą ar vaisiais prastučiais, šis grįždams iš miesto tašytą Akmenį ar juodos smalos jam parneša masę.

260

270

Luna teikė pati kai kurių dienų savo ruožtu, Lauko darbams palankių. Penktosios ir venki: tą dieną Gimė Orkas ir Eumenidės, o žemė prakekti Gimdymu davė Cėją, Japetą ir žiaurį Tifėją Ir susimokiusios brolius aukštajį dangų išgriauti. Triskart jie bandė Osą ant Peliono užversti, Zinoma, ir Olimpą lapuotą užristi ant Oso, Triskart tėvas žaibais sudaužė karlus sukrautus.

Vynuoges, be dešimtos, septintoji sodinti laiminga Ir pajungti jaučius pagautus ir audinį austi, O devintoji kelionei gera, pražūtinga vogimui.

280

Daug kas pavyksta geriau, vėsiajai nakčiai užėjus Ar kada brėkšta diena, Aušra rasa žemė apšlaksto. Naktį labučiai stiebeliai, naktį perdžiūvę pievos Piauti lengviau: drėgmės švelnutės naktį nestęงa. Ir kai kas ligi vėlybo vidurnakčio spingsint ugnelei Žiemą budi ir dagtį aštria geležim vis ukapardo, O tuo tarpu žmona, daинеу gaivindama darbą Nuobodų, džuzgiančiu skietu audinį perbėga greitai Ar ant Vulkano ji vynuogių sulčių gėrimą verda Ir lapeliais putaς nuo vilnijančio katilo graibo. O gelsvieji javai kertami vidurdienio karšty; Ir išdžiovintus ant grendymo kulia vidurdienio karšty.

290
Ark tu ir sėk išsijuosės: žiemą juk švenčia sodiečiai.
Salčių metu žemdirbiai dažniausiai naudojasi vaisiai.

Ir savo tarpe linksmi jie nuolat pokylius rengia.
Linksmintis kviečia žiema ir rūpesčius tąsyk išblaško,
Lygiai kaip prikrauti laivai kada uostą pasieikia.

Ir jūreiviai linksmi vainikais laivą papuošia.

Bet taip pat ir giles tada laikas nuo ažuolo rinkti.
Lauro uogas, alyvas, be to, ir mirtas raudonas;
Laikas gervėms kilpas statyt ir tinklus briedžiams spėsti,
Ilgausius medžioti zuikius ir stirnelę pašauti,
Sukant aukštai Balearo laidyklės kanapių virvelę,
Kai gilus sniegas iškrinta, ledu apsidengia upeliai.

Ką pasakyti turiu apie orą rudens ir žvaigždynus
Ir kai trumpėja diena ir kai vasara daros vėsėsnė,
Kas turi vyrams rūpėt, kai pavasaris bėga lietingas
Ir kai varpos laukuos prieš piūtį pastirę šiúrena
Ar kai javai žaliam stiebelyje pieno pritvinsta?

Kai valstietis piovėją vedė per lauką geltoną,
Ir kai šis jau piovė miežius šiaudelio trapučio,
Aš daug kartų mačiau, kaip vėjai kilo į kovą,
Kaip, raudami iš šaknų visu plotu, brandų pasėlį
Nešė, pakėlę į aukštį; taip audra viesulu juodu

Draikė po lauką lengvus stiebelius ir šiaudus nešiojo.
Kyla dažnai dangumi vandens būriai begaliniai
Ir baisią audrą, juodu lietumi pasiklę nuo jūros,
Desębs telkia vilnydami; ęteris griuva aukštasis
Ir brandžiuosius javus ir jaučių apsemia darbus
Liūtim baisia; prisipildo grioveliai, ir įdubios upės
Oždamos tvinsta, ir šniokščianti jūra sukas verpetais.

Pats Jupiteris naktį audringą ranka dešiniąją
Svaido blyksintį žaibą, nuo tokios dundėjimo dreba
Zemė didžiūlė, pasíslexia žvėrys, žmonių mirtingųjų
Sirdys iš baimės sustingsta, jis nuvertė degančia ietim

Ir Atoną, su juo Rodopeną ir kalnus Keraunų;
Sniokšdamas siaudžia Pietys ir žliaugia lietus kuo tankiausiai;
Sugaudžia šilas dabar ir jūros krantas nuo vėjo.

To privengdams, mėnulį stebėk ir padangių žvaigždynus,
Sek, kur traukias tada žvaigždė šaltoji Saturno,
Kokį ratą danguj Cilenijaus ugnys praskrieja.

Tu pirmiausia pagarbink dievus ir kasmet atnašauki
Auką didžiajai Cererai, kai žolės vešliai sužaliuoja
Ir kai traukias žiema ar giedras pavasaris eina.

300

310

320

330
Riebūs ėriukai tada ir vynai tada maloniausi,
Tąsyk ir miegas saldus, ir kalnuos paunksmių gausiausia.
Kaimo jaunimas būrais tegu garbina tąsyk Cererą;
Iai tu medaus korius sumaišyki su pienu ir vynu;
Triskart te augalus jaunus apeina auka šlovingoji;
Ią visas choras giesmėm ir draugai, džiaugsmingai telydi
Ir į namus šauksmais tegu kviečia Cererą, te niekas
Piautuvu varpų neliečia brandžių, kol galvos jis Cererai
Nevainikuos vainiku, iš ažuolo lapų nupintu,
Kol įmantriausių šokių nešoks ir giesmių negiedos jai.

340

Bet kad galėtume mes iš ženklų tam tikrųjų nuspėti
Giedrą ir lietų, ir vėjus, kurie mums atneša šaltį,
Tėvas nustatė, ką turi nulemti mums mėnesių Luna,
Ir prie kokio žvaigždyno nurimsta Pietys, ir ką sekti
Turi sodiečiai, kad bandą arti savo tvartų laikylų.

350

Kylant audrai, staiga iš gelmių sujudinta jūra
Pradeda tvinti ir nuo aukštųjų kalnų pasigirsta
Vėjo kaukimas ar aidas toli, pasisklėdes nuo jūros
Kranto, ųžesį kelia ir siaudžia girios ošimas.
Jau tada sunkiai banga prie gaubtųjų laivų susiłaiko.
Kai greitieji narai sugržita iš jūros platybių
Ir kai į krantą pasklinda jų riksmas arba kada kragai
Žaidžia smėlėtam krante, kada įprastas pelkes palieka
Gandras ir skraido padangėj, viršum debes pasikėlęs.
Tu pastebėsi dažnai, kai audra tik užeina, kaip žvaigždės
Krenta nuo skliauto dangaus ir nakтыs glūdumojus nusidirękė,
Užpakaly ugnies liežuviai ilgi supilksvuoja;
Kaip pasklinda dulkės visur ir žalieji lapeiiai;
Ar kaip paviršiųj vandens žvilgėdamos plunksnos sau plauko.
Bet kada nuo žiauraus Borėjo pusės žaibujoja.

360

Kai sudunda rūmai Euro kartu ir Zefyro,
Telkšo grioviai lakuose, ir kiekvienas jūroja žvejas
Glaudžia savąsias bures. Niekada lietus nėr pakenkęs
Neatsargiam: jam užeinant, iš slėnių gilių pasitraukia
Gervės, padangių skrajūnės, ar žvelgus į dangų karvytė,
Snerves savąsias atvėrus, orą spėliodama uodžia,
Ar aplink ežerą kregždė skardendama šaudo po orą
Ir savo senąjį skundą baloje varlės aprauda.
O skruzdėlytė, skubiai bėgdama angelėm ankštutėm,
Neša kiaušinėlius iš landelių gilių, ir didžiūlė
Laumės juosta vandenį geria, o varnų daugybė,
Iš ganyklų pakilę, sparnais traukšmingai plasnoja.

370

380
Tu pamatyti galėtum jūros paukščių visokų,
Tų, kurie vaikšto po Azijos pievas, Kaistro apsemtas;
Vienas už kitą mentes jie vandeniu gausiai drėkina
Tai vandenin nerdami, tai skraidydami vėl ant bangelių.
Ir kad jie stengtųsi prausτis, tu veltui geidauti galėtum;
Tąsqy akipleša varna lietaus visa gerkle maldauja
Ir klydinėja pati sau viena po išdžiūvus mėlį.
Net ir mergaitės, nakčia beverpdamos vilnias paskirtas,
Jaučia, jog bus audra, kai lemputei bespinskinst jos mato
Blyksinčią liepsną ir šiupantį dagtį degėsiniams bekrintant.

Tu ir pro užiantį lietų giedrą galėsi nuspėti
Ir kad blaivos dangus, iš ženklų tam tikrųjų pažinsi.
Tąsqy žvaigždžių blankios švieselės mėui nesimało,
Ir neapšviestas sesės savosios pateka mėnu,
Nei debesėliai švelnučiai nevilnija tuokart per dangų,
Nei prie saulutės šiltos Halkijonai mielajai Tetidei
Savo sparnelių negali išskleisti, purvu susitepę
Kiaulės užmیرšta snukiu išvartyt pribarstytų krūvelių.
Rūkas ant slėnių vis skleidžias labiau ir užgula lauką,
O nuo pat namo kreigo, jusdama, kad saulė jau leidžias,
Graudžią vėlybąją giesmę ūbauja veltui pelėda.
Nisas skrajūnas skaidriajam ore aukšlai pasirodo,
Ir dėl plaukų purpurinių Scila bausmę atkenčia.

Kur tik per orą lengvučių sparnais ji plasnodama skrenda,
Ten štai ir Nisas aršus, ore užėsį didį sukėlęs,
Seka ją iš paskos; kur tik Nisas šauna padangėn,
Ji per orą lengvučių, sparnais greit plasnodama, skrenda.
Varnos garsiai krankia, paleidę prikimusias gerkles,
Tris ar keturiskart ir dažniau prie lizdį ten aukštųjų
Siaudžia stebėtinai jos, kažin kokio linksmumo pagautos,
Medžiuos tarp lapų; yra malonu, kada baigiasi lietūs,
Vėl susirasti mažyčius savus ir mielą lizdelį.
Netikiu aš iš tiesų, kad dievai joms šį dvasios savumą
Būtų suteikę ar išmintį, net už likimą didesnę.
Bet kai vėjas ir debesys, gausiai pritvinką padangėj,
Kelių pakeičia ir dar pagausėja Jupiteris drėgnas
Vėjais pietiniais,— kur reta, juos buria, kur tanku — išsklaido,—
Nuotaika keičias žmonių, ir širdis apima jausmas
Tai vienoks, tai kitoks; kada debesis vėjai išvaiko,
Paukščių tada giesmė sutartinė pasklindą po lauką,
Ir gyvuliai pralinksmėja, o varnus nužiugusios urpsčia.
Jeigu stebėsi, kaip saulė skuba, kaip keičias mėnulis,

390

400

410

420
Tai niekada tavęs neapgaus valandėlė rytojaus.

Ir giedrioji naktis neapvils tavęs savo burtais.

Kai tik šviesą mėnulis berinkdamas ima spindėti,

Ir ūkanotais ragais jis apima tamsųjį rūką,

Gresia didžiulis lietus laukų pasėliams ir jūrai,

Bet jei jo veidas išraudęs žerės kaip jaunutės mergaitės,
Vėjas bus: nuo vėjo Febas auksinis parausta.

Jei patekėdams ketvirtą dieną (nes ši teisingiausia),

Tyras ir slinks dangumi ir bus po ragai nенu dilę,

Tai visa ta diena ir visos kitos josios

Bus nelietingos ir nevėjuotos lig mėnesio galo.

Tąsyk, išvengę audros, aukas atnašauja jūreiviai

Glaukui, Panopei ir Melicertui, tos Inos sūneliai.

Saulė taip pat, kada teka arba kada leidžias į jūrą,

Zenklus teisingus parodys; tikriausiai ženklai yra saulės

Tie, kuriuos rytą parodo ir, tie, kada užteka žvaigždės.

Jei patekėdama būna dėmeta, spalvų įvairiausį,

Po debesėli paėjus ir jos vidurys apsiblausęs,

Tu tikėkis lietaus: nuo jūros aukštosios grūmoja

Notas grėsmingas medžiams, pasėliams, kartu ir galvijams.

Ar jei pro debesis tankius skverbiasi, rytą pasklidę,

Sen bei ten spindulai, ar skliauti padangėjį pakilus,

Guolį auksinį Titono išblyškus Aurora palieka;

O tada sergsti blogai sirpias uogas vymnedžio lapi,

Tąsyk barškėdama tankiai kruša ant stogų šokinėja.

Kai, išmatavus Olimpo kelius, atsisveikina saulė,

Reiktų ir tai geriau prisimint, nuo dažnai gi mes matom

Josios veide bežėruojant žaismingai spalvas įvairiausias.

Lietų blyški pranašauja, jei žėri ugnim — rytų vėją;

Jei su rausvąja ugnim dar pradeda maišytis,

Tu pamatysi tada, kad užaus ir vėtros ir liūtys.

Tokią naktį manęs teneragina niekas keliauti

Atvira jūra ir inkaro virvę atrišti nuo kranto.

Bet jei šviesus rutulys, kada brėkšta diena ir kai saulė

Leidžias, tau nėr jo bijoti, kad gali lietaus pasirodyt, —

Tu pastebėsi, kad siaudžia giria nuo gaivaus Įkvilono.

Ir pagaliai, ką vakaras lemia vėlybas ir vėjas
Debesis gena iš kur, ką Austras mąsto pritvinęs,
Saulė tau viską apreikš. Kas išdrįs pasakyti, kad saulė
Gali apvilt. Ji įspėja dažnai prieš slaptų sukilimų
Grėsmę ir klastą, taip pat, jei karai paslaptingi jau tvinksta.

Zvelgė liūdna ir į Romą tada, kada Cezaris krito,

430

440

450

460
Spindinčią galvą apsigaubė ji tamsiu purpuru tąsyk,
Kai pasaulis niekingas bijojo nakties amžinosios,
Nors tuo laiku įspėjo ženklais ir žemė ir jūra,
Sunes, nelaimę lemią, ir paukščių riksmai nelemtieji.
Kiek mes kartų matėm, kaip Etna, patvinusi dūmais,
Į Kiklopų laukus šniokšdama iš žiočių vingiuojas
Ir ugnies kamuoliais ji spiaudo ir akmenis bloškia!
Zvangesį ginklų Germanija savo padangėjį girdėjo,
Alpės drebėjo nepaprastai tąsyk, kaip niekad lig tolei;
Sklido galingi garsai plačiai tyliaisiais gojeliais,
Ir neregėtu būdu ėmė rodytis blyškūs vaiduokliai
Tamsią gūdžiąją naktį, taip pat gyvuliai prakalbėjo.
O kaip baisu! Tada upės sustoja, prasiveria žemė,
Statulos šventnamiuose verkia, paveikslai kraju prakaituoja.
Oždamas srauniai verpetais aptvindė į Eridanas,
Upių valdovas, o per plačiuosius laukus jis pagriebės
Gyvulius nešė su tvartais, ir tuo laiku dažnai rodės
Iš klaikių gyvulių vidurių bloga lemiančios venos,
Ir iš sulinio kraujas tekėjo, naktim nepaliovė
Miestai didžiuliai aidėt nuo staugimo vilkų begalinio.
Dar niekada perkūnas iš giedro dangaus taip negriaudė,
Niekad dar lemiančios bloga nėra tiek žėravę kometos.
Tąsyk regėjo Pilypo laukai, kaip vyras prieš vyrą
Grümėsi vėl tarp savęs romėnų pulkai savo ginklais,
Tąsyk nebuvo gėda dievams du kartu Ematią,
Hemo laukus plačiuosius mūsų kraju sudrėkinti.
Aišku, toks laikas ateis, kad valstietis apylinkėj tojoj,
Versdamas arklu lenktuoju minėtosios žemės paviršių,
Cia atras naikinančių rūdžių ietis suėstas
Ar sunkiaisiais kapliais atsitrenks į tuščiajių šalmą,
O išrausęs kapus, didumu jų kaulų stebėsis.
Zidinio viešpačiai, didvyriai, Romule, motina Vesta,
Tu, kuri tuskų Tiberį sergsti ir Romos tirtovę,
Siam jaunuoliui nedrauskit teikti pagalbą pasauliui
Suneramintam. Jau pakankamai savo kraju mes
Laomedonto trojiečio nuplovėme priesaiką kreiva;
Jau seniai mums pavydi tavęs dangaus karalystės,
Cezari, pykdamos, jog tu sieki žemšiųkųjų triumfų,
Cia gi tiesa į netiesą pavirtus, karų tiek pasauly,
Tiek įvairiausį niekšybių, jokios pagarbos nėra arklui;
Stovi laukai apleisti, sodiečiams į karą išėjus;
Kalamos lenktosios dalgės nūnai į pastirusius kardus.
Cia Eufratas, o ten Germanija kyla į kārą;
Sutartis miestai kaimynai savo tarpe sulaužę,
Griebiasi ginklo; siaučia pasaulyje Marsas žudikas,
Lyg keturračiai, kada prasiveržia pro aptvėrimą,
Skrenda toliau vis greičiau ir, veltui betvardant vežėjui,
Neša žirgai, ir vadelių nė kiek nebeklauso vežimas.

Iš lotynų kalbos išvertė B. KAZLAUSKAS

## PAAISKINIMAI

1—4 eil. yra nurodytas „Georgikų“ poemos turinys, svarbiausios jos dalys: žemės dirbimas, vynuogių auginimas, gyvulininkystė, bitininkystė.

5 eil. Poetas pirmiausia kreipiasi į laukų globėją Saulę ir Mėnulį, o paskui į Liberį — derliaus dievą ir į Cererą — žemdirbystės deivę.

8 eil. **Chaonija** — chaoniečių gyvenama Epyro sritis, turtinga ažuolų, kurių gilės buvo naudojamos maistui.

9 eil. **Acheloja** — Etolijos upė, kurios geriamą vandenį pakeitė vynas.

10 eil. **Faunai** — Italijos miškų dievai, **Driadės** — miškų dievės.

12 eil. **Neptūnas** — jūrų dievas, išauginęs žmonėms arklius.

14 eil. Cia yra suprantamas Aristėjas, Apolono ir Kirėnės sūnus, kuris Egėjo jūros salyno Kėjos saloje buvo garbinamas, kaip piemenų dievas ir išgelbėtojas nuo maro.

17 eil. **Panas** — miškų ir piemenų dievaitis, garbinamas Arkadijoje, kur yra Tegėjo miestas. **Menelas** — Arkadijos kalnynas.

19 eil. Cia yra minimas Triptolemas, Atikos didvyris, Celėjo sūnus, žemdirbystės išradėjas.

20 eil. **Silvanas** — miškų ir laukų dievaitis.

24 eil. **Cezaris** — suprantamas Oktavianas Augustas. Poetas laiko įj dievu ir prašo jo pagalbos. Poetas nežino, ar Augustas bus žemės ar jūrų, ar dangaus dievas, ir atmeta galimybę, kad jis gali būti požemio (pragaro) dievas.

28 eil. Venera, kuriai buvo pašvęsta mirta, buvo Julijų giminės motingabėja.

30 eil. **Tulė** — Islandijos sala. Augustas, kaip dievas, vedęs Okeano dukterį. Tulė buvo viena iš tolimiausių romėnams žinomų kraštų.

33 eil. **Erigonė** — atėniečio Ikaro duktė, paversta žvaigždynu, vadimau Virgo-Mergelė. **Znyplės** — Skorpiono žvaigždynas.

39 eil. **Prozerpina** — požemio pasaulio karaliėnė, Cereros duktė.

56 eil. **Tmolas** — kalnas Lidijoje.

57 eil. **Sabėjai** — pietų Azijos gyventojai arabai.
57 eil. **Chalibai** — Juodosios jūros pakrašty gyvenusi tauta, gerai mokėjusi apdirbti geležį.

58 eil. **Epyras** — vakarinė šiaurės Graikijos sritis; ji vertėsi gyvulininkyste, ypatingai mėgo auginti greitas kumeles.

61 eil. **Deukalonias** — Prometėjo sūnus, Piros vyras. Po tvano Deukalonias su Pira pasiliko vienu du pasaulyje.

67 eil. **Arktūras** — Booto žvaigždynas, kuris patekėdavo Romoje apie rugsėjo 5 dieną.

77 eil. **Leta** — mirtis.

102 eil. **Misija** — turtinga šalis prie Helesponto Mažojoje Azijoje. **Gargara** — tos pačios srities kalnuota dalis ir miestas.

118 eil. **Strimona** — Trakijos upė, prie kurios susirinkdavo išskrendantieji prieš žiemą paukščiai.

137 eil. **Plejadas** — septynių žvaigždžių žvaigždynas, kuriuo buvo paversitos Atlanto ir Plejados septynios dukterys.
**Hiados** — septynios žvaigždės, kurioms patekėjus pradėdavę lyti. Lokė-Arctos — Grįžulo ratų žvaigždynas, kuriuo buvo paversta Likaono, Arkadijos karaliaus, duktė Kalista.

148 eil. **Dodona** — miestas Epyre, kur buvo šventų ąžuolų.

162 eil. **Eleuzinės motinos** — Demetros, garbinamos Atikoje, Eleuzino mieste.

164 eil. **Celeėjas** — Eleuzino karalius, Cereros gerbėjas, išmokęs gyventojus dirbti žemę.

164 eil. **Iakchas** — Bakchas, vyno dievas, garbinamas Graikijoje, ypač Eleuzine.

204 eil. **Ožiai** — dviejų žvaigždžių žvaigždynas, kuriam patekant prasidėdavo spalio mėnesio audros. **Angys** — žvaigždynas, esas tarp Lokio žvaigždyno.

206 eil. **Abydas** — miestas Mažojoje Azijoje, prie Helesponto.

207 eil. **Svarstyklės** — žvaigždynas. Diena su naktimi susilygindavo rugšėjo 23 dieną.

214 eil. **Dobilėlis** — taip vadinamas persų dobilas, liucerna.

216 eil. **Jautis** — žvaigždynas, į kurį balandžio mėnesį jeina saulė. Italijoje pavasaris prasideda balandžio mėnesį. Balandžio mėnesį prasideda žemdirbystės metai.

217 eil. **Suo** — žvaigždynas, kuriam priklauso Sirijus.

221 eil. **Gnozijos žvaigždė** (arba Gema) yra Ariadnės vainike, esančiame tarp Herkulio ir Booto.

224 eil. **Maja** — gamtos derlingumo deivė, kuriai gegužės 1 dieną aukodavo aukas.
227 eil. **Peluzijas** — miestas žemutiniame Egipte, kurio srityje buvo augi-
nami lęšiukai.

228 eil. **Bootas** — Jaučių varovo žvaigždynas šiaurinėje dangaus pusėje.
Jis dar vadinamas Arktūru.

239 eil. **Rifėjų kraštas ir kalnai Skitijoje.**

240 eil. **Libija** — senovėje reiškė, bendrai imant, Afriką. Į pietai pusrutulį poetas nukelia požemio karalystę.

248 eil. **Aurora** — aušra.

264 eil. **Amerina** — augalas, kurio plaušai buvo vartojami vynuogėms parišti.

273 eil. **Tašytas akmuo** — gal būt, girnų akmuo.

274 eil. **Juoda smala** buvo vartojama vyno statinėms aptepti.

275 eil. **Luna** — mėnulio deivė.

277 eil. **Orkas** — požemio karalystės dievas. **Eumenidės** — keršto deivės, furijos.

278 eil. **Cėjas, Japetas, Tifėjas** — žemės sūnūs gigantai, titanai.

280 eil. **Osa** — kalnas Tesalijoje. **Pelionas** taip pat Tesalijos kalnas.

285 eil. **Devintą dieną** patekėdavo mėnulis. Dėl to vagims pavojingos šviesios naktys.

294 eil. **Vulkanas** — Jupiterio ir Junonos sūnus, Veneros vyras, ugnies bei mechanikos dievas.

305 eil. **Laurų ir mirtų uogos** buvo vartojamos prieskoniams. Jų dėdavo į vyną.

308 eil. **Balearo laidyklė** buvo vartojama Balearų salose: Majorkoj ir Minorkoj.

331 eil. **Atono kalnas** Makedonijoje, **Rodopeno** — Trakijoj, **Keraunų** — Empire.

336 eil. **Cilenijus** — Merkurijaus žvaigždė, pavadinta nuo vieno Arkadi-
jos kalno.

338 eil. **Cererai** pagerbti balandžio mėnesį buvo švenčiama cerealijų šventė, prieš piūtį — ambarvalijų.

370 eil. **Euras** — pietryčių vėjas, **Borėjas** — šiaurės vėjas, **Zefyras** — va-
karų vėjas.

383 eil. **Azijos pelkė** buvo netoli Efezo. **Kaistras** — Lidijos upė.

397 eil. **Halkijonai** — tulžiai, mėgstami jūros deivės Tetidės. Jų perėjimo metu būna tylu, nevėjuota.

403 eil. **Nisas** — Megaros karalius, Scilos tėvas turėjo purpurinės spalvos plaukus, kurie buvo jo pasiseikimas ir jėga. Jo duktė Scila įsimylėjo Miną, kuris apsupo Nisą Megaroje. Scila slapta nupiovė tėvo nuostabius plaukus. Jis pavirto žvirblių vanagėliu, o ji — vieversiu.

430 eil. **Febas** — saulė.
436 eil. **Glaukas** — jūros dievas, **Panopė** — jūros nimfa. **Melicertas** — arba Palemonas buvo Atamo ir Inos sūnus. Ina su savo sūnumi buvo paversta dievais.

446 eil. **Titonas** — Trojos karaliaus Laomedonto sūnus vedė Aurorą. Ji iš Jupiterio išmeldė jam amžiną gyvenimą, bet ne amžiną jaunystę. Pasenęs jis pavirto žiogu.

465 eil. Tokie reiškiniai vųkę po Cezario nužudymo.

471 eil. **Kiklopų laukai** reiškia Sicilijos žemyną.

480 eil. **Eridanas** — senovėje buvo Pado upė.

487 eil. Per Oktavijų žaidimus Cezario garbei 43 m. prieš mūsų erą pasirodė šviesi kometą.

488 eil. **Pilynas** — jžymus Trakijos miestas, kur 42 m. prieš mūsų erą Oktavianas Antonijus ir Lepidas laimėjo mūšį prieš Brutą ir Kasijų.

490 eil. **Ematijas, Hemas** — Trakijos kalnai.

497 eil. **Vesta** — namų židinio ir ugnies deivė.

498 eil. **Tuskų Tiberis** vadinamas dėl to, kad Tiberis išteka iš tuskų krašto.

499 eil. **Siam jaunuoliui** — Augustui Oktavianui.

501 eil. **Laomedontas** — Priamo tėvas dievus Apoloną ir Poseidoną, kurie jam padėjo pastatyti Trojos miestą, apgavo, nesumokėdamas jiems sulygtos kainos.

508 eil. Prie Eufrato Antonijus kariavo su partais. 37 m. pr. m. e. Agripa pradėjo karą su germanais.

1969, sausis