vadla i komedie. Musí brát svět v této jeho podobě a současně se jej snažit pochopit v jeho složitosti a v možnosti změny. Znovu a znovu se vrací sociologie k otázce, co znamená, co je a může být člověk ve společnosti. Odpověď na tuto otázku může sociologie dát, když bude spolupracovat s historií a s filosofií, které zkoumají situaci člověka. Zkoumání člověka a světa člověka mimo čas je v rozporu s klasickou tradicí Západu. Pojem humanismu je rovněž tradičním pojmem liberální tradice od dob renesance. Sociologie jako humanistická disciplína musí v této tradici pokračovat. Na závěr stručného přehledu hlavních problémů Bergerovy knihy uvádím závěrečná slova jeho poslední kapi-toly. „Vraťme se ještě jednou k představě loutkového divadla, kterou jsme si dříve v našich argumentech zkontruovali. Vidíme loutky, jak tančí na své miniaturní scéně a pohybují se nahoru a dolů podle toho, jak se tahá za nitky, a sledují předepsanou cestu svých jednotlivých částí. Učíme se rozumět logice tohoto divadla a nacházíme v těchto pohybech sami sebe. Zařazujeme se do společnosti a poznáváme tak svou vlastní pozici, jak je závislá na jemných nitkách. Na okamžik vidíme sebe skutečně jako loutky. Pak ale pochopíme rozhodující rozdíl mezi loutkovým divadlem a naším vlastním dramatem. Na rozdíl od loutek máme možnost zastavit svůj pohyb, poohlédnout se a poznat, jaký mechanismus s námi hýbe. V tomto činu spočívá první krok ke svobodě. A v tomto činu nacházíme závěrečné ospra-

vedlnění sociologie jako humanistické disciplíny“ (str. 199).

Práce P. Bergera je psána velmi lehce, připomíná spíše esej. Autor úmyslně vy-pouští jakákoli čísla a statistické údaje, v textu uvádí raději výborné a často i velmi vtipné příklady a ilustrace. Jeho pojetí so-ciologie odpovídá v podstatě základním ten-dencím budování sociologie u nás. Zdůraz-ňuje význam sociologické teorie, sociologii chápe jako kritickou a humanistickou dis-ciplínu, je proti jednostrannému empirismu a přeceňování kvantifikačních metod. Socio-logii vykládá v úzkém spojení s filosofickým a historickým přístupem. Oceňuje význam tradice velkých postav dějin sociologie včetně Marxe. Práce P. L. Bergera přispívá k hlub-šímu a všestrannéjšímu poznání americké sociologie a zvláště toho směru, který v po-slední době začíná v USA nabývat převahy proti jednostranné čistě empirické sociologii i proti konzervativní koncepci strukturně funkcionální. Peter L. Berger je vydavate-lem časopisu Social Research, který je tribu-nou autorů orientujících se na humanistické a kritické pojetí sociologie jako teoretické disciplíny v úzkém spojení s filosofií a his-torií. V současně době připravuje Berger tak-zvané marxovské číslo svého časopisu. Na podzim vyjde celé číslo věnované vztahu marxismu k sociologii, do kterého přispěli i naši sociologové. Možná, že by stálo za to uvažovat o překladu Bergrovy práce do češ-tiny. Připravované číslo časopisu Social Re-search již vyšlo na podzim 1967.

EDUARD URBÁNEK

## NEO-FREUDIAN SOCIAL PHILOSOPHY

Martin Birnbach

Stanford University Press, Stanford, California, 1961

S myšlenkami některých představitelů, škol, směrů a hnutí, které v té či oné míře vyšly z Freudovy psychoanalytické teorie a které nelze shrnout pod jednu hlavičku, se naše odborná i širší veřejnost začíná seznamovat v situaci poněkud paradoxní. Děje se to totiž v době, kdy „klasická“ psychoanalýza pře-

stala být nevědecky tabuizována jako celek a kdy se objevují první vlaštovky vědeckho, kritického přístupu k ní, zejména z pera našich filofosů, avšak kdy tyto práce ani příliš nepřesahují zaměření a poslání solidní informace o Freudově či freudovském systému nebo o jeho základních rysech, ani
neberou v úvahu sedmdesát let jeho rozvoje, značné obsahové diferenciace a hlubokých přeměn, jimiž od doby svého vzniku „freudovská revoluce v psychologii“ prošla.

Psychoanalýza v užším smyslu se svými vysoce organizovanými strukturami psychoanalyticky orientované psychiatrie, se svou sítí léčebných ústavů a nemocní, výzkumných a výchovných institucí, rozličných psychoanalytických asociací a širokých úseků klinické psychologie atd. atd. je totiž jen institucionálním jádrem daleko širšího sociálního a kulturního jevu, ve světovém měřítku skutečně monumentálního dosahu a významu. A tento obrovský sociální a kulturní komplex si nepochybně zaslouží rozhodně větší pozornosti badatelů v oblasti společenských věd, než tomu bylo až dosud. Předpokladem komplexního rozboru freudismu jako monumentálního sociálního komplexu, který se stal integrální součástí moderní kultury, je, aby českoslovenští socioologové, sociální psychologové a filosofové kriticky a kvalifikovaně zhodnotili především ty práce zakladatele klasické psychoanalýzy, které mají — nebo si alespoň reklamují — sociální dosah, význam nebo dimenze. Půjde hlavně o Freudovu knihu Jenseits des Lustprinzips (1920), kde formuluje svou novou teorii instinktů a kultury, o jeho topografickou metapsychologii v Das Ich und das Es (1923), práci o tzv. masové psychologii, práci o totemismu, publikace o náboženství a — last not least — o kultúře a civilizaci.

Publikace M. Birnbacha, profesora politických věd na universitě v Nebrasce, rozebírá sociální a politické názory jednoho proudu v širokém a bouřlivém řečišti freudovského „revizionismu“, do něhož zahrnuje šest vynikajících představitelů tzv. neofreudismu. Ti, s výjimkou H. D. Lasswella, sice nepodali ucelený systém sociálních názorů, ale je možné jej konstruovat na základě jejich pojetí člověka, „lidské přirozenosti“, jejího vzniku a vývoje ve zdravých i patologických podmínkách. Tato rekonstrukce sociálních názorů neofreudistů, kterou Birnbach provádí objektivně a fundovaně, patří k největším kladům jeho knihy. Práce se skládá

z devíti přehledných a systematicky zpracovaných kapitol, ze životopisných nástinů hlavních představitelů neofreudismu, poznámek, solidní bibliografie a seznamu. Předmětem jednotlivých kapitol je: podstata freudismu (1.), závěry z freudovského systému (2.), rozchod s Freudem (3.), utváření člověka (4.), individuum v západní společnosti (5.), psychopatie jako způsob života (6.), politická věda jako psychopatologie (7), pojetí „dobré společnosti“ (8.), přínos neofreudistů (9.).

Naše recenze se omezuje jen na referování o podstatných rysech Birnbachovy knihy vzhledem k potřebám bezprostřední informace, zatímco kritické stanovisko k názorům neofreudistů si vyhrazujeme v jiné práci.

Zakladatele freudismu autor řadí k pokračovatelům velkých tradic evropského racionalismu, z něhož vyrůstal i liberalismus 19. století a jeho teorie „nejlepšího já“ (the „best self“ theory), jak ji vyjadřovali např. H. J. Laski nebo T. Green. Freud má mnoho společného s filosofy sociální smlouvy od Hobbese až po Rousseaua a je hluboce ovlivněn utilitarismem Millova ražení. S Marxem sdílí názor o deformujících účincích sociálních institucí na člověka; ovšem půda, z níž vyrůstá Freudova utopie, je ve svatyni lidské psychiky. Jeho titánský výkon spočívá v tom, že podal syntézu tolika oblastí lidského poznání, a je ho třeba proto počítat k posledním z velkých systematiků.

Je problémem, v jakém rozsahu patří myšlenky neofreudistů ještě k „ortodoxní“ psychoanalýze. Jejich mince má dvě strany: jedna je obrácena navenek, k sociálnímu světu; druhá dovnitř, k charakteristické povaze jeho fungování v západní společnosti.

Představitelé neofreudismu jsou:

FRANZ ALEXANDER (nar. 1891), doktor lékařských věd, původem z Budapešti. Po svém odchodu z Berlína, kde byl členem Institutu pro psychoanalýzu, se stal prvním hostujícím profesorem psychoanalýzy na universitě v Chicagu a později ředitelem tamějšího psychoanalytického ústavu. Po působení na Universitě of Illinois se stal ředitelem katedry psychiatrie v Los Angeles. — Oidipovský komplex, základ a svorník ce-
lého Freudova systému, považuje Alexander za teoretické zobecnění univerzální nutnosti rodiny jako jádra sociální organizace. Ego je mu hlavním agentem stability duševního života, „homeostatickým principem“. Dospělý organismus přeměňuje „tendenci vůči osobnímu růstu“ v reprodukci. Největší výkon člověka spočívá ve skutečnosti, že je s to přizpůsobovat realitu sám sobě.

ERICH FROMM (nar. 1900), jediný z neofreudistů, který nemá lékařskou kvalifikaci pro práci v psychoanalýze. Studoval psychologii a sociologii. V letech 1929–1932 působil jak na Institutu pro psychoanalýzu ve Frankfurtu, tak na tamějším slavném Institutu für Sozialforschung a vydal řadu prací interdisciplinárního zaměření. Působil na několika amerických akademických institucích, nejdéle na Bennington College ve Vermontu. Od roku 1951 působí zároveň na Národní universitě v Mexiku. — Frommovým východiskem je pojem Lebensschicksal, který je identický se sociálně ekonomickou sitaucí dané skupiny. „Psychologickým agen-tem“ společnosti je rodina. Fromm přešel z pozic krajního kulturního relativismu k etickému absolutismu, jehož hlavním zna-кем od počátku 40. let je pronikavá společenská kritika.

KAREN HORNEYOVÁ (1885–1952), studovala po dva roky u K. Abrahama, nejbližšího Freudova stoupence, po dvanáct let působila v Institutu pro psychoanalýzu v Berlíně. Roku 1934 se stala členkou sboru freudovsky ortodoxního psychoanalytického ústavu v New Yorku, s nímž se rozešla pro vážné názorové neshody roku 1941 a stala se děkankou Amerického ústavu pro psychoanalýzu. Od roku 1948 až do své smrti byla hlavní redaktorkou jeho orgánu The American Journal of Psychoanalysis. — Horneyová je představitelkou humanisticky a sociologicky orientované psychopatologie. Základ neuróz je především sociálně kulturní. Za „základní úzkost“ odpovídá hlavně v západním světě konkurence, která vytváří nejistotu ve všech mezilidských vztazích a vede k emocionální izolaci (insulation) člověka. Za protiváhu této tendence Horneyová považuje mechanismus obnovy vnitřní rov-

nováhy, především spontánní usilování „reálné osobnosti“.

ABRAM KARDINER (nar. 1891) je jediný v této skupině, který prošel přímou školou S. Freuda. Po svém návratu do USA byl až do roku 1944 členem uvedeného ústavu v New Yorku. Nejdéle učitelsky působil na Kolumbijské universitě, zprvu na katedře psychiatrie a později antropologie a sociologie. Od roku 1955 je ředitelem psychoanalytické kliniky na Kolumbijské universitě. — Kardiner vypracoval metodologii rozboru vlivu sociálních institucí na formování jedince. Struktura „modální osobnosti“ (basic personality) je mu „přímou funkcí institucí“. Místem tohoto formování individua je rodina. Svou pozornost Kardiner soustřeďuje na dynamickou roli institucí, jednotlivci však přiznává určitou míru autonomie („margin of autonomy“).

HAROLD D. LASSWELL (nar. 1902) se po absolvování university v Chicagu dostal v první polovině 20. let na studiích v Londýně, Ženevě, Paříži a Berlíně do kontaktu s psychoanalytickým hnutím. V letech druhé světové války se jako ředitel jednoho z výzkumných ústavů knihovny Kongresu Spojených států věnoval obsahové analýze masových sdělovacích prostředků. Od roku 1952 byl profesorem práv a politických věd na Yaleské universitě, ale zároveň hostoval na jiných institucích a zastával mnoho různých funkcí, m. j. presidenta American Association v letech 1955/56. — Lasswell přivedl charakterovou typologii z kliniky na politické jeviště. Základem politického chování je mu emocionální labilita. Iracionální složka duševní aktivity je nadřazena složce racionální. Politická formule spočívá v sublimaci potlačeného libida ve formu společensky přijatých činností. Politické životopisy jsou vlastně chorobopisy neuróz.

HARRY STACK SULLIVAN (1892–1949) se zajímal o schizofrénii a studoval lékařství v Chicagu. Pro seznámení s psychoanalýzou měl pro něj význam blízký styk s W. A. Whitem. Po učitelském působení na katedře psychiatrie na universitě v Marylandu pracoval v New Yorku, ve Washingtonu a v Georgetownu. Roku 1945 se stal hlavním redak-
torem časopisu Psychiatry, který pomáhal klinickým pozorovatelům. Jeho názory jsou syntézou pojetí K. Horneyové o jednotlivcově potřebě psychické celistvosti a Frommova přesvědčení o vitální důležitosti vztahu individua k ostatním lidem. Sullivan těžiště života zcela spatřuje v mezilidských vztazích. Podstatou duševního zdraví je vytvoření vhodných situací pro integraci, které jsou místem uvolňování napětí a dějištěm přeměn energie.

Jako celek se sociální a politické názory neofreudistů vyznačují pozoruhodnými rysy, které se odlišují jak od systému klasického freudismu, tak od jiných psychoanalytických směrů a začleňují do kontextu moderní sociologie a sociální psychologie. Timto sjednocujícím tématem je:

1. **Duševní zdraví.** Pro neofreudisty je významnou hodnotou, a to jak jako cíl individuálního života, tak jako vodítko sociálního bádání. Tato hodnota, kterou až dosud společenské vědy na stupnici svých uznávaných hodnot neříadily příliš vysoko, je neoddělitelnou součástí každé rozumné definice člověka jakožto člověka.

2. **Pojetí lidské přirozenosti.** Neofreudisté u člověka zdůrazňují schopnost neustálého psychického růstu na základě vnitřních autonomních sil. Přerušení nebo zvrat v psychickém vývoji znamená duševní chorobu. Duševní růst je celoživotní proces a každé individuum je ve vysoké míře strůjcem svého osudu. Život je osvobozující zkušenost a člověk je přinejmenším potenciálně dynamickou jednotkou s pozitivními a širokými možnostmi seberealizace. Převládající sociální podmínky moderní industriální společnosti brání optimálnímu vyjádření a rozvinutí adaptivních schopností individua. Příliš velká míra lidského potenciálu je pohlcována obrannými mechanismy směřujícími k ochraně duševní rovnováhy. Neofreudisté proto dávají přednost „výběrové a konstruktivní“ sociální kritice před neplodnými nářky nad somatickými a pudovými nevyhnutelnostmi.

3. **Hodnota emocionální zkušenosti.** Neofreudisté pokládají necitlivost člověka k jeho

vlastní emocionální dispozici, v níž spatřují podstatu odcizení, za typický rys psychických chorob naší doby. Na rozdíl od Freudova pojetí libida, které je v podstatě biologické, centrální postavení mezi emociónálními hodnotami zaujímá láska v širokém smyslu slova jako absolutní nezbytnost individuálního i skupinového života.

Mezi metodologické přínosy neofreudismu patří především důsledná snaha vyhýbat se teoretickým spekulacím a fundovat sociální názory na faktech a datech vyvěrajících z vědeckých metod, jejichž základem je především klinické pozorování. Tak jsou plněny zásady sdělnosti a veřejnosti, neoddělitelné od jakékoli vědecké procedury. Značný význam je přikládán individuální introspekci, při níž hlavní data je s to ověřovat i inteligentní laik. Jestliže vztah kultura a lidé je proces vzájemného a kumulativního kauzálního působení, pak kolektivní měřítka nám dávají možnost hodnotit široký komplex lidské kultury objektivnějšími měřitky.

Klinická psychoanalýza a psychopatologie obohacují běžné metody, techniky a procedure užívané ve společenských vědách. Aniž zcela opouštějí metodu indukce, považují neofreudisté podstatnou realitu člověka za kvalitativní a kvantitativně neměřitelnou („psychodynamická biografie"). Rozsah výzkumu je dán interpersonálními vztahy, které si vynucují interdisciplinární („transdisciplinární“) přístup.

Politicky a ideologicky neofreudismus celkem navazuje na liberalistické tradice (víra v „otevřenou společnost“, „svobodné instice“ aj.) s některými silnými konzervativními tóny (nedůvěra k rychlým a pronikavým sociálním změnám, vyvěrající především z pojetí role rodiny při utváření sociálního charakteru). Z tohoto paušálního rámce se vymykají relativně radikální názory E. Fromma.

Důležité je připomenout, že koncepce neofreudistů po stránce odborného obsahu, metod i politicko-ideologické orientace dávají tušit další vývoj a modifikace. Příkladem je značná plasticita názorů H. D. Lasswella.

Jako celek jsou sociální názory neofreudisty.
distů podnětné a vybízejí k plnějšímu využití.

A to lze plným právem opakovat i pro knihu M. Birnbacha, která byla předmětem naší informace.*)

BEDRICH BAUMANN

*) Zajímavé i poučné by bylo srovnat závěry Birnbachovy s hlubší analýzou některých

hlavních aspektů „klasické“ psychoanalýzy, kterou podal P. L. Berger ve stati Towards a Sociological Understanding of Psychoanalysis (Social Research, 1965/1). Její překlad přináší Antologie textů ze současné sociologické teorie ve Spojených státech amerických, kterou připravila katedra sociologie FFUK.

BEDRICH BAUMANN

## INTRODUCTION À LA POLITIQUE

Maurice Duverger

Gallimard, Paris, 1964, 380 str.

Francouzský sociolog Maurice Duverger je znám i u nás jako jeden z nejvýznačnějších soudobých představitelů sociologie politiky, politických stran. Jeho práce jsou často citovány, jeho kniha o politických stranách se stala již téměř klasickou. Známá je i jeho práce o metodách společenských věd. I v našem tisku jsou časté zmínky o výsledcích Duvergerových výzkumů z oblasti sociologie politických stran, veřejného mínění apod. Pro Duvergera je typické, že své názory a koncepce neustále upřesňuje a prohlubuje. Vydává znovu a znovu nové, podnětné práce, kde uvádí své dřívější myšlenky a současně rozšiřuje okruh svých teoretických a metodologických zájmů. Mnohé jeho práce vznikly také vlastně z přednášek na vysokých školách. Podobnou prací je i jeho Úvod do politiky. Je to práce velmi přístupná, psaná jasně a srozumitelně, projevuje se v ní jasnost a přesvědčivost výkladu teoretika, který má i velké pedagogické zkušenosti.

Duverger se příliš nezabývá otázkou, kterou považuje za pseudoproblém, to jest otázkou o rozdílu mezi politickou vědou a sociologií politiky. Spíše si klade za úkol řešit a nadhazovat otázky, které se dotýkají politiky, státu a moci. Domnívá se, že ještě není možné vytvořit spolehlivou teorii politiky. Současně však vidí nutnost takovou moderní teorii politiky vytvořit. Proto označuje svou práci skromně za úvod do politiky, není to ještě v jeho pojetí teorie politiky v právém slova smyslu.

Celá Duvergerova práce má kromě úvodu

tři velké, relativně samostatné části. Každá z těchto tří větších částí se skládá ještě z pěti až šesti podkapitol. Práce je zakončena shrnujícím závěrem.

V úvodu své práce objasňuje Duverger své pojetí státní moci. Mluví o janusovské tváři státu, politické moci. Poukazuje na jednostrannost těch koncepcí, které zdůrazňují buď jen boj, zápas o moc a násilnou stránku moci, nebo naopak zase připisují politice a moci jen snahu o pořádek, zajištění veřejného blaha a zájmu proti partikulárním interesům. Duverger zdůrazňuje, že politika a moc je rozpornou jednotou obou těchto stránek — zápasu a boje, i snahy o integritu, pořádek a všeobecný zájem. V různých dobách nebo v různých situacích vystupuje do popředí ta či ona stránka moci a politiky. Je zapotřebí upozornit, že tato myšlenka je již vyjádřena u Marxe a Engelse, kteří zdůrazňovali, že základem politického panství je vždy výkon úřední veřejné funkce. Také by souhlasili s tím, že i ta nejdespotičtější moc musí vykonávat určité funkce, které mají celospolečenský význam nebo ráz. Jen dogmatický marxismus viděl při rozboru moci vždy a všude jen násilí, represi, zneužívání moci k třídním výsadám a nechtěl přiznat, že i v třídní společnosti je stát jako nástroj vlády určité třídy také politickým reprezentantem celé společnosti, že v praxi je vždy ovlivňován poměrem sil mezi třídou vládnoucí a ovládanou, že stát vždy musí vyjadřovat i tento poměr sil.

V první části své práce Duverger zcela