VAIZDO-SIMBOLIO GENEZĖ IR PRASMĖ
SENT-EGZIUPERI KŪRYBOJE

Gvidonas BARTKUS

I

Simbolio problema Sent-Egzioreri küryboje gali turėti daugelį aspektų. Pavyzdžiui, vienas iš klausimų gali būti taip formuluojamas: ar yra, ir jei yra, tai koks ryšys tarp XIX a. pabaigos rašytojų simbolistų ir XX a. pirmosios pusės rašytojų kürybos? Taip sakant, būtų klausimas, kaip keitėsi tradicija per keleto dešimtmečių istorinį laikotarpį, kas liko sena ir kas atsirado nauja joje, kokią vietą užima Sent-Egzioreri küryba šiame simbolio raidos procese. Be to, vien tas faktas, kad tiek A. Kamiu, tiek Z.-P. Sartro, tiek kitų rašytojų küryboje randami simboliai, leidžia kilti kitam klausimui, ar yra ir koks ryšys tarp simbolinių vaizdų Sent-Egzioreri raštuose ir tokių pat vaizdų jo amžininkų küryboje <fnref n="1" />. Pagaliau galima kalbėti ir apie tai, koks yra simbolio ir alegorinių santisykis apskritai ir Sent-Egzioreri küryboje konkrečiai? Detalus atsakymas į šios ir kitus klausimus pareika laŭtų didelės studijos. Tačiau dėl straipsnio apimties tenka nuo aukščiau iškeltų klausimų atsisakyti ir apsiriboti tik siaura simbolių atsiradimo Sent-Egzioreri küryboje problema.

Netgi nedideliuose straipsniuose apie Sent-Egzioreri kürybą yra užsimenama, kad rašytojas išreiškia savo mintis per simbolinius vaizdus. Tačiau labai dažnai šie teiginiai neišplečiami, nepaaškinami, kitaip sakant, pasitenkinama tik fakto konstatavimu. Taip yra, pavyzdžiui, I. Skunajevos straipsnyje „Veiksmas dėl žmogaus“, kur sakoma, jog „Pietų pašto“ intriga paėda ne tiek skaitytoją sudominti, kiek „simboliškai išreikšti svarbiausią romano mintį“ <fnref n="2" />. Arba kitoje vietoje, kur kalbama apie mažąjį princą, sakoma, jog „vaiko sąmonės pasaulis yra pilnas daugiareikšmių simbolių“ <fnref n="3" />.

Panašiai neapibrėžtai ir prabėgomis apie simbolį Sent-Egzioreri küryboje kalba N. Naumovas. „Laišką įkaitui“ jis pavadina savotišku Sent-

<footnote n="1">¹ Užuominų apie simbolį XX a. literatūroje randame kiekviename didesniame darbe, pavyzdžiu gali būti kad ir R. Albereso, prancūžų literatūros kritiko bei istoriko, knyga apie dabartinį romанą (R.-M. Albérès, Histoire du roman moderne, Paris, 1962, p. 227 etc.).</footnote>

<footnote n="2">² І. Д. Шкунаева, Современная французская литература, М., 1961, стр. 211.</footnote>

<footnote n="3">³ Там же, стр. 222.</footnote>
Egziorių tikėjimo simboliu. Tokius simbolinius vaizdus, kaip sustojusių laikrodžių kapynas, N. Naumovas vadina metafora arba tiesiog „nuo-stabiai tiksliais ir talpiais vaizdais“ <fnref n="4" />.

Apie simbolius nekalba nei A. Lebedevas, nei A. Isbachas recenzijose ir straipsniuose apie Sent-Egzioriéri <fnref n="5" />.

Simbolių problema — gana painus dalykas, šitai rodo ir toks faktas: tą pat kūrinį apibūdindami, skirtiņi autoriai vis kitaip jį traktuojta. Taip atsitiko su pasaka „Mažasiz princas“. V. Balašovas straipsnyje „Princas ir baobabai“ pavadina įą „alegorine filosofine pasaka“, o V. Lakšinas joje linkęs įžvelgti daugiau simbolinį kūrinį. Straipsnyje „Žvilgtėrėkite į žvaigždes“ jis rašo, jog „Mažasiz princas“— filosofinė pasaka, ir toliai „...tie, kas pažįstami su šiuo žanru, žino, kaip lengva kaip nuslyisti į fantastinių paveikšis įmantrumą arba į paprasčiausią simbolizmą. Nutolimas nuo tikrovės ir perkrovimai sunaikina pasaką. Sitaip neatsitiko apie Sent-Egzioriéri...“<fnref n="6" />.

Kad ir gana kebli simbolių problema, jos nutyliėti negalima, nes kiek beanalizuotų N. Naumovas ar A. Isbachas savo straipsniuose idėjinę Sent-Egzioriéri kūrybos pusę, perskaicius juos, lieka įspūdis, kad jie ar bus nesupratę rašytojo, ar bus praleidę kažką labai svarbaus.

Jei daugelis tarybinių kritikų aiškina vieno ar kito simbolio reikšmę (pvz., A. Kameneva recenzijoje „Sent-Egzioriéri „Žemė žmonių planeța“ <fnref n="7" /> ir kiti), vis tik nedaugelis tepaliečia jo atsiradimą, jo kūrimą. Iš tarybinių kritikų, plačiau rašiusi apie simbolius Sent-Egzioriéri kūrybo, pirmeiaus paminėtini T. Chmelnickaja ir R. Gračiovas.

T. Chmelnickajos straipsnyje „Sodininkas dykumoje“ apstu įdomių problemų; tarp jąrande minčių ir apie simbolių kilmę, nems ši problemą ne svarbiusioji straipsnyje. Literatūros kritikės nuomone, Sent-Egzioriéri minčių ir braižo formavimuisi didelės įtakos turėjusi jo pro-fesija <fnref n="8" />.

T. Chmelnickaja pabrėžia, kad kiekvienas paveikslas, kiekviena deta-lė, psichologinis niuansas yra realistiškai išryškintas ir gerai juntamas. Ir tuo pat metu „kiekvienas paveikslas, realios patirties pagimdytas, tampa kertinių Sent-Egzioriéri minčių ir jausmų simboliu. Antai vanduo, malšinantis paklydusių dykumoje lakūnų troškulį,— tai ne šiai van-

<footnote n="4">⁴ Н. Наумов, Гуманизм Сент-Экзюпери.— A. de Saint-Exupéry, Oeuvres, Moscou, Ed. du „Progres“, s. a., p. 18, 19.</footnote>

<footnote n="5">⁵ А. Лебедев. Чтобы быть человеком,— Дружба народов, 1958, № 5; Сказка о маленьком природе,— Дружба народов, 1960, № 8; А. Исбах. Что нужно сказать людям,— Иностранныя литература, 1963, № 3.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Б. Лакшин. Взглядите на звезды,— Новый мир, 1960, № 4, стр. 278.</footnote>

<footnote n="7">⁷ А. Каменева, «Земля людей» Сент-Экзюпери (рел.),— Иностранныя литература, 1958, № 8, стр. 218—221.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Т. Хмельницкая, Садовник в пустыне,— Вопросы литературы, 1961, № 11, стр. 124.</footnote>
J duo, o gyvenimo šaltinio simbolis, ir is gelbėtojos arabus „Zmogus diržiąja raide – gyvųbių ryšių tarp žmonių ir visuotinio atsakingumo simbolis. Sitie perėjimai nuo realistikumo ligi simboliškai vaizdžingų apibendrinimui ir sudaro savitą Sent-Egzioruperi prozos ritmą“ 9.

Keliose straipsnio vietose duodami simbolių aiškinimai: paaiškina-ma sodininko, oazės reikšmės ir užsimenama apie kitas: medžio, augimo, gruį, piūties, duonos simbolines reikšmes. Straipsnyje paaiškina-ma ka iuri veiksmažodžių nauja prasmė. Kritikė nurodo, kad be evangelinės kilmės, randami ir saviti, nepakartojamai individualūs, pilni dvasino gracingumo ir neišreiškiamo švelnumo simboliai (pavyzdžiui, šypseną).

R. Gračiovas prie simbolių klausimo keliskštą grįžą „Komentaruose". parašytose Sent-Egzioruperi „Raštams" (ruskal) kalta. Ten mes sužinome. kaip da 1931 m., kilus ginčui po „Naktinio skridimo" pasirodymo, rašytojas bandė ginti savo metodą, būtent, mąstyti simboliniu vaizdu: netgi labiausiai neaptašytas žmogus, anot rašytojo, mąsto simboliais ir tik kai reikia išreikšti mintį, tada jis simbolius pakeičia techniniais terminais; rašytojo uždavinys esąs išlaikyti tą pirmykštį mąstymą, įsklaupytoti į tuos vidujinius pojučius, į „kūno mintis“ 10.

Komentaruose apie „Mažąji princą" R. Gračiovas sako, kad mažojo krimo pasirodymas lakučiu dykumoje po avarijos — tai simbolinis priminimas suaugusiam apie vidinę dvasinę tėvynę. Anot komentatoriaus, net knygos dedikavimas Leonui Vertui, kai jis buvo dar vaikas, — taip pat simbolis 11.

Kitame R. Gračiovo straipsnyje rasime samprotavimus apie simbolio kūrimo procesą. Ten yra užuomina, kad esama ryšio tarp rašytojo pažiūri ir išplėstinės prasmės suteikimoje „Pajautimas pasaulio kaip organizmo, kuriame kiekvienas reiškinyς ir kiekvienas žmogus yra ryšių sankaupa, tur būt, šitas, būtent, pajautimas ir yra visa ko pasaulyje bendras matas, — žmonių ir gamtos; kad tas matas būtų visuotinai pasiekiamas, žmogui reikalingas gyvenimo natūralumas, o šitai poetas duoda pasauliui. Paprastas peilis rašytojui nėra daiktas iš plieno, skirtas piaustyti. Peilis — tai nematomi ryšiai tarp žemės, kurioje atsirado geležis, ir rūdkasio, tarp metalo liejiko ir štampuotojo, tarp šeimininkės ir tekintojo. Kiekvienas daiktas — ne nuosavybė, o suma tarpusavio donanų, kuriomis žmonės praturtirta vieni kitus“ 12.

Simbolio klausimas Sent-Egzioruperi kūryboje neišslysta ir iš prancūžų tyrinėtojų akių.

<footnote n="9">9 Там же, стр. 132.</footnote>

<footnote n="10">10 Р. Грачев, Комментарии, — Антуан де Сент-Экзюпери, — Сочинения, М., 1964, стр. 665.</footnote>

<footnote n="11">11 Там же, стр. 681, 682.</footnote>

<footnote n="12">12 Р. Грачев, Антуан де Сент-Экзюпери, — Писатели Франции, М., 1964, стр. 666.</footnote>
Iš metų j metus skariai gausėja kritinių knyšų apie Sent-Egzioriši užsienyje. Paskutinioju metu didžiausias dėmesys skiriamas filosofi- nėms problemoms jo küryboje. Tyrinėtojų tarpe rasime R. Zeler, P. Pa- žė, K. Borgalio, S. Lozimo pavardes <fnref n="13" />.

S. Lozimo manymu, trys svarbiausi momentai sudaro humanistinį Sent-Egziorių idealą: veiksmas, ryšiai tarp žmonių ir žmogaus dvasios gyvenimas, sentaireiškiantis tolerancija ir žirdies kinlumu. Tyrinėtojas tai vienur, tai kitur aiškina simbolinių vaizdų ar žodžių-simbolių reikšmė, bet neaiškina jų atsiradimo, jis, pavyzdžiui, nurodo, kad deimantas vie- name „Citadelės“ kontekste reiškia dvasią, o „ciseler l’objet d’art“— kalti meno kūrinį — reiškia pastangas sukurti žmoguje vidinio gyvenimo pilnumą <fnref n="14" />. Tyrinėtojas šalia simbolių skiria dar žodžius-filosofines sąvokas, keliolika jų duoda knygos gale.

Išsamiai žodžių-simbolių, simbolinių vaizdų ir žodžių-raktų kilmė aiškina K. Fransua. Jo manymu, svarbiausią vaidmenį Sent-Egzioriuperi, rašytojo ir mąstytojo, gyvenime suvaidino meno kritikas Elias Foras. Jie nebuvo, kaip mano K. Fransua, pažįstami, tačiau Sent-Egzioriuperi sa- vo mokytoja pažinoješs iš jo raštų. Ir nors K. Fransua argumentacija ne- labai įtikinanti (patsai Sent-Egzioriuperi niekur neužsimena, kad būty skaiłęs ar mėges E. Forą, tuo tarpu, tiesa, prabėgomis, pamini mėges Nitše, prancūžų klasikus), tačiau jo mintys gana įdomios. Davęs E. Foro teiginį, jog nūdienė civilizacija nebėra moralės laimėjimas (conquête de la moralité), o tik pedagoginis dalykas, estetinis fenomenas, K. Fran- sua mano, jog šis teiginys pritaikytinas ir Sent-Egzioriuperi, kuris panau- dojus „Citadelėje“ šą panor idėją <fnref n="15" />.

Pagaliau K. Fransua bando tvirtinti (o šitai visai neįtikėtina), kad „Citadelėje“ berbery vado tėvo paveikslu rašytojas norėješs įjamžinti sa- vo mokytoją — E. Forą. Vienintelis K. Fransua argumentas tas, kad Sent-Egzioriuperi, esą, kalba savo mokytojo maniera, tai yra, pamokymais, palyginimais <fnref n="16" />.

K. Fransua tyrimo metodas — atskirų, atitrauktyų nuo konteksto žo- džių reikšmių ir vaizdų lyginimas. Todėl čia gali būti itin daug subjek- tyvumo. Gana kritiškai apie šią knygą atsiliepia F. Delašomas. Jis su- abejoja, ar Menų mokyklos periodas pats svarbiausias Sent-Egzioriuperi

<footnote n="13">¹³ Renée Zeller, La grande Quête d’Antoine de Saint-Exupéry dans „Petit Prince“ et „Citadelle“, Paris, 1961.</footnote>

<footnote>Pierre Pagé, Saint-Exupéry et le monde de l’enfance, Montréal et Paris, 1963.</footnote>

<footnote>Clément Borgal, Saint-Exupéry mystique sans la foi, Paris, 1964.</footnote>

<footnote>Serge Losic, L’idéal humain de Saint-Exupéry, Paris, 1965.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ S. Losic, op. cit., p. 50.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Carlo François, L’esthétique d’Antoine de Saint-Exupéry, Gilly-Charleroi (Belgique), 1957, p. 26.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Ibid., p. 52, 54.</footnote>
gyvenime, ar šiuo periodu galėjo galutinai susiformuoti rašytojo stilius, literatūrinės pažiuros ir pan. Svarbiausias K. Fransua trūkumas, anot F. Delašomo,— tai jos tendencingumas, o šito, beja, nėra M. Mižo knygoje<fnref n="17" />.

Taigi, pagal K. Fransua, rašytojui Sent-Egziorperi įkvėpimo šaltinis ir sekimo pavyzdys buvo E. Foras ir jo knyga „Meno istorija“. Ir simbolinis žodžių vartojimas Sent-Egziorperi kūryboje perėjės iš Foro. Taip išaiškinama žodžio „poetas“ išplėstinė ir perkeltinė prasmė, žodžiai „taipas“ (le devenir), „šokis“ (la danse), „prieštaravimai“ (les contradications), „ryšiai“ (les relations), „neapvalytas mineralas“ (la gangue), „be tvarkos“ (en vrac), „skliautas“ (clef de voûte) ir t. t... Kitoje vie-toje, panašiu metodu remdamasis, K. Fransua rodinėja, jog Sent-Egziorperi kai kur beveik kopijavės André Židą ir propagavęs kai kurias F. Nitisės mintis iš „Zaratustros“<fnref n="18" />.

Antrame skyriuje, analizuodamas poetines Sent-Egziorperi priemiones. K. Fransua mano, jog „Citadelėje“ galima išskirti svarbiausias keturias temas, ir išvardija jas: poetas, kalba, vaizdas (l'image) ir poezija (le poème); apie jas nuolat mąstąs Sent-Egziorperi. Praplėsdamas mintį apie vaizdą, K. Fransua nurodo, jog čia įtakos turėjo André Bretono „Siurrealizmo manifestas“: vaizdas kyla spontaniškai, bė valios pastangų, savaimingai. Vaizdas — tai vienaip ar kitaip iškilusi aliuzija, susiejanti du reiškinius. Dabar, K. Fransua tvirtina, kad tokių vaizdų kilmė — tai pergyventi gyvenime dalykai; ilgainiui tokie vaizdai tampa simboliu. Centrinis vaizdas yra „namas“, jis lyg būtų sumontuotas iš prisiminimų nuotrupų ir, įvairiomis prasmėmis simboliu perėjęs per visas knygas, „Citadelėje“ įgauna vos ne atpirkimo prasmę, kažką panašaus į „amžinąją karalystę“<fnref n="19" />.

Kalbėdamas apie „vandens“ prasmę Sent-Egziorperi kūryboje, K. Fransua nurodo, jog didelis vandens kiekis (kūdra ir pan.) reiškia pavojų ir mirtį, nes asmeninai rašytojo pergyvenimai susiję su panašiais dalykais (jo vaikystės metais vienas vaikas nuskendo netoli esančioje kūdroje; jis pats, bandydamas hidroplaną, vos nenuskendo Sen-Rafaelio įlankoje; jis buvo atgaivintas tik jo didelių pastangų)<fnref n="20" />. Sioje knygos dalyje, kaip matyti, K. Fransua vaizdo ir iš jo kilusio simbolio asiradimą aiškina jau kitaip: svarbiausia vieta skirią asociacijoms ir realiai pergyventiams dalykams. Tokios pat kilmės yra ir kiti vaizdai-simboliai: stebuklas, lobis.<fnref n="21" />

<footnote n="17">¹⁷ Philippe Delachaume, Approche de Saint-Exupéry,— Lettres françaises, 1959, № 757.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ C. François, op. cit., p. 57, 65.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Ibid., p. 106—111.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Ibid., p. 113.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Ibid., p. 115, 116.</footnote>
Todėl, perskaičius K. Fransua knygą, galų gale lieka neaišku, kokia simbolinio vaizdo ir simbolio kilmė: ar skolinta iš E. Foro, ar kilusi iš asociacijų su išgyventais dalykais?

Visai kitait apie simbolį ir jį kilmę Sent-Egzioriui kūryboje kalba kiti kritikai bei tyrinėtojai, domėješi jo kūryba.

Kiek galima spręsti apie R. Albereso filosofines pažiūras, jis gana artimas egzistencialistams, toks bent a prisirodo, svarstydamas apie šiuolaikinį meną: visų didžiųjų XX a. prancūzų rašytojų kūryboje jis mato stengimąsi parodyti, kaip herojus kuria savo likimą be pagalbos, vienatvėje, sukildamas prieš visus dievus<fnref n="22" />.

R. Alberas neigia bendrų moralinių ar socialinių vertybių buvimą todėl, kad, anot jo, „kiekvienas žmogus priverstas gyventi savo likimu"; dabartinis žmogus panašus į vieninišą kenčiantį Prometėją, tačiau šis Prometėjas sutinka būti atsakingu už save ir kitus<fnref n="23" />.

Todėl nenuostabu, kad ir Sent-Egzioriui kūrybą R. Alberesas traktuoja iš egzistencialistinio taško ir joje mato pirmiausia Sent-Egzioriui artumą egzistencializmui. Štai kodėl kritikas lygina rašytoją su André Malro, taip pat su Monterlanu, Nordaliu Grigu, štai kodėl kritikui atrodo, jog Sent-Egzioriui pasaulį mato Bergsono akimis<fnref n="24" />.

Žemė-planeta yra cheminių junginių pasaulis, — vandenynai, smėlynai, ledynai, ugnikalnių lavos laukai... R. Alberesas labai dažnai vartoja pažyminį „stėrėli“—, „bevaisis“—, „sterilus“: „Siame pirmiakšiame, visuomet grėsmingame pasaulio sterilume mirtį galima nugalėti tik steikiant jai prasmę“. Ir jei Žirodu gina žmogų nuo fanatizmo, tai Sent-Egzioriui — nuo gyvvos, neorganinės gamtos. Anot R. Albereso, štai šioje sterilioje erdvėje žmogaus žvilgsnis pradaė kurti metaforų pasaulį. Lakūnas ir rašytojas Sent-Egzioriui pasidaro panašus į dievą, palkilų virš žemės ir stebintį planetę bėgimą. Neorganiniamie, priešiškame ir šaltame kosmose žmogus su vargu turi sau tiesti kelią, šitaip veikimo procese susikuria žmogaus vidaus pasaulis su pasaka, su svajonėmis: iš pačios egzistencijos ir santykio su aplinka. Atsiranda ir paveikslai, ir vaizdai, ir mažasis princas, „kuris tampa gyvenimo simboliu, to gyvenimo, kuris yra patsai patraukliausias“<fnref n="25" />.

Iš tiesų R. Alberesas greičiau poetiškai atsako į klausimą, koksai yra Sent-Egzioriui kūryboje simbolis, nes jis atsiranda lyg atspirties ieškojimas grožoje tarp mus supančio pasaulio pavojų. Svarbiausias dałykas, ką norėtų teigti R. Alberesas, atrodo tas, jog pati Sent-Egzioriui kūryba yra žmogaus stebuklas, panašus į mitą trapioje, jaudinančioje žmogaus egzistencijoje, kuriai pastoviai gresia pavojai.

<footnote n="22">²² R.-M. Albérès, La Révolte des écrivains d'aujourd'hui, Paris, 1949, p. 15—16.</footnote>

<footnote n="23">²³ Ibid., p. 20.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ R.-M. Albérès, Saint-Exupéry, Paris, 1961, p. 8, 9.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Ibid., p. 168.</footnote>
P. Sevrijet küsy knygoje apie Sent-Egziorumi mini, ka rašytojas, de daugielo kitų dalykų, domėjėsis ir psichoanalize. Iš žmonių suarštėjimo budų, kuriuos skiria psichoanalitikai, Sent-Egziorumi labiausiai domino iškato fiksavimo, jo simbolinė transformacija, priklausanti nuo asmenybė jautrumo ir pagaliau prisiminimo tyrumo, priklausomybė nuo atmin ties mechanizmo <fnref n="26" />.

Belieka apgailestauti, kad šios labai įdomios mintys P. Sevrijė knygoje lieka neišplėtotos.

Kiekviename iš anksčiau minėtų darbų yra įdomių minčių, nurodančių į kai kuriuos faktorius, nuo kurių priklauso simbolio kūrimas. Vienos iš tų minčių daugiau, kitos mažiai pagrįstos, todėl vienos priimtinesnės, o kitos — pavyzdžiui, K. Fransua tvirtinimai apie E. Foro įtaką Sent-Egziorumi — atmestinos. Aišku, kad vaikystėje išgyventi įsūpūdžiai, regėtieji dalykai transformavosi ir vėliau atspindėjo jo kūriniuose (tai minėtas pavyzdys su vandens, turinčio pavojaus prasmę, atveju, arba kitas pavyzdys — iš žaidimų ir bandymų prijaukinti žvėrelius ilgainiui jo kūrųboje atsirado jaukinimo — draugo ieškojimo tema). Neabejotina, kad amatas suteikė jo kūriniams ir vaizdams specifiškumo (žemės aprašinėjimas, kaip į ją žiūrima „iš viršaus“— iš léktuvo, kaip apie tai kalba T. Chmelnickaja). Tačiau, be šių dalykų, didelį vaidmenį čia suvaidinimo ir rašytojo pasaulėžiūra, filosofinės pažiūros, subjektyvus požiūris į daiktus bei reiškinius; apie tai reikia plačiau pakalbėti.

## II

Taigi pirmiausia apie tai, koks yra ryšys tarp Sent-Egziorumi pasaulio suvokimo ir gyvenimo vaizdų transformacijos į simbolį. (Cia pat reikė pasakyti, kad simbolinio vaizdo kūrimas betarpiškai susijęs su jo kilme; toliai į šiuos du dalykus bus žiūrima kaip į neatsiejamus, nedalomus.) Norint suprasti, kaip ir kodėl įvyksta transformacija, išeities tašku reikėtų pasirinkti rašytojo požiūrį į žodį bei kalbą,— kiek kalba išreiškia žmogaus perygvenimus, jutimus; kiek vienas žmogus gali suprasti kitą, atseit, kokio laipsnio bendravimas yra įmanomas tarp žmonių.

Nereikia, tur būt, įrodinėti, jog rašytojui Sent-Egziorumi svarbiausia rasti ryšį tarp atskirų individų, tarp žmonių grupių, įskaitant ir etnines grupes, taip pat visuotinį žmonijos ryšį. Kitą apiat tariant, priimame kaip aksiomą vieną iš svarbiaišiu Sent-Egziorumi mokymo punktų: „Yra tik viena tikra vertybė — tai žmogaus ryšys su žmogumi“ <fnref n="27" />. Šios vertybės reikia siekti, nes šiuolaikinio žmogaus būsena ir uždaras dvasinis gy-

<footnote n="26">²⁶ Pierre Chévrier, Saint-Exupéry, Paris, 1958, p. 114–115.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ A. de Sent-Egziorumi, Žemė žmonių planeta, Vilnius, 1962, p. 160.</footnote>
venimas žmones atskiria didelėmis sienomis, — „žmonės statosi vienatvės rūmus“ <fnref n="28" />.

Žmones jungia amatas, bendri siekimai, tikslai, žmones gali jungti ir kalba. Tačiau kalba, bendravimo priemonė, turi tą, anot Sent-Egziuvi per, savybę, kad žodis neatitinka mintes, pasakytas žodis ne visad ir ne visiškai reiškia tai, kas norėta pasakyti. Kitaip tariant, žodis nėra visiškai adekvatus minčiai. Šis teiginys pereina per visus rašytojo kūrinius, daug kartų pakartojamas įvairiuose kontekstuose skirtingais atspalviais.

„Naktiniame skridime“ rašytojas žmoni nuomonei, kuri gali būti valdoma (vadinasi, nuo išorinių priežasčių žmonių sprendimai apie dalykus), priešpastato reiškinių esmė: „O vis dėlto kažkas yra... kažkas, kas nepaiso nė jokių sneykų... Kas gyvastinga, viską nugali ir prisumasū — gyvena ir kuria pagal nuosavus įstatymus“ <fnref n="29" />.

Sent-Egziuperi supratimu, išeitų, jog žmonės ne viską supranta, ne viską pajėgia suvokti, nuo žmonių lyg ir paslėpta lieka kai kas, kai kuriros reiškinių savybės, lyg būtų, kas žmonėms matoma ir kas nematoma; žmonės daugiausia mato tik apraiškas, o esmė yra visai kitur, retai ir ne visų pastebima. Taip yra su pralaimėjimu: nesėkmės užgrūdina tvirtuosius, tačiau tariamas laimėjimas supančioja rankas ir kojas. Juk iš tiesų lakūno Fabjeno žuvimas naktį ciklone reiškė Rivjero naktinių skridimų iėdosias pralaimėjimą, bet jis, nors ir nesulaukia vežti u Europą. Įsiiautėjės ciklonas nepalaužė Rivjero, atsakingo už oro ryšių tinklą, valias. „Pergalė... pralaimėjimas... Sitie žodžiai neturi prasmės“ <fnref n="30" />.

Lyg punktyru, dar gana neaiškiai nužymėjęs „Naktiniame skridime“ savo mintį apie žodžio ir esmės neatitikimą, rašytojas ją išplės ir papildys „Zemėje žmoni planetoje“. Be to, šalia pradaė ryškėti ir kita, labai artima šiai, mintis: apie dviejų gyvenimų, arba dviejų sferų, egzistavimą (Dvasios ir Proto), apie dviejų priešingų arba tiesios skirtingų tiesų buvimą tuo pačiu klausimu (Rivjero ir Fabjeno žmonos tiesos).

Taigi „Zemėje žmonių planetoje“ rašytojas vėl kelissyk grįžta prie kalbos klausimo, plėtodamas ankstesnes mintis. Kalbėdamas apie savo draugą Gijomė, Sent-Egziuperi sako, kad žmogus turi vieną tokią savybę, kuriai kalboje nėra žodinio atitikmens, kuri neturi vardo. Toliau rašytojas bando duoti vieną žodį-pavadinimą, bet čia pat pabrėžia žodžio sąlygiškumą: jis ne viską išreiškia <fnref n="31" />.

Naujas technikos amžius žengia labai spарčiais žingsniais. „Aplinkui taip viskas greitai pasikeitė: žmonių santykiai, darbo sąlygos, papročiai.

<footnote n="28">²⁸ Ten pat, p. 189.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Ten pat, p. 68.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Ten pat, p. 121.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Ten pat, p. 163.</footnote>
Pajudinti net patys giliausi mūsų psichikos grindrindai". Sitaip kitijo vietoje rašytojas bando bent iš dalies paaiškinti, kodėl žodis nebeati-
tinka naujo suvokimo; jo mintis toliai taip plėtojama: „Tokios sąvokos. kaip atsiskyrimas, buvimas kitur, atstumas, grįžimas, reiškiamos tais pa-
čiais žodžiais, bet jos yra įgijusios visai kitą turinį. Sių dienų pasauliui suvokti mes tebevartojame žodžius, pritaikytus vakar dienos pasau-
lui“ <fnref n="32" />

Tolima šiems neatitikmenims paralelė gali būti gamtos kalba, kur vieni daiktai kalba už kitus. Tik gerai įsigilinus, galima suprasti jos paslėptas reikšmes. Toli dykumoje siautėja smėlio audra, jos nematyti, jos negirdėti, bet atklydės laumžirgis byloja apie šitą dykumos liepsnų siautulį. Antai iš laumžirgio sparnų plakimo gali pajusti dykumos pyktį <fnref n="33" />.

„Mažajame prince“ mažiau užsimenama apie kalbą, daugiau apie pažinimą širdimi. Sirdies kalba — tai mąstymai apie pažinimą, suteikiant pasakojimui perkeltinę prasmę.

Kai lapė nori buti prijaukinta, ji moko mažąjį princą, jog prijauk-
nant geriausia tylėti, nes „kalba — nesusipratimų šaltinis“. O toliai ji
paaiškina savo paslaptį: „Matyti galima tik širdimi. Tai, kas svarbiau-
sia. nematoma akims“ <fnref n="34" />.

Vėliau patsai mažasias princas panašiai mokys suaugusjiį, savo dra-
gu laukūnį: žmonės neranda to, ko ieško; neranda todėl, kad nemoka
ieškoti; ko jie ieško, būtų galima rasti vienoje rožeje arba truputėlyje
vandens; žmonės ieško akimis, o akys aklos, reikia ieškoti širdimi <fnref n="35" />.

Prie minėtų samprotavimų pritampa ir šie iš „Karo lakūno“, taiky-
tini dar sudėtingesnėms filosofinėms problemoms narplioti: „Joks žodi-
nis aiškinimas niekuomet neatstos stebėjimo. Esybės vienovės neperteiksi
žodžiais“ ³⁶.

Stai kodėl žodžiai visiškai netinka ugdyti tokioms sąvokoms žmo-
nėse, kurie jų neturi. „Ir tam, kas neturi tėvynės jausmo, jokiai žo-
džiais jo neįdiegsi“. Atitinkamai kalbos žodžių nebeužtenka, kada šneka-
ma apie Žmogų, nes Žmogus skiriasi nuo šmogaus, kaip akmuo kad
skiriasi nuo katedros, jei panašiai bus bandoma išvesti „Žmogaus“ są-
voką — loginiais ar moraliniais argumentais, išeinant iš žmogaus sa-
vybių — bus atsiduriama aklavietėje. Žodžiais Esybės nesukursi <fnref n="37" />.

Taigi ką reikia daryti, kaip reikia išsiversti, kad kalba, žmonių jun-
gėja, nebūtų nesusipratimų priežastis? Perteikti kitam savo minį yra
sunku pirmiausia todėl, kad reikia viską pasakyti labai paprastai. Ka-

<footnote n="32">³² Ten pat, p. 180.</footnote>

<footnote n="33">³³ Ten pat, p. 227.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ A. de Sent-Egz iuperi, Mažasias princas, Vilnius, 1959, p. 67, 70.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Ten pat, p. 79.</footnote>

<footnote>A. de Sent-Egz iuperi, Karo lakunas, Vilnius, 1967, p. 170.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Ten pat.</footnote>
dangi nėra visiško adekvatumo tarp minties ir žodžio, tarp vaizdinio ir pasakytos minties, tai prisieina kalbėti tokiu būdu, kad susidarytų kontūrinis vaizdas, artimiausia paralelė, tam tarnauja vaizdingas palyginimas, kurį kiekvienas supranta savitai, bet kartu jis labiau išlaiko savyje bendrąja mintį.

Įdomu, kad ir apie savo kalbą rašytojas jau samprotauja palyginimas. Pasakodamas „Zemėje žmonių planetoje“, kaip su Neri pasiklydo naktį virš Afrikos, rašytojas savo mintį išreiškia taip: gyvenimo džiaugsmas atrodė galėtų apsireikšti ryte po skridimo kvapnaus gėrimo puodėlio papidalu. Norint suprasti, anot Sent-Egziuperi, sudėtingus dalykus. Reikia kalbėti paprastai: „Taip sena kaimidėtų regi savo dievą tik pro piešą paveikslą, pro naivų medalikėlį, pro rožančių: jeigu norima, kad mes suprastume, kas mums sakoma, turi būti kreipiamasi į mus paprasτa kalba“ 38.

Tačiau šitaip pasakytas palyginimas turi praplėstą mintį ir daug sąlygiškumo, reliatyvumo; kvapnios ir karštos kavos puodelui rašytojas seikia gyvenimo džiaugsmo prasmę, nes jis rašytoją susieja per kavą, pieną ir kvietį su egzotiškomis plantacijomis, ramiomis ganyklomis ir irpūtimi, — jį susieja su visa žeme. Šį kavos puodelį (džiaugsmą turėti ryšį su žeme) gali pateikti viena žvaigždė — vienas žiburys, nes pagal jį nustatomas kelias ir išsivaduojama iš pasiklydimo nakties metu. Mes turime simbolic užuomazgą. Įs gimsta iš palyginimo. Rožančius ar pažeikis senuėi reiškia (t. y. simbolizuoją) patį dievą, kavos puodelis — gyvenimo džiaugmą, o žvaigždė — išsigelbėjimą.

Tačiau vien tik kalbos savybėmis ir psichologinėmis žmogaus patybėmis informacijos priėmimo metu dar, beje, negalima visiškai išspręsti simbolio atsiradimo klausimų Sent-Egziuperi kūryboje. Yra ir kitų priežasčių.

III

Naujiems samprotavimams išeities tašku gali būti Sent-Egziuperi žodžiai, paimti iš „Citadelės“ — vieno iš įdomiausių ir filosofiniu požiūriu sudėtingiausių Sent-Egziuperi kūrinių: „Zmogui sgarbu tik daiktų prasmė“ 39.

Rašytojas stengiasi po išorinėmis daiktų forminis matyti vidinį turinį, po išoriniais santykiais ar, tiksliau, po jų apraiškomis — įžvelgti gilesnius dalykus. Cia, tur būt, nereikėtų ieškoti filosofinio kantiškojo „daikto savyje“, nes Sent-Egziuperi pirmiausia turi galvoje ne metafizinę filosofinę prasmę, bet daugiau moralinę, reikalingą žmogaus dvasiniam gyvenimui. Be to, rašytojas mano, kad galima šią prasmę pažinti.

<footnote n="38">38 Zemė žmonių planeta, p. 147.</footnote>

<footnote n="39">39 Oeuvres de Saint-Exupéry, Paris, 1953, p. 548.</footnote>
reiškia, kad kažkokia dalimi galima įsiskverbti į ją. Čia reikėtų būtinai pridurti tokią sąlygą: šižio prasmė bus suvokta, jei pats ieškotojas turės intensyvų dvasinį gyvenimą.

Tatai reikštų, jog negalima kategoriškai teigti, kad yra neperžengiamas siena tarp apraiškos ir turinio. Tik daugelis nesugeba jos peržengti dėl subiektyvių ar objekt�ti priežasčių. Labai simboliškai rašytojas apie panašius dalykus kalba „Mažajame prince". Kai jo pasakos herojus — lakūnas — neša užsnūdusį vaikutį — mažąjį princą, jis stebi šižo „trapaus padarėlio" pablyškusį veidą, užmerktas akis, vėjo kedenas šviesių plaukų srugotas ir galvoja: „Tai, ką aš čia regiu, yra tik išorisinį lukštas. Kas svarbiausia — nematoma" <fnref n="40" />.

Tačiau lakūnų (tuo pačiu ir autoriuui) vis tik vyavo suvokti šių neįprastą fantastiškai pasakišką asteroido valdovo kelionį į Zemę: mažąs pricas (jis net tikrinio vardo neturi, — bet jis mums pažįstamas, lyg būtų tapęs artimu bičiuliu) atėjo ieškoti draugo, surado jį, o užsimezgus jų draugystei, visa įgavo kitą prasmę: ir žvaigždės spindesys, ir juokas, panašus į varpelio skambesį... Tai vis regimieji daiktai su nauja prasmė.

Sia proga svarbu atkreipti dėmesį ir Sent-Egzioruperi samprotavimus, išdėstyti „Karo lakūne", — iš mintis apie Dvasios ir Proto gyvenimą.

Rašytojas pripažįsta esant Dvasios gyvenimą, kuris vyksta su pertrūkiais, ir Proto gyvenimą, kuris yra nenutrūkstamas arba beveik nenutrūkstamas <fnref n="41" />. Pirmąjį iš jų nereikėtų suprasti mistine-religine prasmė, nes rašytojas kalba ne apie nemirtingąją sielą, o apie vidinio gyvenimo pilnumą, apie intensyvų minčių darbą, apie gilesnės prasmės ieškojimą kasdieniškuose dalykuose.

Du skirtingi dalykai yra Dvasios ir Proto dėmesio centre. Pirmąją domina objektus siejanti prasmė — „tikroji daikty išraiška, ta, kuri siepiasi po išorine danga" <fnref n="42" />. Tuo tarpu atrajį domina daiktai, loginė analizė, išorė ir detalės, suvokimas visumos iš atskirų dalių sumos. Dvasioje suvokiama Esybė, Protu — visuma <fnref n="43" />.

Grynoji logika yra Proto sritis: pagal ją beprasmiškas yra žvalgybinis skridimas virš Araso; pagal Dvasią — rašytojas iš šios beprasmybės persivežė vienijimosi karo sąlygomis idėją, taip pat mintį, kad šis prancųjų pralaimėjimas neša savyje pergalę, nes ir šiomis sąlygomis

<footnote n="40">⁴⁰ Mažąs pricas, p. 76.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Karo lakunas, p. 21.</footnote>

<footnote n="42">⁴² Ten pat.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Labai sunku duoti žodinį apibrėžimą vartojamiemi Sent-Egzioruperi terminams arba juos nusakyti žodžiais. Bet kartu jie — lyg savotiškas šriftas, būtinas visai filosofinei rašytojo sistemaį suprasti. S. Lozikas juos nusako rašytojo žodžiais. R. Gračiovas bando nusakyti savais: jis paaiškina žodžius „aventure", „ėtendu", „présence", „densitė"; „Etre"—, „Esvybė" apie apibrėžia kaip tai, kas gali suformuoti asmenybės dvasinį pasaulį, padaryti kiekvieną žmogų tinkamą didžiajai žmonių sandraugai kurti,</footnote>
nežūva laikinai nutrūkės dvasios gyvenimas. Protas analizuoją veidės; analitikas, matydamas gražią moterį, ima nagrinėti jos veidą, aiškinti įj dalimis; protas mato tik regimąjį tikslą; tuo tarpu Dvasia ieškoj Esybės, gražiame veide pirmiaus pastebės šyspeną. Dvasios ieškojų tikslas — neregimas. Pažinti Protu — reiškia išskaidyti, išaiškinti; pažinti Dvasia — reiškia regėti; tačiau regėjimas įmanomas tik tada, kai pats dalyvauji Esybėje.

Samprotavimai apie Dvasios ir Proto santykį — knygos „Karo laikūnas“ leitmotyvas, tie samprotavimai išbarstyti per visą knygą.

Vėliau mes sužinome, kad tikrai pilnu Dvasios gyvenimu gyvena tas, kuris puoselėja statyti katedrą. jis yra nugalėtojas; tikrasis kurėjas tas, kuris iš beformino gabalo, tegul ir per klaidas, eina prie savo kurinio. Vien tik protų neužtenka kūrybai, dvasia apvaisina protą <fnref n="44" />.

„Karo lakunas“ yra knyga, kurioje parodoma, kaip vyksta Proto paugungimas Dvasiai, josį primato teigimas. Kaip gyvenimas sugrosta formules, taip šį sykį pralaimėjimas rašytojo akyse įgavo visai kitą prasmę: pralaimėjimas — kelias į prisikėlimą, — visiškai priešingai įprastiniams logikos dėsniam.

Dvasios gyvenimas nepaklūsta logikos formuluotėms, Dvasia turi savo dėsnius, nesuvokiamus Protui.

Sąlyginai galima kalbėti, jog pasaulis susideda iš dviejų lygių, kurie vienas kito neatitinka. Vienas — aukštesnis, subtilesnis, neapibrėžtesnis, esantis mumyse pačiuose, tiksliau — mūsų vidinio gyvenimo pilnojoje, tai — Dvasios pasaulis. Ir kitas — žemesnis, konkretnis, daiktiškesnis, apibrėžtas, esantis iū mūsų, arba primityviuose mūsų pojučiuose — tai Proto pasaulis.

Betgi šiame savotiškame Sent-Egziorperi „dualizme“ vienas pasaulis visiškai nenuneigia kito, jie nėra absoliučiai ir griežtai priešpastatyti. Sent-Egziorperi pripažįsta didelę proto reikšmę, rašytojas neatsiskiria nuo civilizacijos ir neužsidaro nematerialiame pasaulyje. Jis tik savotiškai sutaurina antrąjį, įj pavesdamas firmajam. Anot jo, tuščios yra civilizacijos pastangos, jeigu įj netarnauja humanistinei idėjai, o tik grubiai siekia žmonių materialinio gyvenimo pagerinimo, didžiojo žmogaus (Žmogaus) sutapatinimo su bendru žmonių vidurkiu. Siai Sent-Egziorperi pažiūrų sistematie reikia atrasti ir žodinius atitikimus. Iškyla klausimas: kaip rašytojas susidoros su šia problema, kaip išreikš savo mintis? Juk tai, kas tinka daiktų pasauliui, logikai — Proto gyvenimui (tam gali tarnauja žodžiai, vartojami tiesiogine įų prasme), tas netiks Dvasios gyvenimo sferai perteikti. Iš čia — naujų sąvokų atsiradimas ir naujų prasmių suteikimas žodžiamis.

Sitaip mes atsiduriame prie antrų simbolio atsiradimo Sent-Egziorperi kūryboje ištakų.

<footnote n="44">⁴⁴ Karo lakūnas, p. 152–153.</footnote>
Pirmiausia čia reikia pažymėti tokį dalyką: Sent-Egziorperi sukuria visiškai naujas, kurios išreiškia mokymo svarbiaiusius elementų, tai lyg kertiniai pamatų amkmenys. Lietuviškai mes dar neturime nusistovėjusių šios rūšies terminų, todėl sąlyginai čia juos pavadinisime „žodžiais-filosofinėmis sąvokomis“ 45. Iš tiesų, jos yra lyg savotiškas šifras, „leidžiantis iššifruoti sūdetingą, vientisą, darnią to Sent-Egziorperi antrojo pasaulio (Dvasos gyvenimo) sistema. Sunku nusakyti, kiek yra tą žodžių-filosofinių sąvokų. Jomis laikytini tie žodžiai, kurie turi abstrakčią leksinę prasmę, tačiau jų leksinė prasmė neatitinka vartojamoms Sent-Egziorperi raštuoše sąvokoms; tokiais žodžiais-filosofinėmis sąvokomis laikytini anksčiau minėtieji: Esybė, Dvasos gyvenimas, Proto gyvenimas, tapai tap ir kitos, kaip antai: Tapimas, Dalyvavimas, Keitimasis, Nepertraukiamumas, Atsakingumas, Bičiulystė, Pakantumas, Zmogusrobotas ir kt.

R. Gračiovas mano, kad šie rašytojo filosofijos terminai pradeda rastis tuo metu, kada formuojasi Sent-Egziorperi pasaulėžiūra ir pradeda ryškėti rašytojo talentas, tai yra apie 1927 metus, kai rašytojas gyveno Afrikoje ir dirbo Kap-Džiūbi aerodrome (tada buvo baigta rašyti apysaka „Pietų paštas“) 46.

Tame pat straipsnyje R. Gračiovas rūšo, kad žodžiai-filosofinės sąvokos atsiranda todėl, jog rašytojas jautė būtinumą kaip nors įprasminti ir išreikšti turtingą savo ypatingo gyvenimo patirtį 47.

Ir antra, šalia žodžių-filosofinių sąvokų reikėtų išskirti vaizdus-simbolius. Itin griežtos ribos tarp vienų ir kitų nėra. Atsakingumo, ar ryšio, ar dar kitą idėją rašytojas dažniausiai išreiškia kokiu nors konkrečių vaizdu (pvz., tilto statymas, rožių apkarpymas ar pan.). Sitaip rašytojas abstrakčioms idėjoms ar sąvokoms randa konkrečius vaizdinius pavyzdžius. Jiems tada suteikiama papildoma prasmė. Tap atsiranda vaizdai-simboliai, tiesiogine žodžio „simbolis“ prasmę. Taigi simboliais laikytini tie žodžiai, turintys konkrečią leksinę prasmę, kuriems suteikiama nauja, perkeltinė, išplėstinė, sąlyginė, dažniausiai abstrakti prasmė. Panašiai ir simbolinis vaizdas — tai veiksmo nusakymas, kada veiksmui suteikiama nauja, išplėstinė, sąlyginė prasmė. Simboliu virčės vaizdas yra labai imlus, o beveik neįmanoma nusakyti juo išreiškiamų minčių konkrečias ribas, o tik apytikslis kontūrą. Simboliu išreikštų minčių skaičius nėra konkrečiai tikslus, o tik apytikris. Sią minį galima pailiustruoti keletu pavyzdžių.

<footnote n="45">45 Prancūžų kritinėje literatūroje šios rūšies terminai vadinami „žodžiais-raktais“ (mots clés) ir „idėjomis-raktais“ (idėes clés).</footnote>

<footnote n="46">46 Р. Грачев, О первой книге писателя летчика — Нева, 1963, № 3, стр. 151.</footnote>

<footnote n="47">47 Там же.</footnote>
IV

Prie žodžių-simbolių galima priskirti žodžius: žvaigždė grūdai, bal-
tos paklodės ir daugybę kitų.

Apie naujos žodžio reikšmės ilumą gali byloti simbolio „žvaigždė“ reikšmės. Žvaigždė („Zėmė žmonių planeta“ p. 145, „Mažas princips“ p. 87 ir kt...), arba „karalių magų žvaigždė“, „žvaigždė virš balto piety miesto“ („Laiškas jkaitui“ II ir kt.) gali turėti tokias (ir kitas!) reikšmės: „isigelbėjimo troškimas; ramybės bei gyvybės pėsakų ieškojimas; vieta, kur gali būti mylimas žmogus, pripildantis sielą džiaugsmo ir būties prasėj; taip pat dvasios traukimas į savo iluzijas, sавionių ar idėjų pasaulį; mintis, kuri vadovauja veiksmams; labai trokštamas dalykas, kuris priverčia veikti ir t. t.

Tokia žvaigždė gali būti konkretūs daiktai: tikroji žvaigždė (pasi-
klydusiam naktį ir ieškančiam orientyrų lakūnui), švyturys ar aerodro-
mo žiburiai (pilotui, tamsoje ieškančiam nusileidimo aikštelės); bet dar
dažniau abstraktus dalykai: svelnus bei malonus prisiminimas, kuris
virsta viliojančia svajone, arba kilnus tolimas tikslas ir t. t.

Daug kartų „Karo lakūne“ galima rasti žodį „grūdai“, juo ir knyga
baigiamo. Tai irgi simbolis, turįs plačią prasmę. Pirmiausia patsai
žvalgybinis skridimas virš Araso yra grūdas, — skridimas lakūnui parodė,
jog ir suirutės metais jis sugebėjo rasti žmones vienijančių pradų, ir
reiškia, jog lakūnas iš skridimo sugrįž praturtėjes. Visuotinu masteliu
šitai reikštų, jog ir pralaimėjimo sąlygomis yra vilties matyti pergalę,
yra jėgų, kurios gali į atnešti. Grūdas — tai kuriamoji galione. Platesne
prasmė — grūdas reiškia žmonių tikėjimą pergale. Ją lemia ne techni-
nė materialinė vienos iš kovojančių pusį persvarą, bet vidinis susitel-
kimas. Taigi grūdas — vidinė žmogaus potencija nepasiduoti sugverimui
ir panikai. Grūdas reiškia ir tylos periodą, kada fermentuojasi pasiprie-
šinimo jausmas.

Ne mažiau kaip kelolika kartų rašytojas jvairiuose kontekstuose už-
simena apie „baltas paklodes“, „baltų paklodžių kvapą“. Ypač kontras-
tingą įspūdį su pavojų pilna lakūno dialia jos sukelia, kai minimos
„Karo lakūne“. Rašytojas pasakoja apie bėglius, pametusius namus ir
betraukiančius sausakimšais Prancūzijos keliais; apie lakūnus, kurie
skrendą į labai rizikinus žvalgybinius skridimus ir kurie nežino, ar iš
jų sugrį; apie pastoviai mėtomus iš vienos vietos kiton karo štabuso, —
visur nepastovumas, pavojai, sąmyšis. Ir šioje suirutėje „baltų paklo-
džių kvapas“ — tai prisiminimas apie tą laiką ir tokį gyvenimą, kada
viskas buvo normalu, jauku ir tvirta. Baltos paklodės reiškia mielą namų
šilumą, žmogaus prisirišimą prie to, kas tvarkinga, nesujaukta, kas ne-
kelia pavojas baimės.

Kitame kontekste, kai kalbama apie paklodžių lopymą, „baltos pa-
klodės“ reiškia žmogaus pastangas sukurti pastovumą, pašalinti tra-
pumą bei trūkumus. Paklodės — tai vientisumo, amžino namų jaukumo simbolis.

Labai dažnai Sent-Egzіuperi kūryboje randamas besirūpinančio rožėmis sodininko simbolis. Pirmiausia toks yra mažasis princas, kuris gina gražiąją rožę nuo skersvėjų ir šalnų tolimame savo asteroide. „Ci-tadelėje" yra nedidelis paskojimas apie du draugus sodininkus, kurie, likimo „atskirti ir nublokšti į tolimus pasaulio kampus, vienas kitam apie save praneša laišku, jame išsako viską, ką turi svarbiausia pasakyti,— o šitą yra prisipažinimas, kad tą rytą kiekvienas iš jų apkarpė savo rožių krūmus. Paskutiniame savo laiške, rašytame Pjerui Delozui, Sent-Egzіuperi prisipažįsta, kad jis taip pat buvęs pašauktas būti sodininku <fnref n="48" />.

Sodininkas — tai tas, kuris rūpininkas, kito gerove, o svarbiausia — gerį ypatybių ugdymy. Sodininkas — tai tas, kuris nori sukurti gražios dvasinės kultūros žmogų. Sodininkas — ydų naikinimu (prisiminkime rūpestingai savo nedinūtę planetą prižiūrintį mažajį princą ir naikinantį pavojingus baobabo daigus). Sodininkas, pagaliau, tasai, kuris susirūpinęs, kad materialūs civilizacijos laimėjimai neužgožų žmogaus širdies ir nepadarytų jo bejausmiu bei nemąstančiu robotu.

Sodininko gali būti kiekvienas nuoširdžiai ir švelniai besirūpinantis žmogus: ir valstieti, ir mokslininkas, ir pagaliau labiausia simbolinio sodininko paskirtį atitinka rašytojas bei poetas...

Rožių apkarpymas — tai simbolinis vaizdas, kuris reikštų pastangas pašalinti beįsigalinčią ydą, arba norą pamokyti, kad nebūtų nueinam klystkelėmis ir nebūtų užmیرšta svarbiausia, kas yra žmoguje,— žmogiškumas. Rožių apkarpymas — tai nuolatinis rūpestis moralinių žmogaus tobulėjimu.

Kaip simbolinį vaizdą galima traktuoti „tilto statymą". Apie šitai rašytojas kalba „Naktiniame skridime" (p. 87).

Tilto statymas simbolizuoją veiksmą ir pastangas, kurios daromos, norint suartinti žmones, kai reikia nugalėti kliūtis. Tilto statymas gali būti susijęs ir su tam tikromis aukomis, kurių pareikalauja sunkus, didelis ir kartu pavojingas darbas. Patsai tiltas simbolizuoją tikslą, ir greičiau ir statymas reiškia veiksmą, kurio dėka tas tikslas pasiekiamas. Romano „Naktinis skridimas" kontekste tilto statymas reikštų sumantytosios Rivjero idėjos įgyvendinimą: nugalėti nakties barjerą ir skraidyti pašto lėktuvais net naktį, kada didesni pavojai.

Salia tilto statymo galima dažnai Sent-Egzіuperi kūryboje rasti ir kitą panažą simbolinį vaizdą — šventyklos arba katedros statymą („Naktinis skridimas", p. 89, „Karo lakūnas", p. 163 ir kt.). Pastatyti katedrą reiškia sukurti humanišką visuomenę ir civilizaciją, kuri gyvuotų ne

<footnote n="48">⁴⁸ P. Chévrier, Saint-Exupéry, p. 188.</footnote>
tiek dèl materialinio progreso rezultatų, o savo gizastavimą pripildytų
dvasinio turinio turtais. Sioms problemes rašo tojas buvo numațęs skir-
ti ir „Citadelę“, kuri liko nebaigta; citadelė važdas turėjo būti šven-
tyklos ir katedros patešimas — jų naujas variantas; citadelė — tai dva-
sinio tvirtumo ir turinungimo simbolis.

Apie duonos laužymo ir dalijimo simbolinę prasmę galima kalbėti paties autoriaus žodžiais: „Duona turi tiek paskirčių! Prie bendro stalo laužoma duona mums yra tapusi žmonių vienijimosi priemone. Veido prakaitė pelnoma duona mums yra tapusi užuojautos nešėja. Nėra gardesnės duonos už tą, kuria daliniesi su kitais...“<fnref n="49" /> Juk duona, suteikus jai prasmę, gali virsti šviesa, kaip tat atsitinka su alyva žibinte, tik duonos švies ne akims, o širdžiai matoma.

Zodžius-filosofines sąvokas S. Lozikas bando paaiškinti paties Sent-
Egziuperi žodžiais. Stai, pavyzdžiui, kokiu vaizdu perteikiama Neper-
traukiamumo idėja <fnref n="50" />:

„Ir aš pažinaud židžiąją nepertraukiamumo tiesą.

Kadangi tau nieko nelieka tikėtis, jei viskas baigiasi kartu su tav-
mi. Aš prisimenu tą gentį, kuri gerbė savo mirusiuosius. Kiekvienas
šeimos kapo akmuo vieną po kito sutikdavo mirusius. Tie akmenys ir
sukurdavo nepertraukiamumą.

— Ar jūs esate laimingi? — aš klausdavau žmonių.

— Ir kaip mes jais nebūsime, žinodami, kur mes esime miegoti
(„Citadelle“, Paris, 1948, p. 253-4).

Lygiai taip Atsakingumo idėja — raktą būtų galima perduoti šiomis eilutėmis iš „Zemės žmonių planetos“, kuriose kalbama apie Gijomė po didžios avarijos Anuose, kur jis vos nežuvo nuo šalčio sniegynuose:

„Mendosoje, tame kambarėlyje, kur aš budėjau prie tavęs, tu pa-
galiau kietai įmigai. O aš galvojau: jei kas jam pasakytų, koks jis did-
vyris, Gijomė tik gužteltų pečiais...

Ir vis dėlto esminė jo savybė nėra ši. Jo didybė — tai atsakingumo jautimas. Jis jautėsi atsakingas už save patį, už paštą ir už draugus, kurie juo pasitiki. Nuo jo priklausė ir jų džiaugsmas, ir nusiminimas. Jis jautėsi atsakingas už tai, kas nauja kuriama tenai, gyvųjų tarę, jautėsi turįs pats prisidėti prie to. Jis jautėsi truputį atsakingas už žmonių likimą ir už jų ateitį, kiek tai priklausė nuo jo darbo.

Jis yra iš tų didžiųjų būtybių, kurios savo šakomis teikia paunksę
platiems horizontams. Būti žmogumi — tai kaip tik ir reiškia būti at-
sakingam. Jausti gėdą dėl skurdo, kuris tartum nė nepareina nuo tavęs.
Didžiuotis kiekviena savo draugų pasiekta pergale. Jausti, kad kiekviena
tavoji plyta taip pat prisideda prie pasaulio statybos“ („Zemė žmonių
planeta“, p. 176—177).

<footnote n="49">⁴⁹ Karo lakūnas, p. 148—149.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ S. Losic, op. cit., p. 169.</footnote>
Kiek kitaip elgiasi R. Gračiovas; komentaruose „Karo lakūnai“ jis rašytojo žodžiams-filosofinėms sąvokos bando duoti savo apibrėžiūmus<fnref n="51" />.

„Taigi žodis 'aventure', paprastai reiškiantis nuotykį, atsitikimą, avantūrią, Sent-Egzioreri kalboje įgauna visai kitą turinį. Pačia bendriausiais prasme šis žodis rašytojui reiškia: vidinis judėjimas, sielos vertimasis į nežinomybę. Šitai rašytojas priešpastato dvasinės būsenos sustingimui, nerangumui, „širdies miesčioniškumui“. 'Aventure'— tai mokslininko pastangos, vedančios į atradimą, tai poeto pastangos, kurios kuriaus naūją paveikslą, ar menininko, kuris po tų pastangų praturtirtina žmones nauju pasaulio matymu. Tai žmogaus įsikišimas į jį supančio pasaulio reiškinius, bet tas įsikišimas nukreiptas į tikslą, praturtiniantis paties žmogaus vidaus pasaulij. Ir jei toksai įsikišimas susijęs su pavojumi vyvybei, tai žodis 'aventure' gali Sent-Egzioreri reikšti ir žygdarbį. Tačiau, kad kiekvieno atskiro žmogaus pastangos turėtų bendrą reikšmę, būtina, idant jo 'aventure' būtų pačių sielos gelmių paskatinta, būtų bendros tiesos radimas, vidinis judėjimas“.

„Zodis 'ėtendu' (erdvė, mastas, plotas) rašytojui reiškia žmogaus dvasinį turinį, žmogaus vidinio gyvenimo pilnumą, priešingybę dvasiniam tuštumui arba dirbtiniam pilnumui“.

„Zodis 'présence' (būvis, dalyvavimas) randamas beveik visuose rašytojo kūriniuose, reiškia gyvenimo pilnumo pergyvenimą, žmogaus dvasinio artumo su gamta ir kitais žmonėmis jausmą“.

„Vidinį žodžiu 'densitė' (pilnumas, tankumas). Rašytojo manym, tiktai šis pilnumas kuria tikrą, žmogaus vertą civilizaciją, kurioje viskas susięta tarpusavyje „nematomais ryšiais“, milėlis ryšiais. Savo civilizacijos supratimą rašytojas priešpastato tai santykių sistemai, kuri būdinga prancųzų ar amerikiečių tipo buržuazinei demokratijai“.

* * *

Taigi galima pasakyti, kad simboliai Sent-Egzioreri kūryboje yra priemonė abstrakčiam jo minčių ir mąstymo pasauliui išreikšti sukretintais žodžiais bei vaizdais. Simbolų paskirtis — perteikiamos medžiagos praturtinimas naujomis išraiškos formomis ir minties išsakymo galimybėmis — viena, ir kita — rašytojo noras palengvinti skaitytojui, kad šis geriau prastų kūrėją ir kad tarp jų būtų daugiau betarpisikumo. Simbolio dėka rašytojo mintis tampa labai imli, kūrinisys — turtingas vaizdų, o viso kūryba pasidaro efektinga, dar kartu ir paprasta. Paprasimas, išgautas naudojant simbolius, daro Sent-Egzioreri paprauklų tiek intelektualiam, tiek eiliniam skaitytojui. Todėl nenuostabu,

<footnote n="51">⁵¹ Р. Грачев. Комментарии, стр. 671, 672.</footnote>
kad Sent-Egziuperi labai populiarus kaip rašytojas: jo gerbėjų ir mylė-
tojų labai gausu visų kontinentų visose šalyse.

Iš to, kad rašytojas skiria Dvasios ir Proto gyvenimo buvimą, ne-
reikia daryti tos išvados, kad rašytojas tiki nemirtingos sielos buvimu
(jikinamiai apie tai kalba K. Borgalis jau anksčiau minėtoje knygoje),
o kitą išvadą, būtent, — rašytojo vidaus pasaulis yra labai turtingas ir
sudėtingas. Kad išreikštų savo originalias mintis, rašytojas bando rasti
savitą kalbą ir kitiems geriau suprantamą formą.

Simbolio užuomazgų reikėtų ieškoti palyginimuose, kurie pradineje
stadijoje susiję su asociacijas sukeliančiomis įvairiomis paralelėmis, pa-
imtomis iš asmeninio gyvenimo patirties. Toliau simbolis tampa vis su-
dėtingenis, perauga į savotišką sistemą.

Konstatavus, kad Sent-Egziuperi kuryboje galima išskirti keletą per-
keltine prasme žodžių vartojimo būdų (žodžiai-simboliai, vaizdai-simbo-
liai ir t. t.), reikia tuo pačiu pažymėti, jog rašytojas turėjo kai kurių
sunkumų, kurdamas juos: jis skundžiasi, kad daug ką nužymėjęs, bet
mažai pasakęs.

Didėjant žmogaus patirčiai, pastebima, kad gyvenimas yra labiau
sudėtingas, kad reiškiniai bei jų priežastys — kompleksiškesni, sunkiau
nusakomi ir sunkiau apibrėžiami. Sent-Egziuperi, lyg ir prisitaikydamas
prie naujų laikų dvasios, apibendrinimus daro labai lakoniškus. Kas
sudėtinga, rašytojas išreiškia tokiu vaizdu, kuris gali turėti simbolinė-
visaapimančią ir nedeterminuotą prasmę.

1969, lapkritis

ГЕНЕЗИС И ЗНАЧЕНИЕ СИМВОЛА В ТВОРЧЕСТВЕ
СЕНТ-ЭКЗЮПЕРИ

Гвидонас БАРТКУС

Резюме

Как советская, так и зарубежная критика по-разному объясняют происхождение символического образа в творчестве Cent-Экзюпери. Одни исследователи акцируют, что решающую роль сыграло ремесло (Т. Хмельницкая), другие думают, что самолет помог человеку лучше познать своего себя, так как человек посмотрел на землю глазами за-воевателя и, таким образом, смог выразить свое существование с по-мощью необыкновенного символа (Р. М. Альберес). К. Франсуа подчер-кивает значение личных переживаний писателя в создании символиче-ских образов.
Не отрицая частичного влияния вышеупомянутых факторов, исход-
ной второй трансформации образа в символ все же следует считать суж-
дение писателя о языке и о возможности выразить мысль словами.
Сент-Экзюлери в своем творчестве часто говорит о несоответствии сло-
ва мысли. Чтобы слово служило средством объединения людей, необхо-
димо, чтобы мысль была доступна другим, для чего лучше всего под-
ходит образное сравнение, а также условное расширение значения сло-
ва и присвоение ему переносного и символического значений.

Второй фактор, обусловивший трансформацию образа в символ,—
то постоянное стремление писателя придать явлениям жизни более
глубокий смысл, то, что в «Военном летчике» именуется жизнью Духа
и Разума. Слова, служащие пояснению его мысли, также постоянно
приобретают переносное, условное, символическое значение.

В творчестве Сент-Экзюлери можно различать употребление слова в символическом значении и как слова-ключа. Создание символического образа также относится к рассматриваемой проблеме. В конце статьи приводятся некоторые примеры использования слова в переносном и символическом значениях в творчестве французского писателя.

LA GENESE ET LE SENS DU SYMBOLE DANS L'OEUVRE
DE SAINT-EXUPERY

Gvidonas BARTKUS

Résumé

Tant dans la critique soviétique que française on peut trouver
une tentative pour exprimer l'origine de l'image symbolique
dans l'oeuvre de Saint-Exupéry. Les uns accentuent que c'est le métier
d'aviateur qui a joué le rôle principal (T. Khmelnitskaya), les autres
pensent que c'est l'avion qui a permis à l'homme de mieux se connaître
en jet un regard de conquérant sur la Terre et ainsi mieux exprimer
son existence par un symbole d'une rare beauté (R. M. Albérés). C. Fran-
cois affirme que ce sont les impressions vécues qui ont une influence
décisive dans la création d'une image symbolique.

On ne peut catégoriquement nier ni l'influence du métier ni celle
des choses vécues, mais d'autre part il y a d'autres causes qui expliquent
mieux la transformation d'une image en symbole. L'écrivain a souvent
parlé de la difficulté d'exprimer sa pensée et soulignée que le mot ne
correspond pas à la notion à exprimer. Pour que la pensée soit bien
comprise il faut donc l'exprimer à l'aide d'une comparaison imagée qui
donne au mot un sens figuré, conventionnel et symbolique.
Il y a encore un autre facteur qui joue un rôle considérable dans la création d'une image symbolique. L'écrivain a toujours cherché à attribuer un sens plus profond tant aux actions humaines qu'aux phénomènes de la vie. Il a expliqué son point de vue dans son livre „Le Pilote de guerre“ où, dans quelques passages, il parle d'une vie de l'Intelligence, niveau des mots propres, et d'une vie de l'Esprit, définie à l'aide de „mots-clés“ qui sont ces mêmes mots propres auquels il donne une valeur nouvelle et conventielle.

Ainsi dans l'oeuvre de Saint-Exupéry, le mot peut être employé comme symbole ou comme „mot-clé“. L'image symbolique est aussi fréquante et de la même origine que le symbole. La dernière partie de l'article contient quelques exemples d'emplois de mots au sens figuré et symbolique.