**Résumé:** Tout au long de l'histoire, la littérature roumaine a été dominée par divers concepts qui l'ont marquée. Le concept de postmodernisme est apparu au bon moment, se caractérisant par une révolution de la création, une révolution artistique - une révolution voulue par de nombreux écrivains de l'époque. Chaque génération, qui a contribué à la naissance de ce concept, a offert une nouvelle direction sur le modernisme. La génération des années '90 a construit une littérature dont les écrivains étaient libres d'écrire et de publier. La génération des années 2000 a proposé une littérature vocale et effervescente, attirant ainsi l'attention sur un nouveau phénomène dans l'espace littéraire roumain. Les nouvelles générations ont conduit à une littérature tout différente de la littérature de propagande du régime communiste.

**Mots-clés:** le postmodernisme, la génération des années '90, la génération des années 2000, la révolution

Critica literară românească a privit mereu cu reținere existența unei generații nouăzeciste în urma impactului generației '80. Conceptul de „generația '90” a fost unul controversat, fiind caracterizat prin lipsa omogenității și a descentrării, datorită existenței numeroaselor centre de popularizare precum cele din București, Cluj, Timișoara și Iași. Având în vedere manifestările politice de mare importanță, precum prăbușirea comunismului, literatura românească cunoaște direcții complet diferite: dispariția cenzurii, ce a dus la situația mult așteptată de scriitori și anume aceea de a scrie și de a publica liber. Aceste condiții dinamice vor schimba destinul scriitorilor și al textelor. Valorile tradiționale pe bază cărora a funcționat până la momentul actual literatura se vor dizolva odată cu dispariția cenzurii și va conduce către o confuzie de valori, ce va persista în spațiul cultural.

Primele idei legate de generația '90 au fost cele referitoare la încadrările generaționiste, iar printre cei care au renunțat la optzecism îi distingem pe membrii grupării Suplimentul „Nouăzeci”, revista „Luceafărul” și Cenaclul „Universitas”. Acestora li se vor alătura și scriitori din jurul Suplimentului „Nouăzeci”, revistei „Luceafărul”, editurii „Phoenix” și „Direcția 9”.

Distingem așadar două direcții ale acestei generații: -scriitori, care făceau parte din Cenaclul condus de Mircea Martin, unde descoperim nume cu o influență puternică precum Ioan Es. Pop, Cristian Popescu, Paul Vincius, Horia Gârbea, dar și scriitori precum Simona Popescu, Andrei Bodiu, Caius Dobrescu, Marius Oprea, formați în cadrul „Grupului de la Brașov”.

În ceea ce privește discursul poetic, se observă o desprindere clară de structurile moderniste și o apropiere a poeților postmoderni de stilul biografic și dimensiunea prozaică, de oralitate, de expresivitate și de limbajul cotidian- ca urmare a dispariției cenzurii. Un nume adesea auzit după 1989 este cel al lui Ioan Es. Pop. Mulți critici sunt de părere că generația '90 „nu există ca atare, ca fenomen cu diferență specifică! Structurile literare ale primului val românesc postmodern sunt abia în curs de stabilizare, încât, obiectiv vorbind, nu este încă posibilă apariția altor structuri noi.” Lefter, 2012: 182]

Mircea Cărtărescu afirmă faptul că membrii „Grupului de la Brașov” sunt adepții poeziei „brechtiene”, asemeni poeților germani. Stilul lor este simplu și sofisticat, alternând registre joase cu inserții culturaliste. Simona Popescu și Andrei Bodiu sunt reprezentanții de seamă ai formei poetice brașoveniene, Caius Dobrescu fiind înclinat mai mult spre proză și eseu. Poeziile lui Bodiu sunt caracterizate printr-un „orginal biografism american”, artisticul și antiartisticul fiind marca de recunoaștere a poeziilor semnate de Simona Popescu [Cărtărescu, 1999, 464-466]. Aceasta oferă o replica la „poezia modernismului târziu” spunând faptul că „o poezie implicată, model de acțiune și comportare în cadrul acestei lumi, soluție existențială individuală, dar și colectivă; imaginar al realității contingente și colective; asumare deliberată a lipsei de specializare; discurs sentimental (fără sentimentalism), natural, sincer (fără gafe estetice și platitudini), individual (fără anecdotică), etc fără eticisim; analogia de tip simbolic, structural, emblematic, implicând întregul; poezia ca mod al sincerității; subiectivitatea ca model total al ființei, cu toate laturile ei, inclusiv cea socială; fragmentarism, sinergie, armonic, centripet”.[Popescu, 1987: 121-122]

Poeți și prozatori ai secolului al XX-lea, precum Ion Manolescu, Fevronia Novac, Alexandru Pleșcan și Andrei Zlătescu au realizat un grup estetic printr-un „Manifest al Clubului Literar”, însă nu au
formulat principii prin care să se poată deosebi de optzeciști. Dan Silviu Boerescu realizează, având-l drept model pe Ihab Hassan un nou tabel cu caracteristici contrastante, iar Ion Manolescu critică dogma existentă, textualismul și epuizarea manieristă.

Ion Manolescu, un mare teoretician al postmodernismului românesc, descoperă o treaptă „mediatică” a anilor ’90 caracterizată de o „viziune virtuală și fractalică a lumii și uzarea de noi medii de comunicare și tehnici aferente.”[Cărtărescu, 1999: 468] Acesta studiază comics-urile, cartoon-urile, ficțiunea, kitsch-ul și societatea, și reușește să transpuna prin romanul său „Alexandru” o poveste cu o structură reală, dar al cărei aspect duce către un joc de calculator. Acesta utilizează tehnici precum imageria virtuală, simulările tridimensionale, ilustrația fractală, jocurile interactive, compresia digitală, colaborarea directă cu computerul, proza acestei „noi sensibilități” regăsește sinesteziile simboliste, onirismul suprarealist și fantasmele Pop-Art, transformând lectura într-un act de seducție și de hipnoză vizuală. Trebuie arătat că realitățile virtuale explorate de arta cibernetică au același efect de demolare a principiului realității și a sentimentului de consistență existențială ca și viziunile psihedelice din arta de inspirație „șamanică” a anilor ’60-’70. [Braga, 1989: 220]

Anii 1990 fac posibilă apariția unor cărți experimentale ale optzecismului, ce nu au fost publicate înainte de prăbușirea sistemului comunist și fac remarcabilă apariția romanului colectiv, atât de reprezentativ pentru tehnicile prozei postmoderniste. Apar volume scrise în perioada comunismului, înaintea căderii acestuia, precum „Femeia în roșu” de Mircea Nedelciu, Adriana Babeți și Mircea Mihăieș, Volumele I și II „Adio! Europa”, ale lui I.D.Sârbu, romane ce surprind într-o manieră critică momentele dureroase din timpul regimului comunist. Proza anilor ’90 este caracterizată de diversitatea modalităților de comunicare, de îmbinarea noilor genuri precum science-fiction și thriller. Memorialistica și jurnalele atrag tot mai mult interesul non-literaturii, iar literatura în sine începe să se afirme timid în ceea ce privește eroticul.

Literatura anilor '90 reprezintă un răspuns tardiv și rebel contra perioadei comuniste. Aceasta capătă dimensiuni haotice, iar eterogenitatea acesteia este intens discutată. Mircea Cărtărescu oferă două direcții ale literaturii postcomuniste și anume: „prima e o cale mimetică, în care literatura se camuflează [...] luându-și drept model lumea show-biz-ului, a reclamei, a culturii populare [...] a doua este una antimimetică și optează pentru antispectacol, anticultură, antiintelectualism, antihedonism.” [Cărtărescu, 1999: 478]

Iulian Boldea precizează totodată faptul că „dacă optzeciștii au scris într-o epocă dominată de dogmatism și de aberația totalitarismului, fiind siliți adesea să recurgă la practici scripturale ascunse, aluzive, subversive, într-un demers de supraviețuire spirituală, dar și să-și asume modelul unei exemplare solidarități, scriitorii nouăzeciști s-au afirmat după 1989 (chiar dacă au scris și mai înainte), în condițiile unei totale libertăți de expresie, ce și-au pus amprenta și asupra modalităților estetice, asupra strategiilor scriiturii ori asupra posibilităților de asumare a realului și a propriei condiții” [Boldea, 2011: 49]

După anii 1990, literatura românească prinde contur în contextul apariției în spațiul literar al „generației 2000”, o generație ce va deosebi literatura comunistă de contextul actual literar. Rădăcinile acestei generații se află în diverse cenacluri, ce și-au desfășurat activitatea în diverse locuri neinstituționalizate, precum „Euridice”, coordonat de Marin Mincu, „Litere” condus de Marius Ianuș și preluat apoi de Mircea Cărtărescu. Aceștia realizau dezbateri cu referire la programe teoretice precum fracturismul, utilitarismul, deprimismul și performantismul. Fracturismul lui Marius Ianuș a fost adesea asociat generației 2000, deși nu putem identifica această promoție cu astfel de avangarde.

Andrei Terian aduce lămuriri privind termenul de „generație”: „Ideea de generație literară nu înseamnă, cum se mai spune [...] că o sumă de oameni născuți în același timp scriu la fel [...]. Firește că nu sunt excluși anumiți factori obiectivi de la asumarea valorilor generației prin acte deliberative până la existența unui cadru latent, dar aceasta nu înseamnă că generația precedă creația, ci doar că un grup de scriitori contemporani prezintă un număr suficient de elemente comune (programatice, dar mai ales literare), astfel încât să se poată vorbi despre ei ca despre un întreg.” [Terian, 2005: 124] Scriitorii anilor 2000 sunt vocalici și efervescenți, iar dorința de afirmare îi va conduce către realizarea unor manifeste literare cu scopul de a-și căuta conștiința. Aceste manifeste vor avea drept consecință atragerea atenției asupra noului fenomen din spațiul literar românesc.

Principala trăsătură a acestei generații, radicalismul, este comentată de criticul Octavia Soviany astfel: „contestația în exces a poeților 2000 ni se înfățișează [...] ca unul dintre fenomenele metastatice ce caracterizează orizonturile nihilocentrice ale apocalipticului. Această contestație își are finalitatea doar în
ea însăşi, e hipertelică, se manifestă ca o formă particulară a extazului, acea calitate a oricărui corp care se roteşte în jurul propriului sine până la pierderea sensului şi care străluceşte apoi în formă pură şi vidă.”[Soviany, 2011: 82]

Noua generaţie prezintă o literatură total diferită de cea care iniţial a reprezentat un instrument de propagandă a regimului comunist. Literatura noii generaţii se axează pe reperele culturii media, iar în ceea ce priveşte aspectul cultural, scriitorul se îndreaptă spre un anumit tip de public, de scriere, de text, deseori la indicaţiile editurilor. Paul Cernat, unul dintre criticii de seamă ai generaţiei 2000, şi-a exprimat dorul de literatura clasică, ceea ce a dus la diverse reacţii din partea contemporanilor săi: „Fără îndoială nici gusturile publicului, nici oferta de modele literare nu mai sunt ce-au fost, valoric vorbind. Una e să ai drept repere pe Balzac, Flaubert, Zola, Dostoievski, Cehov, Proust, Gide, Woolf, Papini, Faulkner, Marquez, Borges, Barth, alta e să juri pe Burroughs, Palahniuk, Breaston Ellis, (sic!), Pascal Bruckner sau Amélie Nothomb.” [Cernat, 2008] Criticul pune în evidenţă sincronizarea literaturii române cu cea occidentală şi accentuează faptul că aceasta este într-o permanentă schimbare: modificările aduse tipului de text, de lectură, de receptare a cititorilor.

Vocea noii generaţii se face auzită prin diverse manifeste, ce promovează o nouă estetică şi o nouă restructurare socială. Printre primele manifeste se număra cel al lui Marius Ianuș şi al lui Dumitru Crudu, intitulat „Manifestul fracturist”, fiind completat de altfel de cele opt numere ale revistei „Fracturi”, în care diverşi scriitori publică atât poezie, cât şi proză. Fracturismul susţinut de către Marius Ianuș deformează valorile atât în domeniile socio-cultural şi psihologic, cât şi în domeniile estetic şi politic, având chiar iniţiative revoltătoare. Prin acest manifest se doreşte „reflectarea literară a unei realităţi noi” şi cultivă, în opinia lui Eugen Simion, expresia unei „revolte a revoltei”: „totul este luat în răspăr şi toate cenzurile (morale, lingvistice, estetice) sunt abolite cu o radicală şi, deseori, delicioasă impertinenţă juvenilă.” [Simion, 2005: 3] Se deosebeşte, aşadar, în concepţia teoreticianului avangardismului Ion Pop, o asemănare cu generaţia optzecistă privind negarea neomodernismului poetic al anilor '60. [Pop, 2009: 26]

Deşi „Manifestul fracturist” a avut o audienţă numeroasă şi un puternic impact asupra spaţiului literar românesc, acesta nu a fost singurul manifest al vremii. Distingem, aşadar, „Manifestul utilitarist” al poetului Adrian Urmanov, „Manifestul performatist” semnat de Claudiu Komartin şi „Deprimismul” publicat de Gelu Vlaşin. Ionuţ Chiva completează ulterior manifestul lui Marius Ianuș cu aspecte privind proza, deşi rămân doar ca aspecte teoretice. Aceste manifeste au dorit conturarea unor noi identităţi prin refuzul tiparelor şi odată ajunşi la maturitate, atât fracturiştii, cât şi utilitariştii şi-au contrazis poziţia iniţială. Durata acestor manifeste a fost una extrem de scurtă, dar ele au avut un impact important şi puternic în istoria noii generaţii.

Literatura douămiistă a fost subiectul numeroaselor dezbateri în diverse articole şi publicaţii, ce aveau să descopere şi să analizeze tematica şi caracteristicile sale. Toate acestea au condus spre apariţia unei noi antologii realizată de Daniel D. Martin şi intitulată „Poezia antiutopică, o antologie a douămiismului poetic românesc.” [Martin, 2010]

Revista „Caiete Critice” publică în 2005 două numere privind fenomenul noii generaţii. Numeroşi critici contemporani, precum Daniel Cristea-Enache, Paul Cernat, Alex. Ştefănescu, Andrei Terian, Bogdan Alexandru-Stănescu, Florina Pârjol, Marius Chivu, Nicolae Bârna sau poeţi, precum Claudiu Komartin, Adrian Urmanov, Dominica Drumea, Elena Vlădăreanu, Gelu Vlaşin, s-au raportat la problematica paradigmei şi au încercat să gasească răspunsuri clare.

Bogdan-Alexandru Stănescu remarcă: „Cred că există o foarte clară continuitate cu generaţia '90, în sensul cultivării unei (auto)ironii amare, dar şi cu poeţi ca M. Ivănescu, Ion Mureşan sau Gellu Naum.” [Stănescu, 2005: 119] Ştefania Mincu este de părere că „Se vede în primul rând, că noii veniți în preajma anului 2000, se deosebesc de optzecişti şi că au afinităţi mai mari cu nouăzeciştii” în pofida faptului că „nouăzecistii nu sunt totuna cu ei, deşi par a-i continua: sunt tandri, sentimentali, autopersiflanţi, concilianţi...” [Mincu, 2005]

Cu toate acestea, părerile criticilor din generaţiile mai vechi sunt negative. Îi menţionăm astfel pe Nicolae Manolescu, care consideră literatura generaţiei douămiste ca fiind o „literatură egoistă şi egocentristă, senzuală, superficială, interpretând libertatea cuvântului ca pe o libertate a expresiei, de unde spectrul frecvent pornografic” [Manolescu, 2008: 1453], dar şi pe Dan C.Mihăilescu, critic optzecist, diferit ca şi opţiuni estetice, care aduce în discuţie „revolta de limbaj”, dar şi „, deprimismul, mizerabilismul, pansexualismul si egocentrarea patologică” [Mihăilescu, 2016: 16] a douămiştilor. Aceştia dezaprobă
atitudinea tinerilor scriitori, centrarea pe eu, înlăturarea socialului și accentuarea sexualității. În contextul unei liberalizări atât sociale și culturale, cât și literare, tinerii douămiști doresc să marcheze atitudinea revoltătoare și rebelă față de vechile mentalități întreținute de regimul comunist. Textele tinerilor scriitor sunt caracterizate de dezinhibare și asumare, idee susținută de altfel de către Andrei Terian: „Esențială pentru noua generație este schimbarea frontului de luptă. Miza milenariștilor pare a fi doar în subsidiar literară.” [Terian, 2005: 84]

Literatura noii generații se axează și pe prezentism, de unde apariția peisajului online, ce duce la dezvoltarea și evoluția continuă a poeziei și prozei literare românești. Existența dezbaterilor, a dialogurilor cu cititorii, a blogurilor și a articolelor, caracterizează actuala literatură ca fiind permisivă și inestetică, dar totodată plină de noutate. Generația douămistă șochează prin cotidianul pur, prin gesturile elementare ale vieții de zi cu zi, dar și prin refuzul și distanțierea dramatică de tot ce a însemnat cândva regimul comunist, ducând astfel spre un refuz al trecutului.

Referințe bibliografice

Boldea, Iulian, *De la modernism la postmodernism*, Târgu-Mureș, Editura Universității „Petru Maior”, 2011

Braga, Corin, *10 Studii de arhetipologie -Postmodernismul literar românesc*, Ed.Dacia, 1989

Cărtărescu, Mircea, *Postmodernismul românesc*, Ed.Humanitas, București, 1999

Cernat, Paul, *Puncte din oficiul pentru literatura tânără, în Observatorul Cultural, 2008, august http://www.observatorcultural.ro/articol/puncte-din-oficiu-pentru-literatura-tinara-2/* 24.03.2020

Ion, Pop, *Bilanțul douămiismului*, revista Vatra, nr. 9/2009

Lefter, Ion, Bogdan, *Postmodernism: Din dosarul unei „bătălii” culturale*, Editura Paralela 45, Pitești, 2012

Manolescu, Nicolae, *Istoria critică a literaturii române. 5 secole de literatură*, Ed.Paralela 45, Pitești, 2008

Martin, Daniel D., *Poezia Antiutopică. O antologie a douămiismului poetic românesc*, Pitești, Ed. Paralela 45, 2010

Mihăilescu, Dan C., *Literatura română în postceaușism.II.Proza. Prezentul ca dezumanizare*, Ed.Polirom, Iași, 2006

Popescu, Simona, *Sensul poeziei, astăzi, în revista „Dialog”, nr. 121-122/1987*

Simion, Eugen, *Fracturismul, Caiete Critice*, nr. 2-3, 2005

Soviany, Octavian, *Cinci decenii de experimentalism*, Compendiu de poezie românească actuală, vol.al II-lea, Lirica epocii postcomuniste, Editura Casa de Pariuri Literare, 2011, București

Stănescu, Bogdan-Alexandru, *Această generație are trăsăturile de caracter ale unui grup revoluționar*, Caiete Critice 2-3, 2005

Ștefania, Mincu, *Poezia tânără. O nouă generație?*, Tot în jurul generației 2000, Caiete Critice

Terian, Andrei, „Esențială pentru noua generație este schimbarea fronutului de luptă. Miza milenariștilor pare a fi doar subsidiar literară” în Caiete Critice nr. 2-3/2005.