ABSURDO IR MAIŠTO PROBLEMOS ALBERO KAMIU DRAMATURGIJOJE

Galina BAUZYTĖ

Nūdieniame prancūžų teatre, kaip pažymi dauguma kritikų, ryš-
kėja trys pagrindinės kryptys — bulvaro teatras, filosofinis idėjų teatras
ir antiteatras, arba absurdo teatras.

Idėjų drama, be abejo, yra pati reikšmingiausia šiuolaikinės ne tik
prancūžų, bet ir apskritai Vakarų dramaturgijos kryptis, atspindinti
XX amžiui būdingą meno intelektualėjimo procesą.

Prancūzijoje šiai krypčiai atstovauja tokie įžymūs dramaturgai, kaip
Ž. P. Sartras, G. Marselis ir A. Kamiu. Tai dramaturgai filosofai, dra-
mose siekiantys menine forma išsakyti savo filosofines idėjas. Tačiau
būtų klaidinga idėjų dramą vertinti tik kaip tam tikrų filosofinių minčių
iliustraciją. Kaip ir visi dideli menininkai, šie dramaturgai geriausiuose
veikaluose gyvenimo tiesą ir konfliktus iškelia aukščiau filosofinių sche-
mų. Tai pabrėžia Alberas Kamiu, sakydamas: „Mūsų epochos teatras yra
pasipriešinimo teatras, jam būdingas pasaulinis mastas, čia pulsuoja
gyvenimas, ir kovojama už laisvę prieš žiauriausią likimą ir prieš patį
žmogu“ <fnref n="1" />.

Alberas Kamiu yra vienas didžiausių XX a. rašytojų humanistų. Taip
jis vertinamas tokių įžymių prancūžų literatūros kritikų, kaip M. Lebe-
kas. K. Rua, P. Buadefras, R. M. Alberesas ir A. Morua <fnref n="2" />.

Tačiau šie tyrinėtojai daugiausia vietos ir dėmesio skiria A. Kamiu
prozai, o ne jo teatrui. Tarybinėje literatūrinėje kritikoje A. Kamiu kū-
rybos, o tuo labiau dramaturgijos, klausimai dar mažai nušviesti. Kri-
tikės E. Jevnina ir I. Skunajeva <fnref n="3" /> sumenkina meninę A. Kamiu kürybos
verteğ, keldamos autoriaus idėjinius ir politinius prieštaravimus. S. Veli-
kovskio straipsnyje „Akistatoje su istorija“ <fnref n="4" /> — daug giliau ir objektyviau

<footnote n="1">¹ Interview donné à France—Soir, 1958, Théâtre Récits Nouvelles d'Albert Camus, Paris, 1962, p. 1710.</footnote>

<footnote n="2">² 2r. straipsnių rink. Camus, Collection Génies et Réalités, P., 1964 ir A. Maurois, De Proust à Camus, P., 1963.</footnote>

<footnote n="3">³ 2r. E. M. Евнина, Современный французский роман, АН СССР, М., 1962; И. Д. Шкунатева, Современная французская литература, М., 1961.</footnote>

<footnote n="4">⁴ 2r. Вопросы литературы, 1965, № 1, стр. 109.</footnote>
nagrinėjama A. Kamiu apysakų „Svetimasis“ ir „Maras“ problematika, trumpai užsimenant apie dramas „Kaligula“ ir „Teisingieji“.

Tuo tarpu pats rašytojas teatrui teikė ypatyingą reikšmę ir dramaturgijoje kėlė tokias pat svarbių problemas, kaip ir prozoje. Kamiu apie teatru yra palikęs nemaža teorinių pasisakymų, kurie ne tik padeda geriau suprasti jo dramų problematiką ir meninę formą, bet ir nušviečia kai kurias mūsų laikams būdingas teatro tendencijas.

* * *

Albero Kamiu (1913—1960) pagrindiniai filosofiniai ir kūrybiniai principai susiformavo kovos prieš reakcija fašizmo įsievėspatavimo laikotarpios atmosferoje. Gimars ir išaugas tuometinėje Prancūzijos kolonijoje Alžyre, žemšės ūkio darbininko šeimoje, jis anksti susidėrė su kolonijinis priespaudos ir skurdo padariniais. Ryšiai su Alžyu, protestas prieš kolonializmą Kamiu suartino su komunistais (1934 m. jis stoją Į Komunistų partiją). Vėliau Kamiu savo dienoraštyje rašė, jog už laisvę kovoti jis išmoko, susipažinęs su skurdu. Alžyro tema vyrauja visuose Kamiu kūrinuose. Be to, beveik visų jo veikalų veiksmas vyksta Alžyre. Kamiu bendradarbiauja Alžyro demokratinėje spaudoje, o vėliau, prancūžų agresijos prieš Alžyrą metu, rašytojas kartu su kitais pažangiaisiais Prancūzijos rašytojais aktyvai protestuoja prieš kolonijinį karą. Alžyro nacionalinio išsivadavimo kova buvo vienas svarbiausių faktorių, nulėmusių Kamiu žiūrį demokratinį kryptį to metu. Antras svarbus faktorius, sąlygojes rašytojo pasaulėžiūros ir kūrybos formavimąsi, buvo jo dalyvavimas prancūžo Pasipriešinimo kovoje. Būtent fašistinės okupacijos metais gimsta reikšmingiausias Romani filosofinių veikalas „Sizifo mitas“ (Le Mythe de Sisyphus, 1941), romanai ir pjesės, kūriniai, atspindį autoriaus siekimą nustatyti žmogaus pozicijas nusikaltimų ir neteisybės pasaulje. Kamiu sako, jog jis išaugo kartu su kitais savo amžiaus žmonėnėmis, aidint pirmojo pasaulinio karo būgnams. Bet ir vėliau jų amžiaus istorija buvo žudynių, neteisybės ir prievartos istorija. Rašytojo kūryba. jo filosofija ir visuomeninė veikla atspindi nuoširdų siekimą kovoti prieš tą netiesos ir absurdus pasaulį.

1940 metais atvykės į Paryžių, Kamiu įsujungia į Pasipriešinimo grępę „Komba“ („Combat“), aktyvai dalyvauja antifašistinėje spaudoje ir redaguoja žurnala „Komba“ (jo redaktoriumi Kamiu buvo ir po antrojo pasaulinio karo). Antrojo pasaulinio karo metu paraštyti veikalai alegoriską forma perteikė naotaikas tos prancūži inteligentijos dalies, kuriams matyda fašizmo nusikaltimus, ieškojo jų paaiškinimo pesimistiškoje pasaulio ir žmogaus koncepcijoje. Į meną Kamiu žiūrėjo kaip į visuomenės poreikių išraiškos formą. Tai jis pabrėžė, kai kalūbe Stokholme, gaudamas Nobelio premiją: „Aš pats negaliu gyventi be meno. Mano nuomone, menas negali tarnauti atskiro individo džiaugsmui. Jis yra
priemonė jaudinti didelimai skaičui įžmonių, kuriant visiems bendrų kančių ir džiaugsmo paveikslą<fnref n="5" />.

Reikšmingiausią vietą literatūros žanrų tarpe rašytojas teikia dramai. Interviu „Pari-Teatr“ korespondentui Kamiu tiesiog pareiškė, jog dramą jis laikas vertingiausių literatūros žanru. Teatro scena, Kamiu žodžiais, esanti vieta, kur jis jaučiasi laimingas, nes teatras esąs bendravimo su žmonėnais priemonė, teikiant kolektyvinio kūrybinio darbo džiaugsmą<fnref n="6" />.

Ais aistra teatrui pasireiškė dar ankstyvoje jaunystėje, kada jis 1935 metais Alžyro Kultūros Nauose įsteigė „Darbo teatru“, vėliau perorganiuotą į aktorių trupę „Ekip“ („l’Equipe“). Tai buvo entuziastų trupę, kurios nariai ne tik vaidino, bet ir piešė dekoracijas, patys siūvuo kostiūmus. Cia buvo pastatyta pjesė „Maištas Asturijoje“, kurią kolektyviai sukūrė trupės dalyviai. Pjesė vaizdojo darbininkų sukilimą Asturijoje 1934 metais, pilietinio karo išvakarėse. Jesėje „Maištas Asturijoje“ atspindi Kamiu ir ju draugų karštos simpatijos Ispanijos respublikai, todėl jį netrukus buvo žduarda cenzūros „Ekip“ trupėje Kamiu buvo ne tik aktorius, režisierius, bet ir scenariųjai aktorius. (Cia jis inscenizavo tokius veikalus, kaip A. Malro romanas „Paniekos metaš“, Dostojevskio „Broliai Karamazovai“<fnref n="7" />, pastatė Maksimo Gorkio dramą „Dugne“, Puškino „Akmeninį svečią“). Alžyre 1938 metais Kamiu parašė ir pirmą savo originalią dramą „Kaligulą“, kuri buvo pastatyta Paryžiuje 1946 metais. Sekančios trys Kamiu dramos — „Nesusipratimas“ (Le Malentendu, 1944), „Apgultis“ (L’État de Siège, 1948) ir „Teisingiejį“ (Les Justes, 1949) buvo parašytos jau Prancūzijoje.

Prancūzų teatro kritikas Roberas de Liupė visas Kamiu dramas skirsto į du tipus: absurdo<fnref n="8" /> ir maišto, arba laisvės, nurodydamas, jog pirmojo tipo dramose („Kaliguloje“ ir „Nesusipratime“) atspindi pagrininiai absurdo filosofijos teiginiai, iškelti „Sizifo mite“, o antrojo („Apgultyje“ ir „Teisinguosiuose“) — maišto filosofija, kurią vėliau Kamiu išdėstė knygoje „Maištaujantis žmogus“.

* * *

Įdomi ir prieštaringa absurdo filosofija, o taip pat išeities iš absurdo pasaulio ieškojimai atspindi garsiajame Kamiu filosofiniame esė „Sizifo mitas“. Tai knyga, parašytą šiurpiais antrojo pasaulinio karo metais, oku-puotoje Prancūzijoje, kai teroras tapo pagrindiniu pasaulio įstatymu. Ne-

<footnote n="5">⁵ Camus, Collection Génies et Réalites, P., 1964, p. 108.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Zr. Théâtre Récits Neuvelles d'Albert Camus, p. 1711.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Dostojevskis buvo mėgiamiusias Kamiu rašytojas. 1959 m. Paryžiuje Kamiu inscenizavo jo romaną „Kipšai“. Kamiu-filosofas dažnai iliustruoja savo mintis Dostojevskio herojų paveikslais.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Cia turima galvoje absurdo filosofija, kuri yra teigiama šio tipo dramose, todėl jų nereikia painioti su Ionesko, Beketo ir kitų absurdo teatru.</footnote>
rasdamas logikos ir dėsningumo aplink į vykstančiuose įvykiuose, kaip ir daugelis kitų prancųžų inteligentijos atstovų, Kamiu daro pesimistišką išvadą, jog absurdas — vyraujantis gyvenimo dėsnis. „Sizifo mitas“ — es apie absurdą (Essai sur l'absurde) — kelia gyvenimo prasmės ir beprasmiškumo, savižudybės, žmogaus maišto prieš absurdą ir meninės kürybos klausimus. Pirmajame knygos skyriuje „Absurdas ir savižudybė“ Kamiu rašo: „yra tik viena tikrai rimta filosofinė problema: savižudybė. Nuspresti, verta ar neverta gyventi, reiškia atsakyti į pagrindinį filosofijos klausimą“.<fnref n="9" /> Dažniausiai savižudybė aiškinama įvairiomis sociališnis ir politinėmis aplinkybėmis. Kamiu tikslas — išaiškinti savižudybė kaip gyvenimo absurdiškumo suvokimo pasekmę. Tam tikru gyvenimo momentu kiekvienas žmogus tarsi pabunda iš jį supančios gyvenimo tirinos ir pats savęs klausia: „Kodėl, kam aš gyvenu?“ Būtent tada, rašo Kamiu, žmogus pajunta, jog jis svetimas pasauliui, jame kyla absurdos jausmas. Tolesniuose knygos skyriuose, nagrinėdamas meninės kūrybos problemas, Kamiu pabrėžia Dostojevskio, kaip rašytojo, sprendusio absurdos ir savižudybės klausimus, kūrybos reikšmę. Dostojevskio romaną hejojusi Kamiu vadina „absurdo personažais“ (personnages absurdos), nes visi jie patys sau kelia gyvenimo prasmės klausimą. Ypač daug vietos Kamiu skiria „Kipšų“ herojui Kirilovui, kuris nutaria nusižudyti tam, kad „taptų lygus dievui“. Savižudybės tema Dostojevskio romanų yra, Kamiu nuomone, tuo pačiu absurduo tema. Absurdo kaip pasaulio dėsnio iškėlimas, be abejo, suartina Kamiu ir egzistencialistais. Pati absurdos sąvoka, kaip teisingai pažiūrų artimia Sartro baimės (angoisė) sąvokai. Tačiau pats Kamiu pasisako prieš egzistencialistus, o skyriuje „Filosofinė savižudybė“ (Le Suicide philosophique) ištisai polemizuojaus su Kjerkogoru, Jaspersu, Huserliu ir rusų egzistencialistu Sestovu<fnref n="10" />. Egzistencialistinį požiūrį į gyvenimą Kamiu čia vadina „filosofine savižudybe“ („Je prends la liberté d'appeler ici suicide philosophique l'attitude existentielle“). Dar 1938 metais, perskaitęs Sartro „Sleikštulį“ ir „Sieną“, jis rašė, jog gyvenimo absurdos konstatavimas turi būti ne pabaiga, o tik pradžia.

„Sizifo mito“ pratarmėje authorius teigia, kad „absurdas yra tik išėities taškas“ (un point de départ). Kaip teigiamą Kamiu filosofijos bruožą, reikia iškelti nuoširdų siekiamą surasti išeitį iš absurdo pasaulio, išspresti prieštaravimą tarp savito žmogui amžinybės siekimo ir jo egzistencijos, užsibaigiančios mirtimi. Jo tikslas — „pateisinti gyvenimą absurdos pasaulyje“ (justifier la vie dans une monde absurde). Savižudybė,

<footnote n="9">⁹ Le Mythe de Sisyphe, Essai sur l'Absurde, Paris, 1942, p. 15.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ 1946 metais, atsakydamas kritikams, Kamiu rašė, jog ima erzinti kritikų meginišmas į priskirti prie egzistencialistų, nes „Sizifo mitas“ tiesiog nukreiptas prieš juos. (Zr. „Lettre à Mr. le Directeur de la Nef. Janvier, 1946, kn. Théâtre Récits Nouvelles d'Albert Camus, p. 1743.)</footnote>
autoriaus nuomone, negali išsprėsti absurdo problemos. Absurdo pasekėmės yra maištas, laisvė ir aistra, kurios pačios savaime priverčia žmogų atsisakyti savižudybės<fnref n="11" />. Kamiu iškeliai stošką moralinį pasipriešinimą absurdo, kuris įkūntyas legendoje apie Sizifą. Sizifas — absurdo herojus. Už panieką dievams, troškimą amžinai gyventi jis turi amžinai risti akmenį į kalną, kuris nuolatos vėl nurieda žemyn. „Tai kaina, kuri jis tūrėjo žmokėti už šios žemės aistras"<fnref n="12" />. Tačiau, pasmerktas amžinam bergždžiam darbui, Sizifas pakilo virš savo neišvengiamo likimo. Zinodamas, kad akmuo, pasiekeą viršūnę, tuojau nuriedės žemyn, jis vėl leidžių, nuo kalno ir pradeda darbą. „Būtėnt šio sugrįžimo, šios paužės metu mane daugiausia domina Sizifas. Jo veidas panašus į akmenis, kuariuos jis kelia! Aš matau šį žmogų leidžiantis sunkiu žingsnui prie savo kančios, neturinčios galo. Si valanda, poilsio valanda, grįžtanti neišvengiamai kaip ir jo nelaimė, yra kartu ir žinojimo valanda. Būtėnt šiuo momentu jis yra aukštesnis už savo likimą. Jis stipresnis, negu jo uola<fnref n="13" />.

Sizifas žinojimo pakilęs virš likimo yra tikras tragijškas herojus, o ne vergas. Jo pergalė — absurdo pergalė (la victoire absurde).

Kūryba, Kamiu nuomone, taip pat padeda žmogui geriau suprasti pa-saulį. Kūrybos ir menininko problemos nagrinėjamos skyriuje „Absurdo kūryba" (La création absurde). „Kurti, reiškia gyventi du kartus", sako autorius. Tačiau menininko padėtis absurdo pasaulyje yra tokia pat tra-giška, kaip ir graikų mito herojaus. Menas nepadeda nugalėti absurdo, nes jis pats yra absurdo reiškinys. Jis negali nurodyti išeities iš blogio, o tik pavaizduoti blogį. Kūryba neturi ateities (la création sans lendėmain). „Dirbti ir kurti „niekam" (pour rien), lipydi iš molio, matyti savo kūrinį sunaikintą, žinant, jog tai taip pat beprasmiska, kaip ir kurti amžiams — tokia sunki absurdo išmintis"<fnref n="14" />.

Jeigu „Sizifo mite“ į pirmą vietai iškeliamas absurdo dėsnis, tai kito žymaus Kamiu filosofinio veikalo — „Maištaujantis žmogus“ (L’Homme revolté, 1951) svarbiausia problema yra maištas, žmogaus kova už laisvę. „Žmogus yra vienintelė būtybė, atsisakanti būti tokia, kokia ji yra. Kyla klausimas, ar šis atsisakymas negali atvesti prie kitų ir savęs paties su-naikinimo, ar kiekvienas maištas gali pateisinti terorą ir žudynes?"<fnref n="15" />. Maištas, Kamiu nuomone, yra būdingas pačiai žmogaus prigimčiai. De-

<footnote n="11">¹¹ Zr. Le Mythe de Sisyphue, p. 89: „Je tire ainsi de l’absurde trois conséquences qui sont ma révolte, ma liberté et ma passion. Par le seul jeu de la conscience, je transforme en règle de vie ce qui était invitation à la mort et je refuse le suicide".</footnote>

<footnote n="12">¹² Ten pat, p. 162.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Le Mythe de Sisyphue, p. 163.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Ten pat, p. 152.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ L'Homme Revolté, Paris, 1951, p. 22.</footnote>
kartiškam „Cogito ergo sum“ jis priešpastato „Aš maištauju, taigi mes esame“ (Je me révolte, donc nous sommes). „Idomiausias yra knygos skyrius, kur analizuojamas vadinamasis „metafizinis maištas“. „Metafiziniu maištu“ Kamiu vadina žmogaus protestą prieš savo padėtį ir visuos sandarą. Tokį „metafizinį maištą“ jis mato Kaino paveiksle, kuris buvo pirmasis maištininkas ir pirmasis nusikalėtis. Jeigu, nagrinėdamas maišto problemą metafizinėje plotmėje, Kamiu pripažįsta kūrybinę nei-gimoli galią, tai, kalbėdamas apie „istorinį maištą“, praeities ir dabarties revoliucijas, jis jau atmeta teroro, mirties bausmės būtinaumę. Cia pasireiškia autoriaus priešiškumas socialistine revoliucijai ir kraujo praliejimo baimė. Maištininko idealą jis mato paveiksluose „švelniųjų žudikų“ (jimo meurtriers délicats) – 1905 m. rusų teroristų, kurie, žudydami kitus, patys priimdavo mirtį kaip atpildą ir savotišką palaimą. Sios pasaulė-žiūros pusės, išryškėjusios jau žymiai anksčiau, privertė Kamiu nutraukti ryšius su Komunistų partijas.

Meną Kamiu taip pat laiko maišto forma. Skyriuje „Maištas ir menas“ rašytojas cituoja Van Gogo žodžius apie tai, jog į šį pasaulį reikia žiūrėti kaip į nepavykusį etiudą. Todėl, sako autorius, kiekvienas menininkas stengiasi tarsi patobulinti tą etiudą, suteikdamas jam tam tikrą stiliy. Tokiu būdu, menininkas maištauja prieš netobulą tikrovę. Mene pavaizu-duotas paseulis esti pakeistas pagal autoriaus norą. Si Kamiu mintis primena jo žodžius, paseakyti Stokholme, gaunant Nobelio premiją: „Sių laikų menininkas yra maištininkas, kuris prieš savo paties išgyventė ir iškęstą tikrovę. Menas yra maištas prieš pasaulį, jis stengiasi jam suteikti kitą formą. Bet tam, kad paseulis būtų pakeistas, kaip išeities tašką reikia priimti pasaulį tokį, koks jis yra“<fnref n="16" />.

Matome, kad Kamiu, kalbėdamas apie sau kaip rašytojui artimiausią veiklą, daro žymiai drąsesnes ir teisingesnes išvadas. Pritaikydamas maišto filosofiją žmonių socialinės veiklos sėrai, jis pasisako kaip gana reakcings mąstytojas. Nenuostabu, jog, pirosidžius šiai knygai, išreiš-kusiai Kamiu priešiškumą socializmui ir revoliucijai, nuo jo nutolo buvę Pasipriešinimo kovos draugai.

Absurdo ir maišto, abstrakčiai suvoktos metafizinės laisvės problemos yra svarbiausios ne tik Kamiu filosofinėje sistemoje, jos dominuoja jo romanuose ir teatre.

Nesunku atrasti artimą sprendžiamų problemų ryšį tarp tokių Kamiu veikalų, kaip „Sizifo mitas“, „Svetimasis“, „Kaligula“ ir „Nesusipratimas“; Tuo tarpu romanas „Maras“ probleminiu požiūriu artimiai jasišas su drama „Apgultis“, kurią kaip kas laiko tiesios sceniniu „Maro“ varian-tu (nors pats Kamiu tai paneigia). A. Morua pabrėžia, jog terminas „romanas“ apskritai negali būti taikomas Kamiu prozai, nes tai — „įkū-

<footnote n="16">¹⁶ A. Maurois, De Proust àCamus, Paris, 1963, p. 104.</footnote>
nytos idėjos" (pagal jį „Svetimasis" — tai „Sizifo mitas", perkeltas į gyvenimą). Tą patį galima pasakyt i ir apie Kamiu dramas, kuriose autorki stengiasi meninių vaizdų forma perteikti filosofines idėjas.

Visos Kamiu pjesės yra tragedijos, užsibaigiančios herojaus mirtimi (bet ne visada jo idėjų žlugimui). Tragiškas herojus labiausiai atitinka filosofinę „absurdo žmogaus" koncepciją. Jis toks pat didingas, suvokiąs savo patėdes tragizmą, kaip ir mitologinis Šizisas. Interviu Frans-Suar laikraščiui Kamiu pareiškė: „Aš už tragediją, o ne melodramą, už visišką įsikunijimą, o ne kritišką požiūrį, už Sekspyrą ir ispanų teatρą, bet ne už Brechtą"<fnref n="17" />. Jo mėgiamiausi dramaturgai — didieji tragikai: Eschilas, Sekspyras, Kornelis ir Rasinas.

1955 metais, lankydamasis Atėnuose, Kamiu perskaitė pranešimą „Tragedijos ateitis". Tai savotiškas himnas graikų tragedijai, išreiškiąs rašytojo susižavėjimą jos kilniu paprastumu. Graikų tragedijose sprendžiamas likimo ir žmogaus konfliktas buvo ypač artimas Kamiu filosofijai.

Kalbėdamas apie tragedijos, dramos ir melodramos skirtumus, rašytojas pabrėžia, jog tragedijoje kovojančios jėgos yra vienodai teisėtos (lėgitimes), o dramoje ir melodramoje — tik viena iš jų. Mūsų epoche, dramaturgo nuomone, teikia daug medžiųjų tragedijai, o jei būdingas didingumas turi tapti mūsų laikų teatro didingumu.

Pjesės „Nesusipratimas", „Apgultis", „Kaligula" ir „Teisingieji" — tai Kamiu mėginimai. skirtingomis meninėmis ir stilinėmis priemonėmis sukurti šių laikų tragediją (la tragėdie moderne).

* * *

Kaligula – pirmosios Kamiu pjesės herojus, yra tipiškas absurdo žmogus, kurio maištas prieš pasaulio ir gyvenimo beprasmiskumą įgau na totalinės neapykantos ir nusikaltimo formas. Pasaulio absurdą Kaligulai atveria jo sesers ir mylimosios Druzilos mirtis. Būtent ji atskleidžia negailestingą tiesą: žmonės miršta ir nėra laimingi („Les hommes meurent et ils ne sont pas heureux"). Kankinamas baimės ir klaikių vizijų, jis palieka imperatoriais rūmus, Romą, klaidžioja vienas po laukus. Jį apima keisti troškimai — jis nori būti nemirtingas, turėti rankose mėnulį, pasiekti tai, kas nepasiekiama šiame pasaulyje. „Ce monde, tel qu'il est fait, n'est pas supportable. J'ai donc besoin de la lune, ou du bonheur, ou de l'immortalité, de quelque chose qui soit dément peut — être, mais qui ne soit pas de ce monde"<fnref n="18" />.

Kaligulai būdinga tai, ko neturi jį supantieji patricijai. Jis vieninteis suvokia pasaulio absurdiskumą ir būtent to žinojimas (prisiminkime

<footnote n="17">¹⁷ Théâtre Récits Nouvelles d'Albert Camus, p. 1711. Toliaj Kamiu pjesių tekstai ir pratarmes cituojami pagal šį leidinį.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Caligula, p. 15.</footnote>
Sizifą!) išaukština jį prieš kitus. Keistą imperatoriaus elgesį patricijai aiškina pamišimu. Jų nuomone, nelaimingos meilės skausmas greit praeina, todėl ir imperatoriaus kančios jiems atrodo laikinos. Patricijai, ne-suvokami gyvenimo absurdo, nesupranta Kaligulos. Jis jaučiasi vienijas. Pokalbyje su jaunuoju poetu Scipijonu Kaligula atskleidžia kančianančios vienatvės paslaptį: „La solitude! Tu la connais, toi, la solitude? Celle des poëtes et des impuissants. La solitude? Mais laquelle? Ah! tu ne sais pas que seul. on ne l'est jamais!... La solitude! Elle est peuplée des grincement de dents et tout entière retentissant de bruit et de clameurs perdues“ <fnref n="19" />.

Kaligula negali taikytis su melu, su ta iliazoriška palaima, kuria gyvena žmonės. Jis nori jiems atverti akis. Žmogus, kuris nemato pasaulio beprasmiškumo, nėra laisvas: „Ce monde est sans importance et qui le reconnaît conquiert sa liberté. Et justement, je vous hais parce que vous n'êtes pas libres. Dans tout l'Empire romain, je voici seul libre“ <fnref n="20" />. Siekdamas įtvirtinti savo beribė laisvę (Aujourd'hui, et pour tout le temps qui va venir, ma liberté n'a plus de frontières <fnref n="21" />), Kaligula tampa žiauriu diktatoriumi. Pasaulio absurdą jis užaštrina iki kraštutinumo, meusdamas gailestumą, meilė, o taip pat ir sąlygiškumus, kurie tą absurdą pridengia. Jeigu „valdyti reiškia vogti“, tai reikia vogti atvirai, ir Kaligula įsako atimti iš visų patricijų turtą ir atiduoti į valstybės iždą. „(Gouverner, je voler, tout le monde sait ça. Mais il y a la manière. Pour moi, je volerai franchement“). Jis žudo patricijus, suvedžioja jų žmonas, pagaliau pats savo rankomis pasmaugia meilužę Cezoniją. „Laisvė“ virsta žiauriai diktatūra, teroru. Tik žudydamas Kaligula nesijaučia vienišas, per mirtį, paneigęs visas žmogiškąsias vertybes, jis pasiekia „laisvę“. Kai Cezonija klausia, ar ši „siurpi laisvė“ (liberté epouvantable) jam atnešė laimę, jis atsako, jog, tik laisvas būdamas, jis pasiekė „dievišką vienatvės aiškiaregystę“, be kurios jis būtų buvęs patenkintas, kaip ir visi kiti: „Sans elle, j'eusse été un homme satisfait. Grace à elle, j'ai conquis la divine clairvoyance du solitaire. Je vis, je tue, j'exerce le pouvoir délirant du destructeur, auprès, de quoi celui du créateur paraît une singerie. C'est cela être heureux. C'est cela le bonheur, cette insupportable délivrance, cet universel mépris, le sang, la haine autour de moi“ <fnref n="22" />.

Savo pjesių pratarmėje Kamiu apie Kaligulą rašė, jog tai žmogus, kurį gyvenimo aistra atveda prie naikinimo įniršio, žmogus, kuris, būdamas ištikimas pats sau, tampa neištikimas žmonėms. Didžiausia Ka-

<footnote n="19">¹⁹ Caligula, p. 59.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Ten pat, p. 25.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Ten pat, p. 24.</footnote>

<footnote n="22">²² Ten pat, p. 106.</footnote>
ligulos klaida ta, kad jis paneigia žmogų. Jis teisuis, nes kovoja prieš
savo likimą, jis klysta, nes sukyla prieš kitus.

„Negalima naikinti, — rašo autorius, — nesunaikinus paties savęs. Štai kodėl Kaligula, nusiaubės viską, sukelia prieš save žmones, kurie jį galiau nužudo“ <fnref n="23" />.

Herojaus mirtį dramos pabaigoja autorius traktuoją kaip savižudybę,
nes faktiškai jį nužudo sukilė sąmokslinkai. Visa drama autoriaus
vadinama „aukščiausios savižudybės istorija“ (l’histoire d’un suicide
supérieur). Herojus mirtį negalia kaip atpildą, supratęs, kad vienam ne-
mamoma išsigelbėti, negalima būti laisvam, kovojančiai prieš žmones. Pas-
katutinis patetiškas Kaligulos monologas iš esmės yra savo klaidų ir kal-
tes pripažinimas: „Caligula! Toi aussi, toi aussi, tu es coupable. Alors,
n’est-ce pas, un peu plus, un peu moins! Mais qui oserait me condamner
dans ce monde sans juge, où personne n’est innocent?“ <fnref n="24" />

Jis pripažįsta, kad jis laisvė „nėra gera“ (Ma liberté n’est pas la
bonne. Je n’ai pris la voie qu’il fallait, je n’aboutis à rien).

Tai pripažįsta ir pats autorius, kuris pabrėžia Kaligulos pasirinkoto
kelio klaidingumą. Pjesė patarštėje jis rašo: „Negalima būti laisvam
prieš kitus. Bet kaip kalima pasiekti laisvė? To dar niekas nepasakė“ <fnref n="25" />.
Ćia kaip tik ir atskisleidžia abstrakčiai suvoktos laisvės iliuzoriškumas,
t.y. ne tik herojaus, bet ir autoriaus klaida. Nagrinėdamas laisvės prob-
lemą gryna i dvasinėje, metafizinėje sferoje, Kamiu jos, aišku, negali iš-
spėsti.

„Kaliguloje“ dramatinės formos priemonės Kamiu išreiškia pagrin-
dines „Sizifo mito“ misτis. Taip pat, kaip ir filosoofišni esė, jis atmeta
savižudybę, mirtį, neišsprendžiančias žmogaus ir pasaulio konfliktų.
Smaugdamas Cezoniją, Kaligula sako, kad žudyti — nereiškia išgelbėti.
Nors dramoje panaudotas istorinis siužetas <fnref n="26" />, autorius nesistengia lai-
kytis istoriškumo principo. Dramaturgas savo herojui suteikia kaip kurių
bruožų, kurių istorinis Kaligula neturėjo. Pavyzdžiui, pabrėžiamas Ka-
ligulos sugebėjimas jausti poezijos ir gamtos grožį, kas suartina jį su
jaunuoju poetu Scipijonu, atsisakoma ir baisios, atstumiančios impera-
toriaus išvaizdos. Romos imperatoriaus Kaligulos gyvenimo autentiški
faktai — žiaurumas, kraujomaišiška meilė seserims, epileištiškas charak-
teris ir beprotiškos fantazijos yra pajungti absurdo žmogaus idėjai. „Sizi-
fo mite“ Kamiu rašė, jog, jeigu šis mitas yra tragiškas, tai vien todėl,
kad jo herojaus yra šamoningas, suvokia savo padėties beviltiškumą. Jis
Sizifą palygina su darbininku, kuris taip pat visą gyvenimą dirba be-

<footnote n="23">²³ Préface à l'édition américaine du théâtre. Théâtre Récits Nouvelles d'Albert Camus, p. 1728.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Ten pat, p. 107.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Ten pat, p. 1742.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Medžiagą dramai Kamiu ėmė iš Suetono „Dvylikos Cezarių gyvenimų“.</footnote>
prasmišką darbą, t. y. jo likimas taip pat absurdiškas, kaip Sizifo, bet
jis nėra tragiškas, išskyrus retus „praregėjimo“ momentus. Kaligula —
tai Sizifas, perkeltas iš mitologijos į gyvenimą, tai praregėjės heroju,
ir tas praregėjimas, o taip pat savo klaidų suvokimas suteikia jam di-
dingumo. Nepaisant žiaurumo ekscesų, Kaligulos charakteryje išlaiko-
tas tikrasis žmogiškumas, jo kančios kelia žiūrovo ir skaitytojo simpa-
tijas. Ne veltui Kamiu „Kaligula“ pavadinio pačios žmogiškiausios ir pa-
čios tragiškiausios klaidos istorija. Kritikas Lebekas pažymi, jog Kali-
Gula klvsta, bet kartas gilu ir teisus, mes ji myline ir je neapkenčiame.
27. Cia pabrėžiamas gilu Kaligulos paveiklo poveikis žiūrovams. (Sis po-
veikis buvo itin stiprus Žeraro Filipo aktorinio meistriškumo dėka.) To-
dėl, kaip jau buvo minėta, šios dramos negalima vertinti vien kaio Kamiu
filosofinių minčių ilustracijos. Kaligula artimas XX a. mąstenčiam žmo-
gui, tai mūsu epochos literatūrai būdingas intelektualinis herojus. Tikra
žmogaus kančiu poezija dvelkia Kaligulos monologai. Dramaturgias pa-
rodo „negalimo aistra“, jos jnirši ir žlugima heroja tiradose. kuriose
Ivrizmas jungiasi su brutalumu. Kaligulos kalbai būdingos poetiškos me-
taforos, nutraukti emocionalūs sakiniai. (Cette nuit est lourde comme la
douleur humaine). Poetiskas dramos monologu kalba ir emocionalumas
priartina a prie XVII a. prancūzų dramaturgijos (pvz.. paskutinis Kali-
gulos monologas daug ko primena garsiuosius Kornelio tragedijų mo-
nologus). Tiems, kuriuos stebino brutalūs dramos momentai. Kamiu atsa-
kė, remdamasis graikų tragediös autoritetu. Jis pažvmėio, iog žiūro-
vams. kurie laiko visai natūraliu dalvku, kad Edipas nužudo savo
tėva ir veda savo metai, jo tragedija taip pat neturi atrodvi baisi. Bru-
talūs dramos momentai dažnai nustelbiami herojaus kančiu paveikslο.
Tragiškas heroiaus ir pasaulio konfliktas atskleidžiamas ne tik monolo-
guose, bet ir dinamiškame sceniniamie veiksme. Nors dramos veiksmo
laikas — treii metai, veiksmas vystomas taip greit, iog atrodo viena die-
na. Veiksmai grupuojami pagal schema: 1) Kaligulos neviltis. 2) Kali-
gulos siekimai įtvirtinti savo laisvę. 3) Kaligulos mirtis. Tragiška piesės
atomazga ruošiama jau antruoju veiksmu, kai patricijai ima piktintis
nežabota imperatoriaus savaule, o pati heroius pajunta savo pastangos
beviltikuma. Nepaisant intelektualinio pobūdžio, drameio daug išorinio
veiksmo. Imperatoriaus susikirtimai su patricijais, diskusijos ir ginkluota
kova, netgi egzekucijos, vyksta čia pat scenoie, pieš žiūrovi akis. Dra-
mos sceninei technikai būdingas spartus veikiančiu asmenų kaitalijomi-
asis. Kai scenoje lieka vienas heroius, jo kalba pajvairinama išraiškin-
ka mimika, gestas 1946 metais pastatyta Paryžiaus Eberto teatre drama
susilaukė didelio pasisekimo. Dėl meistriškios dramatinės formos ir sce-
ninės technikos ji pagrįstai laikoma geriausiu Kamiu draminiu veikaļu.

<footnote n="27">27 Zr. Camus, Collection Génies et Realités, P., 1964, p. 126.</footnote>
Jeigu „Kaliguloje“ absurdo filosofija įkūnijama herojaus paveiksle, tai pjesėje „Nesusipratimas“ („Le Malentendu“, 1944) ji įkūnyta situacijoje. Siūžetiniai pjesės apmatai buvo išdėstyti romane „Svetimasis“ (1942), laikraštinėje kronikoje, kurią šios knygos herojus Merso, sėėdamas kažėime, atsitiktinai perskaitė. Ten kalbama apie jauną čekų vaikįą, kuris išvyksta iš gimtojo kaimo iššoti laimės. Po 25 metų su žmona ir kūdikiu grįžta jau praturėjės ir incognito apsistoja savo motinos ir sesers viešbutyje. Pamačiusios vyrišio pinigus, motina ir sesuo naktį jį nužudo, o kūną įmeta į upę. Rytą, sužinojusi į tikrąjį vardą, motina pasikacija, o sesuo pasiskandina šulinyje. Apie šį įvykį Merso mąsto: „J'ai du lire cette histoire des milliers de fois. D'un côté, elle était invrai semblable. D'un autre, elle était naturelle. De toute façon, il est trouvays que le voyageur l'avait un peu mérité et qu'il ne faut jamais jouer“ 28. Si istotirija romane papasakota neatsitiktinai, kadangi joje atskisleidžia tas pats absurdiško nesusipratimo viešpatavimas, lėmęs tiek „Svetimojo“, tiek ir būsimos dramos herojų tragišką likimą. Pjesėje jaučiama slegianti karo, okupacijos atmosfera. (Kamiu ją rašė kalnų vietovėje Prancūzijos pietuose). Motina ir sesuo Marta svajoja apie laisvą gyvenimą, laisvo gyvenimo vardan jos ir padaro nusikaltimą. Vienatvės ir priespaudos jausmas stipriausiai išreikštas Martos paveiksle, kuri nori ištrūkti iš ją supančio pasaulio. Jūra, smėlėtas pliažas yra to laisvės pasaulio simbolis, įvėpėtas gimtojo Alžyro gamtos (gyvendamas Prancūzijoje, Kamiu ilgėjosi Afrikos erdvės, jos beribių tolių). Bohemijos nykaus, ankšto peizažo (terres sans horizon) ir jūros vaizdo kontrastas yra yra dramos leitmotyvas (terres sans horizon) ir jūros vaizdo kontrastas yra dramos leitmotyvas (terres sans horizon) et cette ville pluvieuse, et que nous oublions ce pays d'ombre, le jour où nous serrons enfin devant la mer dont j'ai tant rêvé, ce jour là. vous me verrez sourire“ 29.

I vėliau, antrame veiksme Marta klausinėja brolį apie jūrą, žuvėdras. Pjesės pabaigoje, sužinojusi savo ir motinos tragišką klaidą, Marta nesigaili nužudžiusi brolį, nes jis patyrė gyvenime viską, ko ji troško — matė jūrą, pliažo smėlį, jautė pavasario vėją. Tačiau pasiekti laisvę nusikaltimo keliu jai ir motinai nepavyksta, kaip tai nepavyko ir Kaligulai. Pjesė baigiasi beviltišku nužudytojo žmonos Marijos, kuri prašo dievo pagalbos, šauksmu, o tuo metu pasirodęs senasis tarnas (kuris iki šiol pjesėje nebuvo atvėręs burnos) jai atsako: „Nel!“

Dramaturgas prašo šią pjesę vertinti kaip mėginimą sukurti šių laikų tragediją, kartu pabrėždamas, jog jos moralė nėra grynai neigiama: „Be

<footnote n="28">28 Théâtre Récits Nouvelles d'Albert Camus, p. 1180.</footnote>

<footnote n="29">29 Le Malentendu, p. 117.</footnote>
abejo, joje išreikštas pesimistiškas požiūris į žmogaus padėtį. Bet įj galiau suderinti su tam tikru reliatyviu optimizmu. Pagaliau, viskas būtų buvę kitaip, jei sūnus pasakytų: „Tai aš, štai mano vardas". Reiškia, žmogus gali išsigelbėti ir išgelbėti kitus paprasto nuoširdumo ir tiesaus žodžio dėka“ 30. Taičiau išsigelbėjimo galimybę paneigia jpesės logika. Žmogus yra fatališko atsitiikinumo vergas, ir niekias jam negali padėti. Absurdas glūdi pačiame žmogaus likime. Senojo tarno paveiklas simbolizuoja ne tik absurdišką likimą, bet kartu ir dievą (jis pasirodo kaip tik tuo metu, kai Marija šaukiasi dievo pagalbos), kuris yra kurčias ir abejingas žmogui.

Kurdamas „šių laikų tragediją", dramaturguras pasiduoda fatališkumo idėjai, būdingai graikų mitui ir graikų tragikams, kuriuos jis laikė savo mokytojais.

Pjesėje panaudota kitokia dramatinė forma ir personažų paveikslų struktūra, negu „Kaliguloje". Kaligula, kaip matome, buvo ne tik „ab-surdo žmogus", bet ir pilnakraujis charakteris. Tuo tarpu „Nesusipratimo" personažai yra įkūnytos grynos idėjos. Absurdo įrodymo vardan autorius atsisako charakterių ir psichologijos. Tai ypač ryšku motinos ir Martos paveiksluose, už kurias daugiausia kalba pats autorius.

Personažų kalba pasižymi minties aiškumu, trumpa analitine fraze, kas būdinga ir Kamiu romanams. Cia matomas tas pats išoriškai beaistris, abejingas reagavimas į aplinką, kaip ir romane „Svetimasis". Marta sako Marijai, jog žmogus gali pasirinkti „kvailą akmens laimę" (t. y. būti visiškai bejausmis) arba mirties patalą. Būti bejausmiam kaip akmeniui, jos žodžiais, yra didžiausia laimė.

Pjesės struktūra pajungta absurdo silogizmui, konfliktas sprendžiamas abstrakcijoje bendražmogiško egzistavimo sferojė. Penki personažai veikia sąlygiškoje alegorinėje aplinkoje, ir kiekvieno įy vaidmuo griežtai apsprendžiamas geometrinės teoremos taisyklių. Savo struktūra ši pjesė daug kuo artima Sartro dramai „Už uždarų durų" (ten personažai veikia taip pat autoriaus sukonstruotoje aplinkoje, lemiančioje „situaciją").

Tokiu būdu, pjesių „Kaligula" ir „Nesusipratimas" problematika tiesiogiai išplaukia iš „Sizifo mite" suformuluosos absurdo filosofijos, kuri atspindiri ir pirmajame Kamiu romane „Svetimasis".

* * *

Pjesėse „Apgultis" ir „Teisingieji" dramaturguras kelia kovos prieš blogi ir priespaudėja klausimus, išdėstytus savo knygoje „Maištaujantis žmogus". Problematikos požiūri „Apgultis" artima romanui „Maras". Pati pjesės situacija ir konfliktas yra panašūs į romano, o skiriasi tik tuo,

<footnote n="30">30 Préface à l'édition américaine du théâtre. Théâtre Récits Nouvelles d'Albert Camus, p. 1729.</footnote>
kad ten blogis buvo įkūnytas maro epidemijoje, o pjesėje — simboliškame Maro — diktatoriaus paveiksle. Pats Kamiu nelaikė šios pjesės romano adaptacija scenai. Jis pabrėže, jog simboliškas pjesės personažo vardas geriausiai šreiškauna jis kaip diktatoriaus esmę. Reikia pžažmėti, kad pješėje blogis įgauna priespaudos, diktatūros formą, tuo tarpu romane maro epidemija gali būti suprasta kaip bet koks blogis, nešantis mirtį.

„Apgultis“ buvo parašyta artimai bendradarbiaujant su režisieriumi Zanu Lui Baro. Kamiu čia panaudoja miątą, kuris, jo žodžiais, galėtų būti suprantamas visiems 1948 metais.

Pjesės veiksmas vyksta Ispanijoje, Kadikse, kurio gyventojai pamato keistą ženklą — kometą. Prasideda įvairūs šio įvykio aiškinimai: anachistas Nada kometą laiko bloga lemančiu ženklu, įspėjančiu žmones, teisėjas tvirtauti, kad tai lai įspėjimas tik nuodėmningiesiems ir liepia atskleipas maldautina dvėą atleidimo. Bet pasirodo šaukiks, kuris perskaito gubernatoriaus įsakymą: jokios kometos nebuvo ir nėra, nes gerose valstybėse nieko nejvyksta („les bons gouvernements sont les gouvernements où rien ne se passe“). Įsakoma laikyti netiesa, jog kometa buvo kada nors pasirodžiusi miesto horizonte. Visi galvojantieji kitačia bus baudžiami įstatumy. Vėliau pats gubernatorius taip pat pabrėžia, jog nieko nejvyko, viskas turi būti, kaip buvė: „Votre gouverneur vous salue et se rejouit de vous voir asšémblés comme de coutume en ces lieux, au milieu des occupations qui font la richesse et la paix de Cadix. Non, décidément rien n’est changé et cela est bon. Le changement mírrite, j’aime mes habitudes“ <fnref n="31" />.

Tačiau, nepaisydami įstatymo, žmonės ir toliau yra apimti siaubo, astrologas pranašauja sausrą, badą ir marą. Danguje vis dažniau rodosi keisti ženklai. Aikštėje susirinkusios minios akivaizdoje miršta nuo maro žmogus.

Prasideda maro epidemija. Staiga iš kažkur ateina moters lydimas nepažįstamasis, kuris pasisako esąs Maras ir norį užimti gubernatoriaus postą, tapti miesto valdovu. Bet, kaip gubernatorius liepia ji suimti, saragybinas krenta negyvas — nepažįstamasis turi magišką užrašų knygutę ў jrašytais joje visas miestiečiais. Tie, kurie išbraukti iš jos, pasmerkiami mirčiai. Gubernatorius išeina iš miesto, Maras liepia uždaryti miesto vartus ir paskelbia Kadikse apgulties padėtį. Kadikso gyventojai palikti Maro valiai — kartu su gubernatoriumi išeina ir alkadai, pabėga kunigas. Maro monologe, kuriuo baigiena pirmoji spektaklio dalis, išreikšti pagrindiniai jo valdymo principai. Maro valdžia neginčįjamo: „Moi, je règne, c’est un fait, c’est donc un droit un qu’on ne discute pas: vous devez vous adapter“ <fnref n="32" />.

<footnote n="31">³¹ L'Etat de Siege, p. 204.</footnote>

<footnote n="32">³² Ten pat, p. 228.</footnote>
tiečius diktatoriaus valiai. Ţmonių ir mylimosimos vardan Diegas atmeta egoistinės laimės galimybę. Viktorija mirti kartu su juo, bet Diegas sako, jog ji reikalinga pasauliui, kad išmokytų jį gyventi. Diego mirtis atneša Kadikso žmonėms išsigelbėjimą: Maras išeina, o nuo jūros pradeda pūsti gaivantinis vėjas, skelbiantis emebijemos pabaigą.

„Apgultis“, autoriaus žodžiais, yra pjesė apie laisvę (une pièce sur la liberté). Pratarmėje jis rašo: „Aš sukoncentravau spektaklyje dėmesį ties vienintele gyva religija tironų ir vergų amžiuje — būtent laisvę“ <fnref n="33" />.

Si laisvės idėja pasakoma Diego lūpomis. Kamiu pasmerkia priespauda pagrįstą santvarką, terorą ir nusikaltimą įteisinantį įstatymą. Dramaturgias parodo, jog Maras suranda nemaža šalininkų Kadikso gyventojų tarpe. Anarchistas Nada, skelbęs Kadikso žmonės apie artėjančią pasaulio katastrofą, anksčiau nepripažinęs jokio įstatymo, priima Maro įstatymą ir pats tampa jo vykdytoju. Tipiškas bet kokio įstatymo tarnas yra teisėjas Kasadas — Viktorijos tėvas. Kai persekiojamas Maro sargybinių Diegas nori pasislėpti teisėjo namuose, teisėjas atsako negalįs jo priimti, nes įstatymas draudžia padėti pasmerktiesiems. Teisėjo ir Diego dialoge Kamiu polemizuoja su tais, kurie, aklai tarnaudami įstatymui, tampa nusikaltėliais.

## „Le Juge

Je suis le serviteur de la loi, je ne puis t'accueillir ici.

### Diego

Tu servais l'ancienne loi. Tu n'a rien a faire avec la nouvelle.

### Le Juge

Je ne sers pas la loi pour ce qu'elle dit, mais parce qu'elle est la loi.

### Diego

Mais si la loi est le crime?

### Le Juge

Si le crime devient la loi, il cesse d'être crime" <fnref n="34" />.

Teisėjo logika — tai budelių logika, kurios pagalba jie siekia įteisinti savo nusikaltimus. Priešmirtiniame Diego monologe Kamiu pasmerkia budelius, žudančius pagal įstatymą. Žmogus vis tiek aukštesnis — Diegas nenusilenkia prieš Marą, jis nenuleidžia akių: „Je ne mėprise que les bourreaux. Quoi que tu fasses, ces hommes seront plus grands que toi. S'il leur arrive une fois de tuer, c'est dans la folie d'une heure. Toi, tu massacres selon la loi et la logique“ <fnref n="35" />.

Diegas miršta laimingas, mylėdamas žmones ir Viktoriją, o „žemė yra švelni tiems, kurie ją mylėjo“ („la terre est douce à ceux qui l'ont beaucoup aimée“).

<footnote n="33">³³ L'Etat de Siege, p. 1730.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Ten pat, p. 251.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Ten pat, p. 292.</footnote>
Mes matome, jog čia Kamiu peržengia absurdo filosofijos ribas. Jeigu pirmojo etapo kūriniuose („Sizifo mitas“, „Kaligula“ ir „Nesusipratimas“) jai manė, jog yra beprasmiška bet kokiomis pastangomis siekti laisvės, tai čia Diego paveikls jis teigia kovos už laisvę, tarnavimo žmonėms idėją. Diegas jau ne Sizišas, kurio didvyriškumas lieka be atpildu. Žmones galima išgelbėti, jeigu tai tarpe atsiranda bent vienas beabimais, išidūdes žmogus („mes nugalime viskį, tik ne išdidumą“, sako Maras).

Pjesės personažai ir veiksmo aplinka, kaip matome, turi simboliška prasmę. Diegas ya maištaujančio žmogaus, Maras — tirono, sekretorė — mirties, teisėjas — įstatymo, Viktorija — meilės, o Kadikas — bet kokios pavergtos šalies simboliai. Dramaturgas aisako psichologinės paveikls analizės, paversdamas tam tikro požiūri į laisvę, tironija ir vyvenimą reiškėjais. Kalbėdamas apie „Apgultį“, Kamiu pabrėžia, jog jo tikslas buvo „išplešti teatrą iš psichologinių spekuliacijų nelaisvės, garsiai prabili apie tai, tai šiandieną engia arba išlaisvina žmones“ 36.

Psychologijos atsisakymas apskrgtas būdingas idėjų dramai. Pavyzdžiui, Sartras psichologinė charakterų dramai priešpastato situacijos drama. Ir dramų daug ko artimas Sartras pjesė „Musės“ „Musės“ artuijai. Arto ir dramų situacija, duodanti herojams laisvę pasirinkti. Kiekvienas jų gali susitaikyti su viešpataujančia tvarka arba maištauti prieš ją. Abu jie pasirenka sunkų, bet kilnų kovos už laisvę kelią. Ertosi atsisveikeinimą žodžiai Argoso gyventojams „Zmonės, aš jus mylėjau“ turi tą pačią prasmę, kaip ir Diego priešmirtinė frazė. Viktorijai — „Aš tave mylėjau visa siela“.

Tiek Kamiu, tiek Sartras, perteikdami slegiančią priespaudos atmosferą, įveda vaizdus — simbolius. Argose skraido spiečiai juodų, riebių musių, namų durys ir langai uždaryti. Kadikse — juodai apsiręngusios moterys, elgetos, prašantys išmaldos, namų durys pažymėtų mirties ženklu.

Jeigu dramose „Nesusipratimas“ ir „Kaligula“ matėme griežą klasiniškės tragedijos struktūrą, tai „Apgultį“ jungiamos įvairios dramatinės formos. „Apgultį“ Kamiu vadina „ne tradicinės struktūros pjese, o spektakliu, kuriame perpinamos skirtingos draminės išraiškos priemonės — virlinis monologas, kolektyvinis teatras, pantomiga, paprasτas dialogas, farsas ir choras“ 37. Dramatinių priemonių įvairumas priartina šią pjęse prie viduramžių moralitė, ypač prie viduramžių ispaniško teatro žanro, vadinamojo „autos sacramentales“ — alegoriškų spektaklių žinomais siužetais 38. (Apie Kamiu susidomėjimą ispaniškuoju teatru liudija Lope de Vegos ir Kalderono dramų spektakliai „Ekip“ trupėje.)

<footnote n="36">36 Préface à l'édition américaine du théâtre. Théâtre Récits Nouvelles d'Albert Camus, p. 1730.</footnote>

<footnote n="37">37 Ten pat.</footnote>

<footnote n="38">38 Siužetas apie maro epidemijos apimtą miestą, kaip žinoma, buvo paplięs viduramžių ir Renesanso literatūroje.</footnote>
Idėjine problematika „Apgulčiai“ artima ir paskutinė Kamiu dramą „Teisingieji“. Tik čia maišto ir kovos klausimas spreadžiamas, naudojan-
tis istorine medžiaga, žymiai konkretesniu gyvenimo kontekstu, negu „Apgultyje“. Dar prieš dramos pasirodymą, 1948 metais, Kamiu parašo
straipsnį „Svelniejižudikai“ (Les meurtriers délicats“, kuris vėliau buvo
jutrauktas į knygą „Maištaujantis žmogus“). Siame straipsnyje pasako-
jama apie teroristinė rusų organizaciją, veikusią 1903—1905 m. laikotar-
piu. Kamiu pabrėžia dvasinį tų „svelniujių žudikų“ didingumą, jų pa-
garba žmogaus gyvenimui apskritai ir panieką savo pačių gyvybei, įgali-
nusią aukotis kitų žudyti pripėvartas esant neišvengiamą, jie jos
negalėjo pateisinti, kud ydudami kitus, ir patys mirtį priėmė kaip užtarnautą
atpildą. Tokį požiūrį į kovos priemones Kamiu iškelia kaip aukščiausią
kovojančio, maištaujančio žmogaus dorybę.

Vienas šios organizacijos veiklos momentų – atentatas prieš didijį
kunigaikštį Sergejų 1905 m. vasario mėn. – sudaro siužetinį Kamiu pė-
sės pagrindą. Pagrindinis herojus Ivanas Kaliajevas, poetiškos sielos jau-
nuolis, gauna užduotį nužudyti didijį kunigaikštį, tačiau, pamatęs, jog
karietoje kartu su juo važiuoja du vaikai, jis nemeta bombos. Vėliau,
pasinaudojęs momentu, kai kunigaikštis yra vienas, Kaliajevas į ji nužudo.
Zinodamas, kad laukia mirties bausmė, žudikas atsisako rašyti malonės
prašymą carui, atmeta ir krikšionišką sielos išgelbėjimo galimybę. Kai
kalėjimo Kaliajevą aplanko didžiojo kunigaikščio našlė, kuri nori jį pri-
versti atgailauti, jis sako, jog, nesutikdamas mirti, jis būtų tik papras-
tas nusikaltėlis.

Kamiu čia neatmeta prievartos ir veiksmo ir jis nori tiktai api-
bėrėti teroro, maišto priemonių ribas. „Aš tik norėjau parodyti, kad
veiksmas turi ribas. Gera ir teisinga yra tik ribas pripažįstanti veikla,
o jeigu jas reikia peržengti, reikia priimti mirtį. Siandieną pasaulį valdo
žmonės, pasisavinę teisę šias ribas pažeisti – jie žudo kitus, patys atsisa-
kydami mirti“ <fnref n="39" />.

Sios autoriaus atsakyta išplaukia iš Kaliajevo ir jo mylimosios Doros
paveikslus. Dora, maštydama Stepanui Fiodorovui, smerkiančiam Kalia-
jevo minkštaširdiškumą, sako, jog ir naikinimas turi turėti ribas („Même
dans la destruction il y a un ordre, il y a des limites“). Pats autorius
neslepi savo simpatijų Dorai ir Kaliajevui <fnref n="40" />. Jų meilę, humanišką revo-
liucijos supratimą jis priešpastato anarchisto Stepano fanatizmui ir žiau-
rumui, kuris revoliucijos idėją iškelia aukščiau žmoniškumo. Tačiau Ka-

<footnote n="39">³⁹ Préface à l'édition américaine du théâtre.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ „Mon admiration pour mes héros, Kaliayev et Dora, est entière“. Théâtre Récits Nouvelles d’Albert Camus, p. 1731.</footnote>
miu nesugebėjo sukurti tikro revoliucionieriaus paveikslo. Jo humaniškos idėjės netenka prasmės, kada jas siekiama pritaikyti revoliucinės kovos praktikoje. Pasiaukojimas Kaliajevą daro labiau panašį į kankinį, negu į kovotoją. Todėl jo paveikslas yra žingsnis atgal, palyginti su „Apulg ties" herojašs Diego paveikslu. „Teisinguosiuoė atsispindi silpontis Kamiu filosofijos pusės, išryškėjusios jo knygoje „Maištaujantis žmogus“.

Nors dramos sižueto pagrindas yra istoriniai įvykiai ir asmenys, ir išsaugota autentiška pagrindinio herojašs pavardė, Kamiu nesiekė sukurti istorinės dramos. Jį domina, pirmučiausia ne situacija, o joje iškylą moraliniai dvasiniai konfliktai. Dramatiška įtampa ir veiksmas kuriami klasinės tragedijos priemonėmis. Kaip ir klasikinėje tragedijoje, išoriniai įvykiai yra už dramos veiksmo ribų. Scenoje vaizduojams tik herojų gincai, vidiniai konfliktai, sukelti tų įvykių. Palyginti su drama „Kaliгуla", kur nemaša sceninio veiksmo, „Teisinguosiuoė konfliktas sprendžiamas išimtinai dialogais, priešpastatant dvi priešingas pažiūras (Stepanas — Kaliajevas, Dora). Pjesės pratarmėje autorius pabrėžia, jog čia susiduria protu ir jėga lygūs personažai. Būtent tai dramos dialogams suteikia astringo ginčo, minčių dvikovos pobūdį.

* * *

Susumuojant visa, kas buvo pasakyta aukščiau, galima padaryti šias išvadas:

1. Albero Kamiu idėjų dramoje sprendžiamos dvi pagrindinės jo filosofijos problemos: absurdo („Kaliгула“, „Nesusipratimas“) ir maišto („Apulg ties“, „Teisingieji“). Kamiu dramaturgija, kaip ir apskritai visa kūryba, betarpiškai siejasi su teoriniais jo veikalais — „Sizifo mitu“ ir „Maištaujančiu žmogumi“ 41.

2. Kamiu filosofijai ir pasaulėžiūrai būdingas abstraktus humanizmas atsispindi jo dramų struktūroje ir herojų paveiksluose. Pagrindiniai jo dramų herojai yra absurdo žmogaus (Kaliгула, Marta, Motina) arba maištaujančio žmogaus (Diegs, Kaliajevas) simboliai, o ne sichologiniai charakteriai. Jie gyvena ir veikia apibendrintos bendažmogiškosios egzistencijos aplinkoje, Kamiu suvoktosios filosofijos dvasioje. Dramatūgmos atsisako konkrečios aplinkos vaizdavimo, traktuodamas dramos veiksmo vietą kaip absurdo ir blogio pasaulį (tokia yra senovės Roma „Kaliгулоje“, „Kadiksas“, „Apgultyje“, Bohemija „Nesusipratime“). Nepaisant kaip kurių aliuzijų į savo laikų tikrovė (Maro ir fašistinės diktatūros analogijos „Apgultyje“), dramaturgas analizuoją ne kokią nors konkrečią blogio ir priespaudos formą, o blogį ir priespaudą apskritai. Todėl ir

<footnote n="41">41 A. Maurois „De Proust et Camus" knygoje rašo: ...le théâtre de Camus se meut entre ces deux pôles de sa pensée: Le Mythe de Sisyphe et l'Homme Révolté“, P., 1963, p. 338.</footnote>
žmogaus kova prieš blogi ir absurdą yra perteikiama per herojaus konfliktą su nesuprantamomis likimo jėgomis (Maras — irracionali jėga).

3. Kamiu dramų problematikos ir konflikto pobūdį geriausiai atitinka jo pasirinktas tragedijos žanras. Dramaturgas remiasi antikinės grąkų tragedijos koncepcija. Tai atsispindi ne tik herojaus kovoje prieš blogi — likimą, bet ir herojų tarpusavio santykiuose (herojai „lygiaverčiai jėga ir protu“). Dramų „Kaligula“, „Nesusipratimas“, „Teisingieji“ strukturoje, griežtoje kompozicijoje matomas XVII a. prancūžų klasicistinės tragedijos tradicijų panaudojimas. Zanrine forma išsiskiria drama „Apgultis“, kuri artima viduržių liaudies teatrui.

4. Siužetiniu požiūriu Kamiu dramas galima sugrupuoti į du tipus: 1) istorinio sižeto dramos („Kaligula“, „Teisingieji“) ir mitu-legenda pagrįstos dramos („Nesusipratimas“ <fnref n="42" />, „Apgultis“). Tiek istorinis, tiek mito sižetas Kamiu dramose panaudojamas sukurti atitinkamai situacijai, iškeliančiai tam tikras filosofines problemas. Mito forma, kaip matėme, panaudojama ir teoriniuose Kamiu veikaluose.

5. Kamiu dramaturgijoje atsispindi idėjų dramos bruožai: atsisakymas psichologinės charakterių dramos principų, koncentruojant dėmesį ties herojaus minčių pasauliu, fražės svarumas (kiekvienas personažo sakinys yra svarbus), atsisakymas buities, papročių vaizdavimo, įvedant simboliškas deales (juodai apsirengusios moterys, aklinai uždaryti namų langai Kamiu „Apgultyje“ ir Sartro „Musėse“). Visa tai būdinga ne tik idėjų dramai, bet ir apskritai XX a. menui, kuriame pagrindinis dėmesys koncentruojamas ne ties išorinėmis gyvenimo sąlygomis, o ties esminėmis žmogaus egzistavimo problemomis.

1967, gruodis

## ПРОБЛЕМЫ АБСУРДА И БУНТА В ДРАМАТУРГИИ АЛЬБЕРА КАМЮ

Галина БАУЖИТЕ

Резюме

Драматургия Камю представляет одно из виднейших направлений в современном французском театре — драму идей. Как и другие представители этого направления (Сартр, Марсель), Камю видит в театре (как и вообще в литературе) одну из форм выражения своих философских и социальных взглядов. По проблемике все драматические произведения Камю можно разделить на два типа: 1) драмы, изучающие

<footnote n="42">⁴² Dramos „Nesusipratimas“ sižetas pagrįstas liaudies legenda apie sūnaus-kareivio, neatpažinto motinos, nužudymą.</footnote>
положение человека в мире абсурда и 2) драмы, посвященные проблеме восстания против зла и угнетения. Первому типу принадлежат драмы «Калигула» и «Недоразумение», второму — «Осадное положение» и «Праведники». Таким образом, в драматургии Камю ставит кардинальные проблемы своей философии — проблемы абсурда и бунта, являющиеся основным объектом изучения в его теоретических работах «Миф о Сизифе» и «Возмутившийся человек». Та же проблематика характерна для прозы Камю — повестей «Чужой» и «Чума».

Философия абсурда наиболее ярко воплощена в драме «Калигула». В образе римского императора Камю создает типичного абсурдного героя, показывает муки человека, осознавшего бесмысленность и никчемность жизни и не нашедшего пути к ее изменению. Путь непавлисти и разрушения, избранный Калигулой, как показывает автор, ведет к гибели других и его самого. Та же проблема в более узком и отвленном плане ставится и в драме «Недоразумение».

В драме «Осадное положение» Камю показывает бунт против угнетения, зло в драме воплощено в мистическом образе Чумы и не подвергается рациональному анализу. Пафос пьесы заключается в утверждении сия несмирения, носител которых является юный Диего — непокорный герой, жертующий своим личным счастьем ради блага других. Решая проблему исторического бунта в драме «Праведники», автор отвергает кровопролитие и террор. Устами героев Каляева и Дорын провозглашает «гуманную» революцию, основанную на любви и самопожертвования.

В драматургии Камю отражены характерные черты драмы идей ХХ века — отказ от принципов психологической драмы, применение форм и образов мифа и легенды, использование традиции классической греческой трагедии.

## PROBLÈMES DE L'ABSURDE ET DE LA REVOLTE DANS L'OEUVRE THEATRALE D'ALBERT CAMUS

Galina BAUZYTÈ

Résumé

La dramaturgie d'Albert Camus représente une des plus importantes tendances du théâtre français contemporain — le théâtre d'idées. Ainsi que d'autres représentants du théâtre d'idées (Sartre, Marcel) Camus apprécie le drame du point de vue de sa philosophie et des problèmes de notre temps. Nous pouvons classifier toutes les oeuvres dramatiques d'Albert Camus en deux groupes: ceui de l'absurde qui comporte les
drames Caligula et Le Malentendu et celui de la révolte avec L'Etat de
Siège et Les Justes.

C'est surtout dans la dramaturgie que Camus analyse les questions
fondamentales de sa philosophie. Ses problèmes trouvent son expression
dans les oeuvres théoriques Le Mythe de Sisyphe et L'Homme Révolté.
Les mêmes problèmes sont illustrés dans ses romans L'Etranger et
La Peste.

La philosophie de l'absurde est soulevée fondamentalement dans Cali-
gula, sa meilleure pièce. Dans le personnage du héros absurde Caligula —
jeune empereur romain, Camus nou révèle les souffrances de l'homme
qui a pris conscience de l'absurdité de la vie et qui n'arrive point
à trouver les moyens de la changer. La même conception de la vie se
reflète sur un plan assez abstrait dans le drame Le Malentendu.

L'Etat de Siège nous présente la révolte contre l'oppression. Le Mal est incarné dans le personnage mystique de la Peste. La valeur de la pièce consiste en des forces résistantes qui se trouvent dans le jeune Diego. Il sacrifie son bonheur personnal au bien-être des autres. Dans Les Justes Camus met en lumière la question de la révolte historique. L'auteur rejette la terreur et la cruauté et il est pour une révolution fondé sur l'amour et le sacrifice.

Le théâtre d'Albert Camus est un théâtre typique du XXième siècle. L'auteur renonce aux principes du drame psychologique et emploie comme forme le mythe et la légende ainsi que les traditions de la tragédie grecque.