## 4. La Lingua Franca Mediterrània

La Lingua Franca Mediterrània (LFM) és una pidginització de les llengües romàniques que va tenir lloc, a la Mediterrània occidental, a partir del llatí comercial, a través dels contactes entre la població de llengua romànica i les poblacions de llengües no romàniques, principalment àrab, amazic i grec, en un primer moment. La designació de *lingua franca* prové del nom de *franc* que rebé la manera de parlar dels cristians occidentals («els francs», entre els quals els occitans i els catalans), a l'època de l'Imperi carolingi.

Partint d'aquesta significació de «qualsevol llengua dels francs»-i en general també de «qualsevol llengua dels cristians occidentals»-, l'aplicació específica i distinta a la denominació del pidgin neollatí és posterior i té relació amb l'aparició paral·lela de designacions pròpies i ben definides per a les diferents llengües romàniques diferenciades del llatí.

Una primera igualació de la lingua franca es desenvolupà en els contactes interromànics i fou utilitzada com a vehicle de comunicació fora de l'àmbit romànic sobretot per la població nord-africana per relacionar-se amb els francs; però també per altres poblacions, com la població europea occidental mateixa, en contacte amb nord-africans i amb altres poblacions orientals, com grecs, turcs, etc.

Totes les dades semblen indicar que mai no va existir una població que tingués com a llengua pròpia la Lingua Franca Mediterrània. D'altra banda, pel seu mateix caràcter de pidgin comercial, tampoc no es pot dir que existís una sola forma de lingua franca homogènia, ni des del punt de vista geogràfic ni des del punt de vista històric. Una primera hipòtesi permetria d'establir una classificació general com la següent:

**Fase I:** Des del segle X al segle XV, té lloc l'inici de la formació i el primer desenvolupament d'una forma del pidgin que serà anomenat *llengua franca*, estadi inicial que podem distingir amb la denominació de Lingua Franca Originària (LFO). Aquesta Lingua Franca Originària neix pel contacte entre la població de les costes de la Mediterrània occidental en el procés d'expansió comercial *franca*, un contacte que té lloc, per tant, principalment entre poblacions de llengua neollatina al nord i de llengua àrab i amaziga (berber), al sud.

**Fase II:** Des del segle XVI fins a principis del segle XIX, en una època de confrontació entre les metròpolis colonials europees occidentals i el poder otomà a la Mediterrània, té lloc l'estabilització de la denominació *lingua franca* i l'evolució de la seva forma vers diferents varietats més diferenciades, en un estadi de llengua que podríem anomenar Lingua Franca Evolucionada (LFE). Damunt una base de la LFO, la lingua franca d'aquesta època mostrarà influències variables més profundes de diferents llengües dels poders colonials europeus: tindríem, doncs, una llengua més italianitzada vers l'orient de la Mediterrània (a l'est d'Alger), i més hispanitzada en la seva zona central i occidental.

**Fase III:** A partir del primer terç del segle XIX (ocupació militar francesa d'Alger, l'any 1830), podem dir que desapareix la lingua franca com a tal i apareixen formes aproximatives d'expressar-se, la població autòctona nord-africana, en les diferents llengües colonials, aproximacions denominades sovint amb el terme *sabir*.

La influència occitanocatalana és més sensible en la que hem denominat com a Fase I de la LFM. Malgrat que les proves documentals que posseïm del lèxic de la LFM
són principalment d'una època tardana, hem trobat que una gran part és compatible amb el repertori occitanocatalà; és a dir, que aquesta part del lèxic de la LFM és el que s'obtindria sotmetent un lèxic que podria ser alhora catalanooccità o toscà a les regles generals de formació de la LFM (o sigui, allà on en català tenim jardí i en occità jardin, trobarem en LFM jardino; Cifoletti 1980), seguint els usos del llatí administratiu i comercial. Hem identificat també un repertori lèxic que descrivim com a específic, que és el que fonamentalment es pot explicar a partir de l'occità o el català, o de tots dos alhora.

En el primer cas de compatibilitat tindríem exemples com deserto, estudiar, joco, olio, mirar, prometir, tenir, vergonyoso... I en el segon cas d'especificitat catalanooccitana tindríem exemples com caserna, cridar, germana, mantega, rasin, riu, taca, vessiga... Donem un breu repertori d'aquests dos casos al final d'aquest apartat.

A part del lèxic, cal remarcar que la influència catalanooccitana és perceptible també en diferents trets morfològics, com la terminació de l'infinitiu en -ar i -ir (i no pas en -are o -ire com en toscà i en sard) i les terminacions nominals en -on o -un: canon ('canó'), sabun ('sabó'); en -dor: ambassador ('ambaixador'), cantador ('cantant, cantaire'), etc. Es pot percebre igualment la influència catalanooccitana en aspectes del consonantisme, com en el mot tasir ('callar') diferenciat de la forma italianitzant, amb consonant africada; i també en aspectes del vocalisme, en casos com tucar ('tocar'), prua ('proa'), etc. És cert que alguns d'aquests trets són compartits parcialment per algunes especificitats dialectals italianes, però es tracta de fenòmens que no tenen la força ni l'abast que es pot atribuir (per raons estructurals i cronològiques) a l'empremta occitanocatalana.

La presència catalanooccitana ha estat poc presa en consideració pel fet que la LFM s'ha explicat fonamentalment com un fenomen degut gairebé a una única doble influència de l'italià i l'espanyol. Aquesta interpretació pot tenir una explicació en el fet que la Lingua Franca Mediterrània s'havia establert utilitzant les formes plenes de les llengües neollatines. D'altra banda, paraules com ajudar, atencion (escrit així, o amb la grafia atenzion), consolar, impedir, lana, etc., podrien ser explicades com a espanyoles però són simplement paraules occitanocatalanes o hi són plenament compatibles pel fet que són semblantment les formes que haurien utilitzat els parlants occitanocatalans, sense pretendre abandonar els mots que els eren propis, per comunicar-se amb parlants d'altres llengües sorgides del llatí, en l'època que estudiem.

Hi ha, doncs, tot un bagatge comú que només la sociolingüística històrica podrà atribuir amb precisió a una o altra composició entre varietats neollatines. És, però, un bagatge comú que no pot ésser assignat automàticament a les llengües de morfologia nominal plena. Només una anàlisi imprecisa a partir de la consideració única de les llengües esdevingudes estatals en les èpoques moderna i contemporània ha pogut portar a una atribució exclusiva italoespanyola. La situació sociolingüística a la Mediterrània occidental en el moment del primer contacte entre les llengües romàniques i les llengües nord-africanes després de l'expansió arabomusulmana era tota una altra. I és només a partir d'aquest coneixement que es podrà establir de manera ben fonamentada el procés inicial de formació.

Tot seguit mostrem alguns exemples de lexemes de la LFM amb una possible relació amb el lèxic occitanocatalà. Un repertori més abundant (de centenars de vocables) ha estat aplegat a Castellanos (2007).
### Exemples de mots explicables pel lèxic occitano-català:

[Abreviatures: cat: català / oc: occità / to: toscà]

<table><tr><td>ajudar = cat-oc, to (aiutare)</td><td>cusir cat (cosir [ku'zi(r)]), oc (cóser), to (cucire)</td></tr><tr><td>bashar cat (baixar), oc (baissar), to (scendere)</td><td>desirar = oc, cat (desitjar), to (desiderare)</td></tr><tr><td>boulégar oc (bolegar [bule'ga(r)]), cat (bellugar), to (muovere)</td><td>germana = cat</td></tr><tr><td>cadiera = oc, cat (cadira), to (sedia)</td><td>gramerci oc (grandmercé)</td></tr><tr><td>caserna, caerna = oc-cat, to (caserma)</td><td>plaça cat-oc</td></tr><tr><td></td><td>poma cat-oc</td></tr><tr><td></td><td>safran = oc etc.</td></tr></table>

### Exemples de mots compatibles amb el lèxic occitanocatalà

<table><tr><td>bono (o bonu) oc (bon), cat (bo), to (buono)</td><td>fumo = to, cat-oc (fum)</td></tr><tr><td>bosco = to, cat-oc (bosc)</td><td>olio = to, cat (oli), oc (òli)</td></tr><tr><td>capo = to, oc-cat (cap)</td><td>sejorno oc (sejorn, sojorn), cat (sojorn), to</td></tr><tr><td>fugo oc (fòc), cat (foc), to (fuoco)</td><td>(soggiorno)<br>viajo to (viaggio), cat-oc (viatge)</td></tr></table>

En aquests exemples es pot observar que el mot *bono* no diftonga, a diferència del castellà (*bueno*) i del toscà (*buono*), i també que en aquesta llista apareixen altres divergències en formes no coincidents ni amb el toscà ni amb el castellà, fenòmens que mostren una formació de síntesi entre influències diverses.

Com a conclusió general d'aquest apartat convé remarcar que l'estudi de la Lingua Franca Mediterrània i la seva comparació amb els trets lingüístics occitanocatalans posa en evidència la conveniència de considerar en la recerca sobre aquest pidgin mediterrani les aportacions provinents d'aquesta àrea lingüística.

## 5. Influències occitanocatalanes en el maltès

Tenint en compte la situació geogràfica i els esdeveniments històrics que poden explicar la influència occitana i catalana en el maltès, aquesta influència s'ha de considerar dins uns paràmetres no gaire allunyats als del cas sicilià i que hem descrit precedentment. I també en relació amb els procés de formació de la LFM descrit suara. Tanmateix, l'estudi de la influència occitanocatalana en el maltès demana un esforç d'anàlisi afegit pel fet que les traces romàniques en la llengua maltesa són força diverses i d'atribució complexa.

### 5.1. El sicilià i les influències estructurals

La influència més remarcable de les llengües romàniques en el maltès és la del sicilià, testimoniada per un nombre important d'aportacions lexicals molt clares i per trets fonètics i morfològics inequívocs. Les influències de l'italià estàndard (de base toscana) són també clares però més tardanes i en l'àmbit del lèxic neològic. El veïnatge del poder polític italià va convertir aquesta llengua, a partir del segle XVI, en llengua alta (o acrolecte) en un primer moment; i més tard, cap a la meitat del segle XVIII, en llengua de comunicació vehicular, coneguda per una part important de la població, situació social que al llarg dels segles XIX i XX fou assumida progressivament per l'anglès. D'ençà de les primeres dècades del segle XX l'hegemonia de l'anglès és contrarestada per l'ocupació d'àmbits d'ús formals, per la llengua maltesa.

El bagatge d'influències romàniques que ens interessa analitzar en aquest estudi és el d'aquelles que estableixen trets estructurals importants en el procés
d'incorporació del lèxic i que correspon al llarg període que va des del segle XI al XVI (amb prolongacions fins al XVIII). A partir d'aquest enfocament, una anàlisi global del lèxic ens mostra que hi ha dues influències principals de caire estructural: la del sicilià i la de les llengües gal·loromàniques (principalment del grup occitanocatalà). Ho desenvolupem tot seguit.

### 5.1.1. La influència específica del sicilià

La influència del sicilià és, com hem comentat, principal i no afecta tan sols el lèxic sinó que es manifesta també en aspectes importants de l'estructura fonètica i morfològica. Són trets propis del sicilià, i que identifiquen les aportacions lexicals d'aquest origen, les característiques fonètiques de tipus itàlic següents:

a) L'africada palatal (representada per ċ) en mots com: čentru, dičembru, feroči, omičidju.

b) L'articulació [ts] de la zz en mots com azzjoni, pjazza, vizzju.

c) L'articulació bj, pj, kj, fj... en casos com doppju, eżempju, pjanta ('planta').

d) L'assimilació i reducció consonàntica en mots com lotta ('lluita'), lussu ('luxe'), eżempju ([gz] > ż), etc.

e) El manteniment de la intervocàlica: ferita, ġurnata, parata, rota.

f) Les terminacions amb vocal tònica -ù, -à: virtù, verità.

g) El manteniment de kw, gw: trankwill, gwida, gwerra.

Cal remarcar que el sicilià es distingeix de la varietat itàlica estàndard per dues característiques principals freqüents :

a) El tancament vocàlic e > i en mots com sedimentali, differenti, faċli, raġuni, verġni ('verge').

b) El tancament vocàlic o > u en mots com armarju, avorju ('ivori'), appostlu, dimonju, vanġelu, velenu ('verí').

### 5.1.2. La influència occitanocatalana

La influència occitanocatalana (i gal·loromànica, en general) és també evident, però és més difícil d'establir per diferents raons. De manera general, pot dificultar aquest aspecte de la recerca l'existència d'una certa orientació italianista<fnref n="2" /> en les argumentacions etimologistes, que tendeix a concentrar les explicacions de manera exclusiva en els dialectes italians. Aquesta manca de perspectiva ha estat comentada per diferents investigadors com Borg (1996: 131, 133). Una altra dificultat, en el decurs d'aquesta anàlisi, és motivada també per l'existència d'un nombre important d'arrels comunes en les llengües romàniques concernides, de manera que, en molts de casos, es fa difícil d'establir atribucions unívoques. Amb tot, els trets que poden ser interpretats com a deguts a una influència occitanocatalana són de quatre tipus principals:

a) El truncament (o apòcope) nominal (és a dir, la supressió de la desinència dels lexemes nominals) que apareix en un nombre considerable de mots, tant si es poden considerar d'aportació occitanocatalana com d'un altre

<footnote n="2">² L'italianisme a Malta ha estat sempre una ideologia influent, i molt intensa al llarg de la primera meitat del segle XX, fins al punt que es va arribar a proposar des de la Península l'annexió de l'arxipèlag maltès a l'Estat italià.</footnote>
origen,<fnref n="3" /> en casos com: *avvukat*, *atent*, *baxx*, *bosk*, *deżert*, *dokument*, *drapp*, *edukat*, *ferm*, *forn*, *ġegant*, *monument*, *pulit*, *port*, *privat*, *prufit*, *stat*, *stornell*, *suldat*, *tabak*, *tanbur*.

b) El tancament de o en u en posició àtona i en posició tònica: *pulit*, *punent*, *skular*, *stuffat*, *buttun* (botó d'una roda), *maktur* (mocador), *muntanja*, *persuna*, *pulmun*, *pultruna*, *tanbur*, *tumur*, *diżunur*.

c) La forma regular d'algunes terminacions com:
- *at*: *avvukat*, *edukat*, *separat*;
- *it/-ett*: *aptit*, *favorit*, *biljett*;
- *ell* ['el]: *biskutell*, *kartell*;
- *ment* (adv.): *persunalment* // (subst.): *appartament*, *divertiment*;
- *ant/-ent*: *abitant*, *djamant*, *emigrant*, *attent*;
- *ur*: *favur*, *valur*, *vapur*, *awtur*, *direttur*, *diżunur*, *unur* (honor);
- *ier* ['i:r]: *argentier*, *barbier*, *teżorier*;
- *uż*: *doloruż*, *famuż*, *furjuż*.

d) Un nombre important d'arrels lexicals explicables a partir de l'occità i el català: *bumerin*, *falz*, *fanal*, *faxxa* ('embenatge'), *fażola*, *firroll* (oc. *ferrolh*), *flixkun*, *forestà*, *Franza*, *frisk*, *invell*, *riegla*, *sptar*, etc.

Tot seguit comentem els trets A, B i D esmentats.

### A. Comentari entorn del truncament (o apòcope) nominal.

El fenomen de la caiguda de la desinència romànica en un nombre important de lexemes nominals ha estat atribuït a unes suposades exigències de l'àrab nord-africà que forçarien a aquest procés d'adaptació. És cert que l'àrab modern, especialment el nord-africà (en part forçat per les tendències fonètiques de l'amazic), tendeix a suprimir les desinències de les arrels nominals semítiques, però no és tan evident que aquesta regla s'apliqui als manlleus romànics sense excepció. I encara és menys evident que puguem suposar que aquesta regla és la raó principal del fenomen en el cas del maltès. Si fos així, no s'explicarien tantes excepcions en noms formats a la manera siciliana, com ajru ('aire'), armarju, brodu ('brou'), dimonju, fanatiku, rimedju, povru, settembru, velenu i també azzjoni, solitudni, uffiċċjali... Si tenim en compte que la influència occitana en el maltès es pot estendre des del segle XII al XVI i que la influència catalana ha estat, almenys al llarg dels segles XIII al XVII, ben fonamentada per a Malta i per al seu entorn geopolític (Sicília, Nàpols, etc.), cal admetre la possibilitat d'una influència remarcable d'aquest doble origen en la llengua maltesa. A partir d'una anàlisi lingüística rigorosa és més lògic suposar que aquesta dicotomia bàsica en la forma dels lexemes nominals (truncament / no truncament) sigui el resultat de les dues influències principals que hem descrit, la del grup gal·loromànic (preferentment occitanocatalà) d'una banda; i la del grup itàlic (preferentment sicilià) de l'altra. La regularitat en les terminacions descrites a l'apartat C precedent (*avvukat*, *separat*, *favurit*, *atent*, *famuż*, etc.) reforça aquesta hipòtesi.

<footnote n="3">³ Es tracta, en algun cas, de mots no forçosament d'origen gal·loromànic o occitanocatalà, i que exposem ací pel fet que són formes apocopades que tenen formes equivalents no apocopades en diferents llengües romàniques.</footnote>
## B. Comentari entorn del tancament de o en u.

Malgrat una possible influència del vocalisme nord-africà tendent al tancament vocàlic, i tot i l'existència parcial d'aquests fenòmens en sicilià, el tret indicatiu del cas es troba en la posició concreta de les vocals amb relació a l'accent tònic, que segueix una tendència molt pròxima a l'occitana i catalana.

## D. Comentari entorn del lèxic.

Si ens entretenim a analitzar algunes aportacions lexicals que la comparació amb el grup occitanocatalà pot resoldre d'una manera satisfactòria, podrem arribar a un coneixement aclaridor d'aquesta influència. Podem observar, per exemple, el cas del nom *sptar* ('hospital'). Alguns estudiosos atribueixen aquest lexema a una influència del «venecià antic» o del sicilià. Però el fet és que el mot *espital*, que també existeix en amazic i en àrab nord-africà sota la forma *sbitar* i formes anàlogues, trobaria una explicació més fàcil si es tingués en compte que és la forma corrent en occità al llarg de tota l'època estudiada i fins al dia d'avui, i també en català fins a èpoques força recents (n'hi ha testimonis escrits fins a mitjan segle XVIII). Semblantment el nom *kartell* (bóta de dimensions mitjanes per al transport comercial de líquids) s'ha volgut explicar (Baglioni 2011) a través dels dialectes italians, però l'explicació semblaria més fàcil si es tingués en compte l'existència del terme *carretell*, ben establert en català. D'altra banda, el nom *bumerin* ('foca') té una explicació clara a partir del buòu marin ('bou marí') occità, un terme ben documentat en els diccionaris occitans, principalment els provençals. Podem afegir, encara, l'exemple del topònim *Franza*, que ens mostra una dissimilitud amb el seu gentilici (*franćiż*), el qual exhibeix una quarta consonant africada, a la manera itàlica. És evident que la forma *Franza* és prova d'una influència romànica occidental de tipus gal·loromànic, molt probablement occitanocatalana, i que també és antiga dins l'àrea, ja que és ben establerta en les llengües del nord d'Àfrica (amazic i àrab). El mot maltès *landa* ('llauna'), que ha donat tants de maldecaps als etimologistes estudiosos del maltès, és una forma ben establerta en català amb el mateix sentit (i sense palatalització inicial, és a dir, escrita *landa* en els documents antics). La mateixa cosa es podria dir de mots d'instruments i peces, d'oficis diversos com *riegla* (*regle / règla* en oc.), *invell* (*nivell / nivèl* en oc.), *vajrola* (*virolla / vairòla* en oc.), *mazzarell* (*massarèl, massarèu* en oc.),<fnref n="4" /> etc. Aquest darrer terme s'ha volgut explicar a través del sicilià *mazzarellu* (Brincat 2003: 153) però tot mostrant un significat que no correspon amb el més general del maltès, significat que es troba en els reculls lexicals occitans (Mistral 1879-1886). Aquest mot occità es troba reflectit, fins i tot, en el cognom *Massarel* citat també per Mistral.

Si ens centrem en un camp concret del lèxic, l'anàlisi dels *noms dels ocells* feta per Pere Alzina (2011), per exemple, ha posat a la llum, entre d'altres, les denominacions següents: *avultun* (Gyps fulvus): és *voltor* en català (existeix el plural dialectal *voltons*) i *voltor*, amb les dues o tancades en [u], en occità; *kappun* (Botaurus stellaris) pot tenir relació amb *capó* (d'aigua) en català i *capon* (*de mar*) en occità; *kuluvert* (Anas platyrrhynchos) és (*ànec*) *collverd* en català i *còlverd* en occità; *rożinjol* (Luscinia megarrynchos) és *rossinyol* en català i *rossinhòl* en occità; *sarsella* (Anas querquedula) és *sarset* o *sel·la* en català popular (segons Alzina) i *sarcèla* en occità;

<footnote n="4">⁴ La ss respon a la grafia mistralenca, allà on raons etimològiques (possible derivació de *maçar*, 'picar') aconsellarien d'escriure ç.</footnote>
sparvier (Accipiter nisus) és esparver en català i esparvièr en occità; verdun (Carduelis chloris) és verdum en català i verdon o verdolet en occità, etc.

L'anàlisi distintiva dels àmbits socials corresponents a les aportacions de tipus sicilià al costat de les occitanocatalanes sembla mostrar un cert mapa social de les diferents influències. Així, per exemple, l'aportació més clarament identificable com a siciliana afecta més el lèxic de la religió, l'administració i l'escriptura.<fnref n="5" /> Aquest fet sembla mostrar la influència de l'Església cristiana i de la gestió administrativa (la documentació maltesa era elaborada preferentment, almenys fins al segle XV, en la llengua administrativa de Sicília, el sicilià literari). I el lèxic de tipus gal·loromànic (catalanooccità) es concentra preferentment en la navegació, el comerç i els oficis,<fnref n="6" /> una distribució que es pot mostrar congruent amb la importància de les relacions existents amb la costa catalanooccitana i també amb la presència de població catalanooccitana entre els menestrals i professionals de l'illa.

Som de l'opinió, doncs, que l'estudi detallat del lèxic romànic del maltès permetrà demostrar d'una manera sòlida el fonament occitanocatalà d'una part dels manlleus d'origen romànic a la llengua maltesa.

## 5.2. Testimoniatges de l'existència d'intercanvis

L'existència de població catalana i occitana a l'illa és confirmada per diferents testimonis documentals i per un nombre no negligible de cognoms catalans i occitans vigents fins als nostres dies, com per exemple *Abella* o *Soler*. En la documentació dels segles XIV i XV es troben cognoms com *Bestardes*, *Riera*, *Paludàries*, *Ribes*, *Ros*, *Ros-selló*, *Ferriol*, *Martí*, *Cardona*, *Ribera*, *Torres*, *Muscat*, *Ferrer*, *Morell*, *Almirall*, *Girabert*, etc. I són part dels reculls onomàstics de l'illa noms com *Arnau*, *Baiona*, *Baron/Barun*, *Bennett*, *Brancat*, *Calafat*, *Castan*, *Cumpagn*, *Gilbert*, etc.

L'ús de l'element prenominal de cortesia En- [transformat en In- o Im-aglutinat al cognom en la documentació maltesa (Fiorini 1990: 14) com en Indalmao (En Dalmau), Ingarao (En Guerau), Impalau (En Palau), Incastella (En Castella), etc.], mostra una penetració lingüística prou remarcable.

No podem saber amb exactitud i precisió com s'han distribuït aquestes influències al llarg del temps, però podem avançar-ne unes primeres hipòtesis cronològiques. Segons els estudis més segurs, l'entrada de la llengua àrab a Malta, amb

<footnote n="5">⁵ Sicilià: apostlu, Eġittu, diċembru, dilluvju, dimonju, dixxiplu, eżempju, pulptu ('trona'), periklu, poplu, povru, reverendu, rikordju, rimedju, rużarju, sagru ('sagrat'), sagrifiċju, sagretarju, seklu, settembru, novembru, ottubru, spirtu, tabernaklu, teatru, tempju, titlu, vanġelu, velenu... I també terminacions com les que trobem a *Messiku*, *paniku*, etc.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Gal·loromànic (occitanocatalà): arloġġ (arelotge cat. Eiximenis [vegeu DCVB, IX: 332], arloge oc. alvernès – Mistral 1879-1886), boxla (búixola cat.; bossòla oc.), čumnija (xemeneia; chimenèia), fardal (faldal, faudal oc.; faldar cat.), firroll (ferrolh, verrolh oc.; forrellat cat.), gvern (govern), gverta (coberta, 'flassada'), ġojjell (joiell, joia; joièl, jòia oc.), griż (color), kampnar (campanar), kap ('cap de la costa'), kappell (capell, 'barret'), lazz (laç oc.; llaç, 'cordó'), lembut (embut), moll (motlle, motle; mò(t)le oc.), molla (molla cat.), pagna (panna, paella cat.; padena oc.), passaport, pedala (oc.), pinzell, piż (pes), polz (pols, 'canell'), ponta (punta; ponta oc.), port, pulit, qala ('cala de costa'; cala, calanca oc.), raxketta (rasqueta cat.), stan (estany; estanh [es'tan] oc.), skur (escur, 'fosc'), strina (estrena), tonn (tonyina; ton oc.), etc. En aquesta mateixa àrea lexical es poden situar altres exemples ja esmentats –com bumerin, kartell, invell, landa, mazzarell, riegla, sptar, vajrola, etc.– i semblantment els noms romànics dels vents que exposem més avall com a exemples de bagatge comú.</footnote>
una presència estable, té lloc al segle XI (1048) provinent de Sicília. Ben aviat, però, els normands van conquistar el país (1091) i van començar els primers contactes amb els parlars romànics. El nombre de parlants de llengües romàniques va anar augmentant al llarg de la dominació normanda i la dels regnats germànics de Sicília. La influència romànica va ser més intensa amb la dominació angevina (1266) i catalanoaragonesa (1283). Segons Brincat (2003: 76), després de la revolta musulmana, entre el 1190 i el 1221, la proporció de població musulmana començà a canviar, tot i que l'any 1241 encara era predominant. De tota manera, les influències lingüístiques romàniques s'anaven fent sentir, sobretot les dels parlars veïns, sicilians i del sud d'Itàlia.

La influència occitana i catalana comença força probablement ja abans de la dominació angevina, durant la qual una proporció important de població d'origen forà (mariners, soldats, artesans) era provençal. Durant el període anomenat genovès previ (1193-1223) ja hi ha testimonis de la presència de l'occità a Malta. Concretament el trobador Pèire Vidal estigué i intervingué a l'illa, a cavall dels anys 1204-1205. I durant la dominació angevina es té constància de la presència de centenars de soldats «ultramontans», molt probablement provençals, si tenim en compte les descripcions de l'època.<fnref n="7" /> I amb la dominació catalanoaragonesa es compta la presència d'altres centenars de soldats, juntament amb membres de la cort i artesans, catalans (en part mallorquins), en una proporció important al si dels sectors socials predominants en l'administració, la menestralia i les professions liberals. Si partim de la consideració que la majoria d'aquesta població sobrevinguda devia habitar a la zona portuària (Il-Birgu) és fàcil de deduir que la influència de centenars de persones d'origen occità i català en una població que no devia arribar en aquesta zona al miler<fnref n="8" /> havia de tenir-hi una influència sensible. Aquesta proporció va anar augmentant al llarg dels segles XIV i XV. L'existència d'un comerç català intens (de blat, de cotó, etc.) és avalat per la presència d'un consolat català a Malta l'any 1345 (de fet, un viceconsolat dependent del consolat català de Messina, a la veïna Sicília). I és documentada la presència al segle XV d'artesans catalans, del taller de Lluís Borrassà, que van intervenir en la decoració de la catedral. Hi ha també constància de la redacció en català d'un cert nombre de documents legals (Fiorini 1990: 15). Segons aquest mateix autor, després de l'expulsió dels jueus, a la fi del segle XV, la presència catalana esdevingué principal entre els professionals de la medicina a Malta.

L'any 1530 s'instal·la a Malta l'Orde de Sant Joan de Jerusalem (Hospitalers). En aquesta nova conjuntura cal remarcar que la presència de membres de l'Orde de llengua catalana i occitana hi és important, tant pel fet que tres de les vuit llengües (províncies, cadascuna amb una seu, anomenada alberg) pertanyien a l'àrea occitana (Llengua de Provença, Llengua d'Alvèrnia) i catalana (Llengua d'Aragó), com pel fet que almenys un terç dels priors de l'Orde eren d'aquesta procedència lingüística. Un nombre important dels grans mestres de l'Orde eren occitans i catalans. El fundador mateix de la capital de Malta, el gran mestre Joan Parisòt de La Valeta, nascut a Parisòt (Carcí) el 1494, havia entrat a l'Orde per la Llengua de Provença. L'ús escrit de l'occità

<footnote n="7">⁷ Només cal llegir les cròniques que descriuen la batalla naval de Malta (1283) que enfrontà els guerrers i navegants provençals (sota bandera angevina) amb els catalans.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Al segle XIII la població de tota l'illa podia oscil·lar entre les 8.000 i les 10.000 persones. Les immigracions de població llombarda (piemontesa, lígur, etc.) consignades al llarg dels segles XII i XIII (Brincat 2003: 147) havien de reforçar encara els trets gal·loromànics aportats pel grup occitanocatalà.</footnote>
(provençal) en els textos de l'Orde és documentat fins al segle XV, però cal suposar la pervivència de l'ús oral de la llengua força dècades més ençà.

Com a prova de la presència catalana, a la catedral de La Valeta es pot observar encara avui una làpida en català de finals del segle XVIII, amb el text següent: «AQUÍ DESCANSEN LES CENDRES DE FR. NICOLAU ABRI DEZCALLAR GR. PRIOR DE CATALUÑA COMDOR. DE ESPLUGA CALVA Y DE BARCELONA PECADOR MISERABLE MORI ALS 21 NOVEM. 1794». Cal recordar, d'altra banda, que dels deu grans mestres de l'Orde pertanyents a la Llengua d'Aragó, set van ser de parla catalana: Antoni de Fluvià (1421-1437); Pere Ramon Sacosta (1461-1467); Joan d'Omedes (1536-1553); Rafael Cotoner i d'Olesa (1660-1663), mallorquí; Nicolau Cotoner i d'Olesa (1663-1680), germà de l'anterior; Ramon Perellós i Rocafull (1697-1720), valencià; i Ramon Despuig i Martínez de Marcilla (1736-1741), mallorquí. La llista dels grans mestres occitans resta encara per fer però, en una primera anàlisi, podem dir que es compten per desenes.

La influència occitanocatalana es pot suposar, doncs, intensa al llarg dels segles XII, XIII, XIV, XV i XVI, i probablement es perllongà fins al segle XVIII, com ho mostra la làpida esmentada de l'any 1794 i els nombrosos contactes comercials amb terres de parla catalana, tant el Principat com Mallorca o el País Valencià,<fnref n="9" /> contactes que es veuen constatats encara per l'existència d'un *Vocabulari català-maltès* atribuït al Marquès de Sentmenat, elaborat a la meitat del segle XVIII, i que ha publicat, en una data recent, Alexandre Queraltó (2003).

Els intercanvis catalanomaltesos es posen en evidència també per alguns trets de la grafia, força allunyada de la itàlica (com l'ús de x, per exemple, ja existent en el primer document en maltès del segle XV).<fnref n="10" /> Exemples de grafies malteses actuals amb l'ús de x en serien mots com baxx, boxla, faxxa, flixkun, xlokk, etc.

## 5.3. Les influències mútues en el lèxic

Finalment, convé remarcar el bagatge lexical de manlleus compartits entre l'àrea occitanocatalana i el maltès, com a expressió dels contactes que s'han anat desenvolupant al llarg de la història a la Mediterrània occidental. Es tracta de manlleus provinents principalment de la romanització i de l'arabització, i també del contacte amb la llengua grega en èpoques diverses. Serien exemples d'aquest bagatge comú mots com berquqa (albercoc, oc. abricòt), denfil (dofí, oc. dalfin), dwana, emikranja (migranya, oc. migrana), ereżija (heretgia, oc. eretgia), eroj (heroí, oc. eròi), fellus (pollastre, oc. polastre,ulet), forn, frar (febrer, oc. febrièr), ġibs (guix, algeps; oc. gip), għarbiel (garbell, oc. crivèl), għorfa (golfa), jannar (gener, oc. genièr), mitraħ (matalaf, matalàs; ar. maṭraḥ), miskin (oc. mesquin, cat. mesquí), qatran (oc. quitran, cat. quitrà; ar. qaṭran), qattus (gat), qmis (cat. camís), qoton (oc. coton, cat. cotó), sapun (oc. sabon, cat. sabó), tanbur (tambor), tarzna (drassana), tebut (cat. taüt, oc. ataüt), zokkor (sucre), zunnarija, zfunnarija (cat. safanòria, 'pastanaga'), żafir (safir), żagħfran (oc. safran, cat. safrà), etc.

<footnote n="9">⁹ Sobre aquests contactes, vegeu els documents recollits a les actes del *I Coloquio Internacional Hispano-Maltés de Historia* tingut a La Valeta els dies 7-22 de maig del 1990.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Remetem al conegut poema *Il Cantilena* (Brincat 2003: 167), que recull, entre d'altres, grafies de mots maltesos com *xideu*, *mectatilix*, *haliex*, *xibir*, etc.</footnote>
Alguns mots compartits revelen un itinerari complex. Com *fellus*, que ha arribat al maltès provinent del llatí *pullus*, després de passar per l'amazic i l'àrab nord-africà. O els mots *forn, frar, jannar, qattus*, que són llatinismes però que poden haver estat transmesos al maltès per la intermediació de l'àrab.

L'existència d'un nombre important de mots comuns (als quals hauríem d'afegir les denominacions dels vents [lvant (levant, llevant), xlokk (xaloc, eissalòc), lvić (llebeig, labech), garbin (garbin, garbí), punent (ponent), majistral (mestral, maestral; oc. mistral, magistral), tramuntana (tramuntana, oc. tra(s)montana), gregal, grigal (gregal), etc.], mostra una relació intensa que reforça la plausibilitat d'una influència reflectida per la transmissió de diferents elements lingüístics d'origen occitanocatalà com els que hem exposat al punt 5.1.2 d'aquest treball.

Els elements aportats en aquesta comunicació mostren, doncs, de manera general que, per a l'estudi dels intercanvis lingüístics a la Mediterrània occidental, les influències occitanocatalanes no poden ser menystingudes.

Referències bibliogràfiques

ALIBERT, Louis (1993 [1966]): *Dictionnaire occitan-français d'après les parlers langue-dociens*. Tolosa: IEO.

ALZINA, Pere (2011): «La influència de la llengua catalana en els noms d'ocell maltesos». *Terminàlia*, 4, p. 19-24. Publicació electrònica. Disponible a: http://revistes.iec.cat/index.php/Terminalia/article/download/58664/58819

AQUILINA, Joseph (2006): *Concise Maltese-English / English-Maltese Dictionary*. Santa Venera (Malta): Midsea Books. Revisió de Nicholas Vassallo i Karl Coleiro. 50.000 entrades.

BADIA, Ignasi (2004a): «El rei malalt i l'estilet o notes sobre les relacions entre el maltès i el català». *Quaderns. Revista de traducció*, 11, p.117-125.

BADIA, Ignasi (2004b): «A view of the linguistic situation in Malta». *Noves SL. Revista de sociolingüística*, Primavera-estiu 2004, 8 p. Publicació electrònica. Disponible a: http://www.gencat.cat/llengua/noves/noves/hm04primavera-estiu/docs/a_badia.pdf

BAGLIONI, Daniele (2011): «Italian loanwords in Maltese and the vocabulary of “Levant Italian”». *III Conference on Maltese Linguistics*. Publicació electrònica. Disponible a: http://www.um.edu.mt/__data/assets/pdf_file/0004/123988/daniele.baglioni.pdf

BALAGUER, Claudi; POJADA, Patrici (2005): *Diccionari català-occità / occitan-catalan*, Barcelona: Llibres de l'Índex.

BARBATO, Marcello (2000): «Catalanismi nel napoletano quattrocentesco». *Medioevo Romanzo*, 24, p. 385-417.

BATTISTI, Carlo; ALESSIO, Giovanni (1950-1957): *Dizionario Etimologico Italiano*. 5 vol. Florència: Barbera.
BORG, Alexander (1996): «On some Mediterranean Influences on the Lexicon of Maltese». In: LÜDTKE, Jens (ed.): *Romania Arabica*. Tübingen: Gunter Narr Verlag.

BRESC, Henri (1996): «Les Gascons en Sicile (1392-1460)». In: MELONI, Maria Grazia; SCHENA, Olivetta (ed.): *XIV Congresso di Storia della Corona d'Aragona*. Sàsser: Carlo Delfino Editore, p. 165-186.

BRINCAT, Giuseppe (2003): *Malta. Una Storia Linguistica*. Udine: Università degli Studi di Udine.

BRINCAT, Joseph M. (2001): «The language of the Knights. Legislation, administration and diplomacy in a multilingual State (14th - 16th centuries)». In: KURBALIJA, Jovan; SLAVIK, Hannah (ed.): *Language and Diplomacy*. Malta: DiploProjects; University of Malta, p. 261-279.

CANTALAUSA, Joan (2003): *Diccionari general occitan a partir dels parlars lengadocians*. Milhau: Edicions Cultura d'Òc.

CASTELLANOS, Carles (2007): «La lingua franca, una revolució lingüística mediterrània amb empremta catalana». Comunicació presentada al *XII Col·loqui Internacional de la NACS*. Halifax, Nova Escòcia, Canadà; 11-13 de maig de 2007. Disponible a: http://www.uab.es/Document/439/403/castellanos_linguafranca2007.pdf

CIFOLETTI, Guido (1980): *Il "Dictionnaire de la langue franque"*. Pàdua: CLESP. Edició del Dictionnaire de la langue franque ou petit mauresque, suivi de quelques dialogues familiers et d'un vocabulaire des mots arabes les plus usuels; à l'usage des Français en Afrique*. Marsella: Typographie de Feissat aîné et Demonchy, imprimeurs (1830).

COROMINES, Joan (1970): *El que s'ha de saber de la llengua catalana*. Palma de Mallorca: Raixa. 4a. ed.

CORRÉ, Alan D. (2005): *A Glossary of the Lingua Franca (fifth edition)*. Publicació electrònica. Disponible a: https://pantherfile.uwm.edu/corre/www/franca/go.html

DCVB = ALCOVER, Antoni M.; MOLL, Francesc de B. (1985 [1930-1962]): *Diccionari català-valencià-balear*. 10 vol. Palma de Mallorca: Moll.

DUCLOS, Jeanne; MASSA, Charles-André; MONNERET, Jean; PLEVEN, Yves (avec la collaboration de G-P. CONESA) (1992): *Le Pataouète. Dictionnaire de la langue populaire d'Algérie et d'Afrique du Nord*. Calvisson: Éditions Jacques Gandini.

DUFOURCQ, Charles-Emmanuel (1975): *La Vie quotidienne dans les ports méditerranéens au Moyen Âge (Provence-Languedoc-Catalogne)*. París: Hachette.

FIORINI, Stanley (1990): «Relaciones catalano-maltesas en la Baja Edad Media. Una aproximación a partir de los archivos malteses». *Actas del I Coloquio internacional Hispano-Maltés de Historia* (La Valeta, 7-22 maig 1990). [Madrid]: Ministerio de Asuntos Exteriores, p. 1-28.

FOLTYS, Christian (1984): «Die Belege der Lingua Franca». *Neue Romania*, 1, p. 1-37. [Traduïda per HUNZINGER, Sybille, revisada i editada per CASTELLANOS, Carles (2006): *La Lingua Franca. Consideracions crítiques*. Girona: Edicions a Petició].
HAYES, John L. (2001): «The Integration of romance vocabulary in Maltese». *Romance Philology*, 54, p. 393-405.

HULL, Geoffrey (1993): *The Malta Language Question. A Case History in Cultural Imperialism*. Malta: Said International.

INGRASSIA, Giorgia; BLASCO FERRER, Eduardo (2009): *Storia della lingua sarda*. Càller: CUEC.

LAUX, Christian (1997): *Dictionnaire français-occitan (languedocien central)*. Puèglau-renç: IEO Tarn.

LAUX, Christian (2001): *Dictionnaire occitan-français (languedocien)*. Puèglaurenç: IEO Tarn.

LAVALADE, Yves (2001): *La Langue maltaise et la Romanité*. Puèglaurenç: IEO.

MARFANY, Marta (1999): «L'últim català colonial: els emigrants menorquins a Algèria durant els segles XIX i XX». *Llengua i Literatura*, 10, p. 73-90.

MAZZELLA, Léon (2010): *Le Parler pied-noir*. París: Rivages.

MISTRAL, Frederic (1879-1886): *Lou Tresor dóu Felibrige ou Dictionnaire provençal-français embrassant tous les dialectes de la langue d'oc moderne*. Ais de Provença: Remondet-Aubin. Edició facsímil de 2005, Rafèla: Marcel Petit culture provençale et méridionale. 2 vol.

QUERALTÓ, Alexandre (2003): *Un vocabulari català-maltès manuscrit del s. XVIII*. Edició, transcripció i estudi. Barcelona: PPU. Obra atribuïda al Marquès de Sentmenat i redactada pels volts de l'any 1740.

SCHUCHARDT, Hugo (1909): *Die Lingua franca*. Versió anglesa de Glenn G. Gilbert, «The lingua franca», recollida a: SCHUCHARDT, Hugo (1980): *Pidgin and creole languages*. Londres; Nova York: CUP, p. 65-88.

SOLDEVILA, Ferran (1968): *Què cal saber de Catalunya?*. Barcelona: Club Editor.

VANHOVE, Martine (2007): *Migrations in the Maltese Islands: a linguistic melting pot*. La Valeta: Llacan; INALCO; CNRS.

VARVARO, Alberto (1974): «Prima ricognizione dei catalanismi nel dialetto siciliano». *Medioevo Romanzo*, 1, p. 86-110.

VARVARO, Alberto (1993): «Catalanismes en el dialecte sicilià». In: GIUNTA, Francesco et alii (ed.): *Els catalans a Sicília*. Barcelona: Generalitat de Catalunya, p. 177-187.

VAVASSORI, Bernard (1999): *Petit précis de parler méridional*. Portèth de Garona: Loubatières.
VENTURINI, Alain (1996): «Les États Angevins et la conquête aragonaise de la Sardaigne: les réactions des Provençaux (1323-1382)» In: MELONI, Maria Grazia; SCHENA, Olivetta (ed.): *XIV Congresso di Storia della Corona d'Aragona*. Sàsser: Carlo Delfino Editore, p. 745-756.

VERDAGUER, Jacint (1883): *Excursions i viatges*. Barcelona: Barcino. Edició de 1991-1992.

WAGNER, Max Leopold (1997): *La lingua sarda. Storia, spirito e forma*. Nùgoro: Ilisso.

WETTINGER, Godfrey (1993): «Plurilinguism and cultural change in medieval Malta». *Mediterranean Language Review*, 6-7, p. 144-160.
Eth gascon parlat ena Vath d'Aura
en permèr tèrç deth sègle XX
selont eths obratges
de Saroïhandy (1910, 1912)
e Cremona (1948-1954)

Juan Carlos BUENO CHUECA
Xavier TOMÁS ARIAS
Societat de Linguistica Aragonesa

# 1. Presentacion

Eth gascon dera Vath d'Aura qu'esté estudiat per Jean-Joseph Saroïhandy en dues visites hèites en seteme de 1910 e 1912. Eths quadèrns de camp d'aqueres enquèstes que se tròben ena Universitat Bordèu - Montanha, dab era arrèsta deth hons d'aqueth gigant deth tribalh dera dialectologia pirenenca. Bèth temps despuish, entre 1948 e 1954, un aute cercaire deth gascon bigordan, er anglés d'ascendéncia italiana Joseph Cremona, que hèva dus auti viatges tara Vath d'Aura qu'avèvan de constituir eth materiau dera sua tèsi doctorau presentada ena Universitat de Londres en 1956 (The Dialect of the Vallée d'Aure). Per malastre, cap deths dus obratges non son estats publicats encara. Dens eth present estudi hèm ua analisi diacronica prenent eths dus tribalhs que ns'ensenhan uei quins son estats eths cambiaments ena lenga dera vath en permèr tèrç deth sègle XX. Que ns'arrestaram tanben, fin finau, en bères afinitats existentes dab er aragonés dera vath de Bielsa, cada còp mes en camin de desaparéisher, ua vath ligada per relacions de comèrci e personaus pendent sègles dab era vedina vath bigordana.

# 2. Un brèva descripcion deth gascon d'Aura

Eths dus quadèrns que Saroïhandy consagrèc ara Vath d'Aura qu'an, per arrepòrt ar obratge de Cremona, era valor de pausar un sarròt d'exemples, de frases, que trobam pas en autor anglés, qui non en da guaire. Mès er obratge de Cremona qu'ei, evidentament, un estudi gramaticau complet. Fin finau, toti dus se completen, qu'ei a díder que supausen dus talhs sincronics fòrça importants entara coneishença deth gascon bigordan de montanha.

A seguir, que haram ua brèva descripcion deres caracteristiques deth gascon parlat ena Vath d'Aura en tot gahant eths materiaus deths dus autors. Dens toti eths exemples, que respectaram era grafia qu'empleguen e que seguiram er orde cronologic. En permèr lòc que daram ua seleccion deths elements de Jean-Joseph Saroïhandy, amassats en dus quadèrns on escriguec eres enquèstes de seteme de 1910 e 1912. Après, que passaram a véder era seleccion dera tèsi de Joseph Cremona,
obratge nascut deres enquèstes hèites pendent eths sués cinc viatges, en periòde de
1948 a 1954: entre decembre de 1948 e gèr de 1949, en seteme de 1949, en seteme de
1950, entre març e abriu de 1953 e en seteme de 1954.

## 2.1. Fonetica

En consonantisme, eth fenomèn mes caracteristic deth parlar dera Vath d'Aura qu'ei eth passatge, en toti eths casi, de /z/ intervocalic a /d/. Que'n trobam en Saroïhandy un pialèr d'exemples. Atau, en quadèrn G4: *ep parc dera maidú*; *era gleida*; *qu'e per tot era madesa cauda* (chose); *era cudina*; *no us ac cau pas dide*; *que'm harie pladé de trawesá ü bosc*; *nudauti*; *que m'en voi enta cada*. Mès que trobam tanben bèth cas dab eth passatge contrari, on /d/ ven /z/: *Burtumiewa Sala, veusa de Bernat Mascarú...*

Trobam tanben era tipica sonorizacion d'oclusiva après nasau (coma enes parles aragoneses centraus, mès pas en Bielsa): **cundá**. Que i a bèth cas de manteniment dera oclusiva sorda intervocalica: *aiga de vita*.

Saroïhandy s'interèsse per quauques formes verbaus que consèrven era consonanta etimologica latina: *N'at credes pas*; *N'at vedes pas*.

En vocalisme qu'apareish especiaument soslinhada era protèsi tipica gascona devant -r-: *Ara que vus arremetet ena maidú*; *Eres arrames dets arbes*; *Qu'en arrecebiewe ua tot dia*.

Per çò qui ei de Cremona, era meitat dera tèsi qu'ei consagrada ara fonologia. Eres caracteristiques generaus deth gascon apareishen fòrça documentades, en seleccionam sonque quauques ues. Coma eth passatge de -ll- a -r-, qu'ei present dempuish eth començament en estudi de Cremona (1956: 17): *pu'reat m. «coq» (*PULLITTU), pur'reat m. «poireau» (*PORRITTU*). Er anglés qu'obsèrve eth fenomèn mes locau deth passatge de -s- intervocalic a -d- en gascon aurés: *kado f. «maison» (CASA), kawdo f. «chose, cause» (CAUSA) (Cremona 1956: 11). D'aqueste element en parla mes en punt 197 (Cremona 1956: 169-170), dab mes exemples: *brado f. «morceau de braise» (*BRASA*); *grido* adjf. «grise», *bido f. «bise»* (Fr. BISE); *pe'da* v. «peser» (*PESARE*); *me'dyro* f. «mesure» (*MESURA*); *gu'da* v. «oser» (*AUSARE*); *Trame'dajges* top. «Tramezaygues» (INTER AMBAS AQUAS), etc.

Tanben en vocalisme, i a eth fenomèn generau dera protèsi de a- devant -r: *arra'bot* m. «rabot», *arra'ja-s* v. «se chauffer au soleil» (*AD RADIARE SE*); *arres'punso* f. «réponse»; *arreti'ra* v. «retirer» (Cremona 1956: 15-18). Que consagre ad aqueste tèma eth paragraf 157 (Cremona 1956: 131) e tanben eth paragraf 171 (Cremona 1956: 143). Çò de madeish cau díder dera vocalizacion gascona de -l- intervocalic: *seu* m. «ciel» (CAELU), *jeu* m. «gel» (GELU), *meu* m. «miel» (MEL). Era -r finau que ditz que «is generally retainde in monosyllables», *koor* m. «coeur» (COR), *sor* f. «soeur» (SOROR), *kwer* m. «cuir» (CORIU), *jer* adv. «hier» (HERI)... (Cremona 1956: 145).

Ua deres principaus diferéncies fonetiques que constate Cremona per arrepòrt ara vedina vath de Loron que son eths diftongs dab un w- iniciau, Cremona nòte: «A similar treatment is found in the neighbouring valley of Luchon» (Cremona 1956: 136). Quauqui exemples d'aqueth emplec en Aura son: *gwei* m. «oeil» (OCULU) – qu'en aragonés da *uello*–, *gweu* m. «oeuf» (*OVU*), *gweia* f. «brebis» (OVICULA) –qu'en aragonés da *uella*– e *gwo* num. «une» (UNA) (Cremona 1956: 136).

Tanben trobam bèth cas de conservacion dera consonanta etimologica latina: *bede* v. «voir» (*VIDÈRE*, per VIDÈRE) (Cremona 1956: 21).
## 2.2. Morfosintaxi

### 2.2.1. Er article

Saroïhandy transcriu diferents allomòrfes der article. Atau, enes formes de singular, er article masculin qu'a aquestes variants; devant consonanta que nòte eths allofòns que segueishen: *eb bestiamen, ec cudé, et dalh, ep parc, e* devant vocau *er iwer, et arrastet*. Era forma femenina pirinenca que presenta mes unitat: *era gleida, era mailha, Era Pena Mala*. Que pausa tanben exemples après preposicion: *ep parc dera maidú; era cingla dera saumeta; que soi nescut ena fruntiera d'Alemanha; qu'anaram enta'ra missa*. Quant ara forma deth plural, nòte tanben era masculina, *tuti etz omes, enta es Saucets*, e era femenina, *can entenerei a sunó eres campones*.

Eth paradigma d'articles que Cremona documente en Aura qu'ei, en masculin singular, *est* devant consonanta, *er* devant vocau, pl. *ets*. En femenin: sg. *era*, pl. *eres*. Quauqui exemples: *et tu'pi, et sen'de*. Sovent *ets* qu'ei assimilat a *es o ef: es sen'de* «le sentier», *ef f:i'bau* «le cheval», etc. (Cremona 1956: 307). Après Cremona (1956: 308) horneish que:

> Before most consonants (p, b, d, k, g, f, m, n, l and l̥), the t of est is assimilated to the following consonant, producing the variantes *ep, eb, ed*, etc; thus we have: *ep peka'du* m. «le pécheur» (PECCATORE); *eb bu'rit* m. «le bouillon» (BULLITU), *ed dar'rɛ* m. «le dernier» (*DE RETRARIU*); *ek ka'fe* m. «le café» (Fr. or Prov. CAFE); *eg gri'lʌu* m. «le grillon» (from GRYLLU); *ef frunt* m. «le front» (FRONTE); *en ne'but* m. «le neveu» (NEPOTE); *el 'linde* m. «le ligne» (Fr. LINGE); *eɪ lɛwte* m. «le levain» (LEVITU).

Devant *h* «on the other hand, progressive assimilation replaces this *h-* by *t*: *et-twek (hwek)* m. "le feu" (FOCU)», etc. Finaument, devant *w-* er article masculin sg. selont Cremona «Throught the Vallé d'Aure proper and in the upper region of the Neste basin, the form is *eru: eru weɪ* m. "l'oeil" (OCULU)». Ena Vath de Loron, era forma qu'ei *eg: eg gwek* (Cremona 1956: 309). Er article *er*, qu'ei era forma devant ua vocau, presente era varianta *ed* ena vath dera Nèsta: «*ed ezla'jet* m. "le fléau" (FLAGELLU)» (Cremona 1956: 310). Quant ares variantes que presente eth masculin plurau, Cremona consigne, entre d'autes, era variant *edz* devant vocau: «*edz 'usis* m. pl. "les ours" (URSU)». Er article femenin plurau qu'ei *eres*, mès qu'a ua forma mes anciana, coïncidenta dab era masculina, qu'ei *es*: «*es kam'pones* f. pl. "les cloches" (CAMPANA); *es 'komes* f. pl. "les jambes" (CAM-BA); *es ser'bentes*, f. pl. "l'étrier d'une crémaillère" (from SERVIRE)» (Cremona 1956: 311).

Quant ares formes contractes, aqueres dab era preposicion *a* que son: *at, ar, ats, ads, as, az, ara, ares*. Dab era preposicion *de* que son: *det, der, dets, dedz, des, dez, dera, deres*. Dab era preposicion *per*, que son aquestes: *pet, per, pets*, etc.; *pera, peres*. Dab en que son: *(en)tat, (en)tar, (en)tats*, etc.; *(en)tara, (en)tares*. Dab era conjuncion *dab*: *dabbet, dabber, dabbets*, etc.; *dabbera, dabberes*. E, fin finau, dab era conjoncion *e*, Cremona tròbe aquestes autes: *e:t, e:r, e:ts*, etc.; *e:ra, e:res*. Aquestes formes dera Vath d'Aura, derivades respectivament deth latin ILLU, ILLOS, ILLA, ILLAS qu'an formes alternatives ena plana que, a còps, poden èster escotades enes gents d'Aura, que son: *lu, l', lus, la, l', las*, originades deth latin ILLE (Cremona 1956: 313).

### 2.2.2. Eth plurau

Qu'apareishen en Cremona *eres* formes de plurau en determinants e participis shens eth morfèma -s, coma en Comenge e Aran, que tanben se tròben en eths quadèrns de
Saroïhandy, que i hè especiau atencion: *que les embarrom tuti es sés; tuti es dies; tuti es noms; no sun pas pru grassi, ets interesi; será tampis per eri; can siam murti; Qu'i sun entradi!* Mès que tanben trobam formes dab -is: *Ets autis; Autis ubjets.*

Cremona classifique eres divèrses faiçons de hèr eth plurau ena Vath d'Aura, eths noms e adjectius acabats en ua vocau que non sia -o, que hèn eth plurau en -s: «ome: omes m. "hommes", wueu: wueus m. "oeufs", es'pi: es'pis m. "aubépines"»; aqueri que acaben en -o (-a) que hèn eth plurau en -es: «bako: bakes f. "vaches", koko: kokes f. "gâteaux"» (Cremona 1956: 319). Eths noms acabats en ua sibilanta (-s, -ts, -f') que prenen ua -i en plurau se son masculins: osis, pesis, u'tisis, putsis, etc.

### 2.2.3. Eth genre

Cremona informe que quauqui neutres latins son femenins, coma arribe en castelhan e aragonés. Atau, qu'ei eth cas de *leit* (LACTE), *'sau* (SALE), *meu* (MEL); mès *sank* (SANGUE) que pot èster masculin e femenin (Cremona 1956: 326).

### 2.2.4. Eths numeraus

En quadèrn G4 de Saroïhandy que trobam aquesti cardinaus: *un/ua, dus/duas, tres, cinc, sies, wuet, nou, dotze, trenta, caranta, suasanta, septanta, cuatevins, cuatevin dets.*

Cremona que da tota era sèria de numeraus, entre eri sies e weit, que son formes que tanben trobam ena vath de Benasc (Aragon). Eth madeish Saroïhandy ac hèva abans que Cremona, que tanben da era forma analogica deth francés èta 80: *kwate'bins;* e tanben èta 70: *swa'sonto'detse.* Mès que ns'informa deres formes arcaïques *ot'tanto e set'tanto* (Cremona 1956: 378). Tanben son d'interès era formacion deths centenats: 220, *unze'bint; 240, dudze'bint;* o 355, *tres'seəns* (Cremona 1956: 332). Deths ordinaus, que cau soslinhar era influéncia deth francés en *trwa'zjeme e ka'trjeme*. (Cremona 1956: 333).

### 2.2.5. Eths dias e eths mesi

En Saroïhandy que'n trobam aquesti en quadèrn G4: *dimecres, dimors, didjaus, dimenye; zavié, herewé, mors, abrieu, moi, ül, ülhet, ost, seteme, octobre, nuvembre, decembre.* Cremona mos da: *dilys, dimors, dimècres, didjaus, dives, disatte e dimenye; zavié, herewe, mors, abrieu, moi, (j)yl, yået, aust, seteme, octobre, nubembre, decembre.*

### 2.2.6. Eths pronoms personaus

En Saroïhandy (G4) qu'ei de facil trobar quauqui pronoms e combinasons pronominaus entre eres frases: *metet-les vus;* a mi que no'm harie pas brica de goi; *Qu'a'us harie mes goi;* Aquesta que lei het aluncá; Ara que vus arremetet ena maidú; será tampis per eri; *N'ac sabes pas; n'at cuneses pas.*

Mès qu'ei en Cremona on trobam tot eth paradigma pronominau: ju, nus, ty, bus, eåt, iris, ero, eres; me, te, -l-, lu, -u, la, lo, i, ne. Exemples: ju ke sabi «moi, je sais»; nu'dawti(s) «nous»; per ty «pour toi»; ta bu'dawti «pour vous»; per eåt «pour lui»; en'ta iri «à eux»; en'ta 'ero «pour elle»; k-om ad-'deu he «on doit le faire»; di'gam-me «dites-moi»; da-m «donne-mois»; ke n'swenen «on m'appelle»; nu les te pu'djewes esplin'ga... «ne pouvais-tu te les épingler...»; ki buz a'pere? «qui vous apelle?»; da-l-ok «donne-lui» (Cremona 1956: 338-340). E deths derivats d'IBI e INDE: *ke j a'jewe y kop* «il y avait
une fois»; *ke n-j a pru* «il en a assez»; *a un ne soi?* «où en suis-je?»; *a'no-se-n* «s'en aller»; *aka'ben-ne!* «finissons-en !» (Cremona 1956: 344-345).

### 2.2.7. Eths demostratius

Saroïhandy en da quauqui uns: *En aquesta borda*. Mès eth quadre sancèr que se tròbe en Cremona. Eths de permèr tèrmi: *a'keste, a'kesti(s), a'kesto, a'kestes*; eths de segond: *a'keət, a'kets o a'kiri(s), a'kero, a'keres* (Cremona 1956: 346-347). E eres formes neutres: *a'so, a'kro e so* (Cremona 1956: 348).

### 2.2.8. Eths possessius

En Cremona qu'apareish eth paradigma complet. En masculin: *em mje, ez mjes, et twe, es twes, et swe, es swes, en 'nuste, ez 'nusti(s), eb'boste, ez 'bosti(s), el lur, ez lurs*. En femenin: *era mjo, erez mjes, era two, eres twes, era swo, eres swes, era 'nusto, eres 'nustes, era 'bosto, erez 'bostes, era lur, erez lures* (Cremona 1956: 350). I a un nombre de variantes fonetiques que Cremona nòte: *en me per em mje, ez mes per ez mjes e erez mes per erez mjes*; e et sy per et swe (Cremona 1956: 351). Era rèsta deth paradigma qu'ei: *mun, mus, ma, mes, tun, tus, ta, tes, sun, sa, sus, sa, ses* (Cremona 1956: 352).

### 2.2.9. Eths indefinits

Entre eths que Cremona (1956: 355) consigne, que soslinharam er indefinit determinant *kawke, kawkis, kawko, kawkes*, que presente un cèrt paralellisme dab er aragonés deres vaths de Bielsa e Gistau, on existeish *qualque, qualques*. Mès aquiu, a diferéncia deth gascon, qu'ei invariable en genre. Quant aths pronoms hèits dab aqueste lexèma, que son *kaw'kys* «quelqu'un» e *kawkar're* «quelque chose». Que cau tanben arremarcar er advèrbi *kawky'lɔk* «quelque part».

### 2.2.10. Eths vèrbes

Eres formes verbaus que presenten ua seqüéncia -[sk]- que son especiaument notades per Saroïhandy: *Nu currescat pas tant; Tan que puscas; can pusques (pudesques); can lu veyescam (veiguescam)*. Mès que tanben nòte *can lu veigam; en cas que nu turnescat; Can arribescam en bosc que sera net*. D'un aute costat, qu'apareishen totun formes de vèrbes en -ir shens increment: *Que batia; Que surtia*.

Tanben i a quauqui exemples d'imperfèit d'indicatiu: *nu pudiewe pas*; *n'at sabiewe pas*, que, coma ei plan sabut, tanben se da en aragonés e enes parles catalano-ribagorçanes.

Quant a Cremona, er estudi dera conjugason verbau qu'ei fòrça ample, e ne daram sonque eths elements mes interessants. Après dar eras conjugasons verbaus, que hè era comparason deres fòrmes verbaus d'Aura que son divergentes dab eres comunes occitanes e catalanes. Atau, per exemple, en Aura: SEDERE > 'sede, VIDERE > 'bede, JACERE > 'jade, PLACERE > 'plade, CADERE > 'kaje... En present d'indicatiu, era conjugason III que presente un increment en singular e ena darrèra de plurau: afen-'iʃ-i, afen-'es-ef, afen-'e(t)f, afin-'im, afin-it, afen-'ef-en. En imperfèit d'indicatiu, qu'ei caracteristica eth -w- intervocalic dera zòna, on era rèsta de gascon hè un son bilabiau: kant-'awi, kant-'awes, kant-'awe...; ben-'jewi, benj-'jewes, ben-'jewe...; drum-'jewi, drum-'jewes, drum-'jewe...
En eths dos autors qu'apareish er infinitiu *dar*, coma en aragonés, en castelhan e en portugués, e non pas *balhar*.

### 2.2.11. Eths advèrbis

En Saroïhandy que trobam quauqui advèrbis comuns ena lenga dera zòna: ara, encara, brica, guaire, ací, mes, sonque, dempús, tanpòc... Eths advèrbis qu'apareishen en Cremona son tanben eths comuns en gascon: pla, meíu, mau, 'piri, ta'be, ta'pok, a'tau, di'êu, biste... Mès que cau soslinhar er emplec de francismes coma 'memo «même» e syr'tut «surtout» ath lòc deths gascons madeish e sustot (Cremona 1956: 410). I a un pialèr de locucions adverbiaus modaus, coma a bar'rejo «pêle-mêle», de kap en sys «sens dessus-dessous», de tra'wës «de travers», de de'mës «à l'envers», ad-dreàt «à l'endroit», a sakama'la «à califourchons» (Cremona 1956: 411). Deths advèrbis de temps, que parlaram après, enes afinitats dab Bielsa, dera especiau particularitat locau de maitin. Tanben i a parallelisme entre eth gascon ala'be(t)s «alors» e l'aragonés de Bielsa alavez, qu'ei emplegat tanben en dialècte de Ribagòrça e d'auti endrets centroorientaus der aragonés, atau coma -encara que fòrça mens- su'wen «souvent» (arag. rib. sovent). Un aute parallelisme dab era parla belsetana qu'ei era locucion adverbiau temporau de ka'mi «tout de suite» (arag. de camin) o er advèrbi de quantitat 'wajre (arag. guaire, cat. arag. guaire).

### 2.2.12. Eres preposicions

Cremona transcriu diferentes preposicions: a «à»; en'ta/ta «à, pour, en, chez»; da qu'ei problabla coma varianta de en'ta «à»; en «en, dans, à»; de «de»; per «par, pour»; dap «avec»; 'sentse/'sentso «sans»; sys «sur»; de'bat «sous»; a'wont «avant»; ar're «arrière»; 'kuntro «contre»; 'entre «entre»; 'horo «hors»; 'dinko/en'to, dilhèu d'un *en'kjo/ento'sa «jusqu'à»; se'lunt «selon»; de kap a «vers»; ak-kus'tat de «à côté de»; am-'mei de «au milieu de»; en entre'mei de «entre»; at-tra'wës de «à travers»; el-lun de «le long de»; ak-kad-de «au bout de»; al-lod-de «au lieu de».

### 2.2.13. Eres conjoncions

En Cremona que'n trobam ua tièra: e «et», ni «ni», u «ou», ke «que», 'kumo «comme», 'tawmo «tel que», mës «mais», se «si», pur'tont «pourtant», se'nu «sinon», dujik «donc», pre'mu (ke) «parce que», per so ke «parce que», pen'dej ke/tan'dis ke «tandis que», 'pyske «puisque», mez 'dawit de «plutôt que de», ento'sa ke «jusqu'à ce que» (*INTA AD ECCE AD QUOD), sujke/suj'ket «sauf, excepté».

### 2.2.14. Autes consideracions

A còps, Saroïhandy que hè comparasons deres diferéncies dab eres solucions dera parla d'un aute vilatge: en Barrouse prats, trubats, blats, era maisú. Tanben trobam bèra reduplicacion intensiva verbau, fòrça comuna en lenga d'òc, mès tanben en aragonés e catalan: *E butia que butiarás*.
çò de madeish qu'en gascon. Era rèsta deth domeni linguistic qu'emplegue *manyana*; sonque quauqui vilatges dera zòna mes orientau, ena Ribagòrça, que coneishen era varianta *deman*; qu'ei atau en Jusseu e Torres (Quintana 1993: 296). Qu'ei evident qu'aqueth parallelisme de categories gramaticaus entre dues vaths vedines s'explique peths seculars contactes comerciaus e sociaus. Aqueth emplec s'ei dilhèu transmés de Bielsa entà Aura, e ena vath aragonesa era dobla valor de *maitin* que serie deguda a ua analogia dab eth castilhan, lenga que, coma ei sabut, emplegue *mañana* coma substantiu e coma advèrbi.

### 3.4. *se/se* (conjoncion)

En gascon qu'ei normau pertot er emplec d'aquera conjoncion condicionau, que Saroïhandy tanben nòte, per exemple eth 9 de seteme de 1012 en quadèrn G4: *se m'ayewes suot, qu'ac ariei entenüt*. Er aragonés belsetan qu'ei era sola varietat aragonesa on encara s'emplegue aquera conjoncion. Apareish documentada en Badia (1950: 167): *no sé se pleverá*.

### 3.5. *sonque/soque*

Eth dissabte 11 de seteme de 1912, Saroïhandy nòte: *Tuti que son vieus, sonque tu e yo qu'en ei tres vins quinze*. Cremona que transcriu aquesta conjoncion adversativa dab dues variantes: «'sunke, sun'ket "sauf, excepte" (SI NON QUOD)» (Cremona 1956: 424). Ena vath de Bielsa, e en d'autes com era de Gistau, i trobam era variant aragonesa *soque*. Non apareish en Badia, mès ei estada documentada mes tard per Lozano-Saludas (2005: 151), dab eres variantes *soque/so co (que)*. Era permèra qu'introduseish en aquera vath ua proposicion adversativa quan era principau ei negativa; era auta quan era proposicion principau non ei negativa.

## Conclusions

Après ua premèra lectura constatam que i a pas grans cambiaments ena parla auresa deth punt de vista deths elements que la caracterizen. Deth costat sociolingüistic, que semble aver perdut elements e nombre de locutors solament après eres annades 50-60. Que cau díder qu'ei ben diferent era situacion sociolingüistica dera vedina vath de Bielsa, on er abandon dera vath, coma consequéncia dera guèrra civila espanhòla, esté dramatic e determinant entara posteriora recuperacion dera parla, qu'esté damnada de faiçon irreversibla e que perdec definitivament fòrça usatge sociau dinc a arribar ar estat terminau actuau.

## Bibliografia

* BADIA MARGARIT, Antonio (1950): *El habla del valle de Bielsa*. Barcelona: CSIC.

* CREMONA, Joseph (1956): *The Dialect of the Vallée d'Aure*. Londres: Universitat de Londres. Tèsi inedita.
LOZANO, Chabier; SALUDAS, Ángel Luis (2005): *Aspectos morfosintácticos del belsetán (aragonés del valle de Bielsa)*. Saragossa: Gara d'Edizions; Institución Fernando el Católico.

QUINTANA, Artur (1993): «Encara més capcirs: els parlars orientals de Sarró (Baixa Ribagorça Occidental)». *Estudis de Llengua i Literatura Catalanes*, 27 (Miscel·lània Jordi Carbonell, 6) p. 271-308.
# De cap a un nau atlàs lingüistic dera Val d'Aran

Aitor CARRERA
Universitat de Lhèida

## 1. Presentacion. Era arrecèrca dialectologica sus er occitan dera Val d'Aran

B'ei sabut de toti qu'er occitan dera Val d'Aran a hèt er objècte de nombroses arrecèrques lingüistiques. Ena seguida d'articles sus eth luishonés publicats ena *Revue des langues romanes*, Bernat Sarrieu (1902-1906) que mos balhèc ja informacions sus er occitan dera Val d'Aran. Un shinhau mès tard, er excursionista catalan Juli Soler i Santaló (1998 [1906]) que sauvèc ua petita seccion dera sua guida sus era Val d'Aran tà exposar un petit *Vocabulari del dialecte aranès* que compren quasi miei milèr de formes, que sigueren acompanhades d'ua *Toponomàstica de la Vall* a on i a quauqui toponims, mès tanben bèri detzenats de mots comuns que son utilizats coma generics enes nòms de lòc. Aqueth vocabulari de Soler i Santaló que siguec eth fonament que Schädel (1908) i bastic ath dessús er article sus era frontèra entre eth gascon e eth catalan, que lo cau tier, en mots de Coromines (1976: 28), per «el primer article filològic publicat sobre l'aranès». Quauqui ans mès tard, eth lingüista catalan Pere Barnils (1914) que gesquec un articlòt sus era fonetica de Canejan, e eth poèta aranés Jusèp Condò (1914) que publiquèc encara un aute vocabulari der occitan locau -que se tenguie mès que mès ena varietat de Salardú- en *Butlletí de Dialectologia Catalana*. Encara en 1914, eth lingüista catalan Antoni Griera que sortic eth prumèr des sòns trabalhs que prengueren en consideracion quauqui vilatges aranesi (Griera 1914), çò que ja mos permet d'auer quauques donades lexicaus apertientes a Canejan, Montcorbau (eth vilatge de Condò), Vielha e Salardú. En 1918 Vielha que se trobèc tanben en un aute trabalh deth madeish autor (Griera 1918), que mos aufririe mès tard un *Atlas lingüistic de Catalunya* (ALC, seguida der *Atlas linguistique de la France* de Gilliéron, ALF) a on i serien representats Bossòst e encara Vielha (Griera 1962-1964; maugrat qu'aqueth atlàs se comencèc de publicar en 1923), e un *Atlas lingüístic de la Vall d'Aran* (ALVA; Griera 1973) que i a dètz localitats araneses, e qu'ara ora d'ara ei encara -maugrat es nombroses deques; que i tornaram- eth solet atlàs que s'aucupe monograficaments dera Val d'Aran. Ath començament, un des punts der *Atlas linguistique de la Gascogne* (ALG; Séguy 1954-1973) que siguec Casau -a tocar de Vielha-, qu'a partir deth quatau volum siguec arremplaçat per Tredòs (punt 699SE), que s'i ajustèc Aubèrt (que venguec eth punt 699E).
Entre es trabalhs de referéncia sus er aranés, cau evidentaments evocar es publicacions de Joan Coromines (era sua tèsi: 1931; er article de 1976; eth sòn prumèr article scientific: 1925), e mès que mès eth gròs monografic *El parlar de la Vall d'Aran* (Coromines 1990), que des nòsti dies ei encara er obratge mès arremarcable sus er occitan que s'enten deçà de Pònt d'Arrei.<fnref n="1" /> Mès es trabalhs que mos balhen informacions sus er aranés que son fòrça mès nombrosi, e fòrça diuèrsi. Se mos cau dreçar un inventari des produccions que mos apòrten donades dialectologiques potenciaus, que veiram còp sec que i a de tot. Trabalhs sus eth lexic especific d'un domeni dera vida o des tasques o referents tradicionaus, que se pòrten estrictaments sus er aranés (Bernhard 1988; Séguy 1948; parciauments Fossat 1969) o amplaments sus un espaci gascon fòrça mès gran a on era Val d'Aran ei representada per bèri punts (Schmitt 1934; Séguy 1953; Fossat 1971). Que i a tanben trabalhs de referéncia sus eth gascon qu'includissen donades irregulares sus bèth vilatge aranés (Canejan, en Rohlfs 1977), estudis mès o mens antropologics que tòquen en partida er occitan aranés (Heyns 1938) o encara analisis especifiques des donades arremassades en trabalhs anteriors (Guiter 1978; o Allières 1970: toti dus que prenen donades der ALG), en passant per estudis que s'aucupen de tot eth gascon pirenenc orientau (Bec 1968). Totun, non ei que d'ua manèra extraordinària que podem tombar sus quauque trabalh que pren en consideracion toti es vilatges aranesi en tot servir-se de cartes (Winkelmann 1989; veiguetz tanben Winkelmann 1986), d'un punt de vista qu'ei dialectologic mès que compren tanben aspèctes que son pròpris ara sociolingüistica variacionista ena mesura qu'obten informacions en mès d'un grop generacionau. Non cau cap tanpòc desbrembar que i a trabalhs d'autors locaus (Ademá 1966; Bersach 1983, 1984; Campá 1983; Vergés 1998) que pòden eventuaments aportar quauques donades utiles entar estudi dera variacion diatopica der aranés, quitaments s'en règla generau non presenten pas guaires informacions originaus ne tanpòc donades obtengudes sus eth terren, e tanplan se hèn pròva d'ua qualitat lingüistica mèslèu irregulara (que mos permet descorbir, per aquerò, es idèes arrecebudes sus era diuersitat dialectau der aranés dera part des madeishi aranesi).<fnref n="2" /> Per ara, que deisham de costat toti es trabalhs que son estats publicats per autor d'aguesta comunicacion pendent es darrèrs quinze ans, que'n parlaram mès enjós en moment d'exposar eth procès d'elaboracion d'un nau atlàs lingüistic dera Val d'Aran.<fnref n="3" /> En tot cas, arremarquem qu'es solets trabalhs que

<footnote n="1">¹ Totun, que podem tornar a trobar donades sus er aranés –e en generau, sus er occitan– en fòrça d'auti obratges de Coromines. A propòs d'aquera qüestion, veiguetz Carrera (2006a) o Carrera (2008a).</footnote>

<footnote n="2">² En aqueth grop que i poiriem méter tanben eth trabalh de Barès et alii (2003) sus era morfologia verbau, que profitèc –entre d'auti– des informacions de trabalhs coma Carrera (1999). Totun, que n'i a pro de manar un còp de uelh ara morfologia verbau descrita en Carrera (2007: 169-214) entà constatar qu'aqueth volum pedagogic presente donades inexactes o incompletes ath nivèu dialectologic, tanplan ath nivèu des variacions territoriaus mès importantes: promocion de formes practicaments inexistentes, desbrembe de paradigmes periferics en Aran mès majoritaris delà dera frontèra estatau, formes verbaus utilitzades en tot un terçon desaparegudes en catalòg finau de vèrbes, etc. Qu'ei evident qu'aqueres insufisences non arresponen pas a ua volontat de redusir o ierarquizar eth polimorfisme aranés damb ua tòca prescriptiva, mès a limitacions importantes en moment d'arremassar e agropar es informacions sus era morfologia verbau der occitan aranés.</footnote>

<footnote n="3">³ Que deisham tanben de costat es trabalhs inedits de Jusèp Condò (qu'es sues informacions, totun, son soent arreportades per Coromines) e de Jusèp Sandaran. Justaments, es fiches inedites de Sandaran que heren er objècte dera comunicacion que presentèrem en Xau Congrès dera AIEO, que se tenguec en Besièrs en 2011 (Carrera 2014a).</footnote>
propòsen un apròchi geolingüistic -donc, cartografic- der aranés son es atlàs qu'auem
citat mès ensús (ALC; ALVA; ALG) e eth trabalh de Winkelmann (1989). De tota faiçon,
que serie possible de méter tanben sus ua carta fòrça donades que se tròben laguens
deth monografic aranés de Joan Coromines (1990), vist que de temps en temps aguec
informacions pro sistematiques d'un pilèr de vilatges dera Val d'Aran. Non ei pas en
bades qu'auem dit mès d'un còp qu'aqueth volum ei era produccion scientifica mès
importanta sus er occitan dera Val d'Aran, aumens sus eth plan lexicau.<fnref n="4" />

## 2. Constatacions a propòs des trabalhs anteriors. Justificacion deth besonh d'un nau atlàs

Er ALVA que conten 1260 cartes, setze de mens qu'er ALC. En trabalh de Winkelmann (1989) que n'i a 73, que corbissen tot eth territòri aranés. Qu'auem pogut constatar que i a tanben un catalòg considerable de d'auti trabalhs a on es informacions dialectologiques sus er aranés son de bon trobar, çò que mos permet de sostier qu'era Val d'Aran deu èster un des parçans d'Occitània mès ben estudiats deth punt de vista dialectologic. Totun, qu'ei tanben aisit d'encuedar-se qu'era Val d'Aran non dispòse encara d'un trabalh ample e pregon que dessenhe d'ua manèra precisa es principaus variacions dera lengua sus eth plan diatopic (quitaments s'existís un atlàs lingüistic especificaments aranés) e que i a fòrça publicacions que non apòrten sonque donades fòrça redusides (un inventari pro estret de formes o de solucions lingüistiques) que mos empachen tanben de determinar es principaus diferéncies lingüistiques entre es parlars dera Val d'Aran.

Es trabalhs de geolingüistica aranesa que presenten irregularitats importantes en çò que concernís eth territòri. Qu'auem ja senhalat que i a mès d'un trabalh que non mos balhe donades sonque d'un vilatge aranés (Rohlfs 1977, per exemple: Canejan) o dus ath maximum (ALG). En prumèr trabalh de Griera (1914) que n'i a quate, en ALC que n'i a dus, e en ALVA que n'i a dètz, çò que hè mès o mens ua tresau part deth totau des vilatges aranesi (mès be cau díder que n'i a quauqui uns que son fòrça petits, e bèth un que ué ei completaments despoblat). Mès aqueth atlàs que desbrembe zònes plan importantes. Eth punt d'enquèsta mès orientau qu'ei Gessa, çò que vò díder qu'er ALVA negligís quasi tot eth terçon de Pujòlo, que fòrça d'auti trabalhs n'an dit qu'a ua seguida de caracteristiques que li son pròpries. En ALVA non i é pas representat cap de vilatge situat entre Arties e Vielha, a on poguérem constatar dempús eth començament dera nòsta arrecèrca (veiguetz Carrera 2003) que i a un ample espaci de transicion e de polimorfisme en çò que concernís quauqui fenomèns lingüistics importants.

Que podem díder, d'un aute costat, qu'es trabalhs mès arremarcables o de mès qualitat lingüistica, presenten irregularitats importantes ath nivèu dera informacion. Atau, se prenem eth monografic de Coromines sus er aranés, que podem trobar

<footnote n="4">⁴ Entà auer ua vision fòrça mès precisa des trabalhs que se son aucupats der aranés, qu'arremanam eth lector de cap a Carrera (2004a) e Carrera (2008b). En prumèr article que s'analise er apòrt des dialectològs catalans ar estudi deth gascon dera Val d'Aran. En segon que s'i pòt trobar un repertòri des obratges lingüistics que tòquen eth gascon pirenenc orientau, qu'er aranés en hè partida. Entà auer un repertòri mès ample des trabalhs qu'apòrten informacions lingüistiques que tòquen er aranés (e que va delà des qüestions dialectologiques), qu'arremanam de cap a Aventin-Boya (2010).</footnote>
donades fòrça detalhades sus era fisionomia de quauqui mots en quasi toti es vilatges aranesi, dificiles de subrepassar (ena mesura que i a vilatges a on ara ora d'ara ei fòrça dificil de trobar-i informadors), per exemple sus eth nòm deth *pansauèth* (o *paparòc*, o *rosèla* en occitan referenciau) en Coromines (1990: 607):

Vaig comprovar les variants en què es presenta el mot; que en resum, corresponen: *pasabét* a *Puj* [Pujòlo], *pasauét* o *pansauét* a Ctro. [Castièro], *pasauét* entremig, i *pansèbé* a *Mrc* [Marcatosa] i *Lair* [Lairissa]. Aquest el compr. en 12 p. (des d'Aes [Arres], *Bo* [Es Bòrdes], *Bns* [Benós], *Bgs* [Begós] i *Vm* [Vilamòs] fins a *Btl* [Betlan] i *Vc* [Vilac]); *pansauét* a *Vie* [Vielha], *Gc* [Gausac] i *Cu* [Casau]; *pasauét* a *Btr* [Betren], *Esc* [Escunhau] i *Clt* [Casarilh], *pasabét* a tots els p. de *Puj* [Pujòlo] (set, des de *Gar* [Garòs] a *Tr* [Tredòs], *Sal* [Salardú], *Uny* [Unha], *Bag* [Bagergue] i *Mg* [Montgarri], si bé a *Art* [Arties], vacil·len entre això i una forma on reapareix la terminació de *Mrc-Lair: pasabé*. És, però, denominació estranya als *QL* [Quate Lòcs]: a *Ba* [Bausen] li donen nom com el *fr.* (*pabòt*); recus. a *Cnj* [Canejan] on en diuen *camparòs*; i recus. a *Bt* [Bossòst], on usen l'aragonesisme *babols* (també conegut a *Cnj* i a *Vm*: degué entrar des de Benasc, a través de *Bo*); a *Vie* identificaven *babols* amb la rosella, tot fent aquella distinció per al *pansauét*.

Totun, en d'auti casi que ven evident que Coromines non auie pas pro informacions sus cèrtes formes. Atau, qu'assegure (Coromines 1990: 584) qu'eth mot *narigòu* de Tredòs «ha de ser una badada» der *ALG* (IV: 1254), e totun aquera forma qu'ei coneguda en tota era partida mès orientau dera Val d'Aran. Egauments, segons Coromines, *cusson* -sense dissimilacion- ei ua forma «que no trobo enlloc com a aranesa» (Coromines 1990: 673), quitaments s'en vertat ei utilitzada en tot eth terçon des Quate Lòcs, e donc en localitats tant importantes coma Bossòst o Les. Eth madeish Coromines que da informacions contradictòries a propòs de d'auti mots (coma *noguèr* e *escarèr*; veiguetz Coromines 1990: 591, 443), qu'acòrde ara interferéncia catalana ua amplor de còps subredimensionada (per exemple, en parlar deth pretengut catalanisme naut-aranés *fuelha*, der element -[ʒ]- des imperfèits de quauqui vèrbes dera tresau conjugason o tanplan dera seqüéncia incoativa -eish- que trobam enes punts extrèms de Baish Aran) o non testimònie cap bères solucions periferiques (coma *hoc* o *hossa* en lòc des paradigmes analogics a on trobam *siguí* o *sigessa*), çò qu'ei estonant se tiem compde qu'aqueth filològ arremassèc fòrça donades en vilatjòts dera arribèra de Canejan coma Sant Joan de Toran (Coromines 1976: 25).

Se prenem eth solet trabalh qu'expòse sistematicaments es madeishes donades en toti es vilatges aranesi possibles (Winkelmann 1989), qu'auram donades precises sus quauqui fenomèns fonetics o morfosintaxics (per exemple, sus qüestions importantes coma es resultats de -N', sus era causida de [iw] o [jew], sus cèrti fenomèns de morfologia verbau o nominau), mès que i trobaram lèu de manca fòrça informacions lexicaus e que i perceberam còp sec que i a fòrça donades que poirien èster metudes sus ua carta qu'èren impossibles d'obtier en tot servir-se des soletes arrevirades dera celèbra parabòla deth hilh perdut. Qué que'n sigue, encara que mos calgue méter en qüestion era metodologia dera arrecèrca de Winkelmann (de còps es arrevirades que provòquen catastròfes),<fnref n="5" /> que cau adméter que presente informacions precioses

<footnote n="5">⁵ Bèra ua des arrevirades agudes en Canejan que conten nombrosi ispanismes infiltrats en tèxte aranés (veiguetz Winkelmann 1989: 315): *tenga dinèro, perteneishque, ciudat, dònde, para, nada, que comen los cer[dos], pera ventana, ligeros...*</footnote>
sus quauqui aspèctes, mès que cau assumir tanben qu'un setantentat de cartes ei un nombre netaments insufisent entà descríuer coma cau era variacion geolingüistica der occitan dera Val d'Aran. De hèt, maugrat que se pogue auer agut era temptacion -reduccionista- de díder qu'er aranés «presenta una certa *uniformitat* deguda a l'espai prou reduït que ocupa» e qu'en Aran solaments «existeixen algunes poques variacions» (Balaguer e Pojada 2005: XVI), tanlèu que consultam quauqui uns de obratges qu'auem evocat mès ensús, que mos encuedam qu'aquera uniformitat non ei bric reau, qu'era Val d'Aran ei un país de montanha a on es diferéncies se manifèsten claraments d'un vilatge ath vilatge vesin e que cau soent méter en relacion aqueres diferéncies damb es oposicions que separen eth comengés e eth coseranés delà dera frontèra (Carrera 2005a: 525-538).<fnref n="6" /> Ath hons, aquerò qu'ei probablaments era principau conclusion qu'auem pogut extrèir des donades obtengudes denquia ara en procès de creacion d'un nau atlàs lingüistic dera Val d'Aran. Aquiu dessús, donc, que i tornaram.

Non desbrembem pas, tanpòc, que i a encara d'autes arrasons que pòden justificar era elaboracion d'un nau atlàs lingüistic dera Val d'Aran. Bères ues des informacions aportades pes atlassi lingüistics qu'an tengut compde dera Val d'Aran, ja mos apareishen coma chocantes. Atau, maugrat qu'er ALG -que mos pòse eth problèma de non presentar es madeishes localitats araneses en toti es volums- sigue un trabalh d'ua qualitat extraordinària, de temps en temps que mos da donades qu'a prumèra vista pòden semblar impossibles as uelhs d'aqueth que coneish un shinhau era diuersitat dialectau aranesa. En Tredòs, per exemple, non auem pas era mendre constància dera existéncia dera preposicion dab (ALG, IV: 1548), que non campe sonque en aute cap dera Val d'Aran segons Coromines (1990: 193-194) e tanben segons es nòstes informacions. Se prenem encara era morfologia verbau d'aqueth vilatge naut-aranés (ALG, IV, 2: 213) que veiram que i a mès d'ua causa que truque. De hèt, ua analisi mot a mot, forma per forma, de cada carta der ALG mos permeterie de nuançar nombroses informacions d'aqueth atlàs. Tot aquerò non meterie pas en qüestion era qualitat generau der ALG ne tanpòc eth sòn caractèr d'obratge de referéncia, perque aqueri petiti detalhs (concentrats sus tres localitats) non son arren d'aute que menudalha ath costat des errors der atlàs aranés *per excelléncia*: er ALVA de Griera. Malerosaments, aqueth trabalh -que poirie èster estat er atlàs de referéncia per ambicion e per tradicion- acumule nombrosi problèmes a mès d'un nivèu. Que se tracte de problèmes qu'èren ja presents en ALC, que Veny (1986: 74) n'arremarque es «errors i febleses en què, malauradament, va caure l'autor». Evidentaments, en ALVA Griera non gosèc pas de perpetrar ua *autoentrevista* (en ALC, per contra, Griera que siguec eth quite informador de Griera en Sant Bartomeu del Grau, eth sòn vilatge, près de Vic), mès es deques que i son egauments nombroses. Qu'auem ja soslinhat, tanben, qu'era asimetria territoriau ei un des sòns problèmes mès importants: es quate vilatges des Quate Lòcs que i son presenti (Bausen, Canejan, Les e Bossòst), mès de naut-aranesi non n'i a que dus (Arties e Gessa). Que i manque tanben es punts isolats deth terçon de Lairissa (Arres e Vilamòs), que d'auti trabalhs en diden que son fòrça interessants deth punt de vista dialectologic. Era causida des testimònis

<footnote n="6">⁶ Hem a brembar es mots d'autoritat de Veny (1986: 88) sus es «territoris accidentats» e sus eth besonh qu'agen ua «representació més densa» enes atlassi lingüistics: «la fragmentació dialectal sol ésser-hi més accentuada que a les planes».</footnote>
que i é tanben defectuosa coma tot: en Vielha que prenguec Jusèp Condò (qu'ère de Montcorbau e escrivan, e que demorèc fòrça temps dehòra dera Val d'Aran),<fnref n="7" /> en Arties e en Gessa dus caperans (deth segon non se'n ditz quitaments pas eth nòm), en Bausen un «guàrdia civil [...] que mai s'ha mogut de l'Aran» (mès qu'a ues solucions lingüistiques fòrça mès innovantes qu'es que ué se pòt enténer en aqueth vilatge) e en Canejan un «literat», çò que mos permet de dobtar dera autenticitat locau des arresponses. Quauqui testimònis qu'auien mès de setanta ans e d'auti qu'èren menors. A causa dera guèrra, bères ues enquèstes que sigueren amiades en 1916 e d'autes en 1968, çò qu'irregularize pregonaments es resultats. Er ALVA qu'ei plen de cartes sense era mendre utilitat (campana, camisa, catorze...),<fnref n="8" /> de problèmes ena transcripcion, de possibles manipulacions a posteriori des informacions des cartes e de cordilhades de formes extravagantes e inimaginables en cèrtes localitats.<fnref n="9" /> Net e clar: qu'ei dificil de trobar ua soleta carta der ALVA sense tares.

Damb tot çò que viem de díder, non volem pas dar era impression que tot çò qu'ei estat publicat denquia ací non servís tà gran causa. Ben ath contrari: er aranés -qu'ei eth nòm que tiem entà aperar aqueth corròp de varietats gascones parlades ath sud de Pònt d'Arrei- ei estat fòrça estudiat, e un bèth arramat de trabalhs mos procuren donades precioses que cau organizar e analisar, e que pòden servir coma fonament entà d'autes arrecèrques. Que i a nombrosi lingüistes qu'an gescut trabalhs d'importància que se n'aucupen. Qu'auem tanplan vist que i a agut cercaires coma Coromines qu'an exposat ua tau quantitat de donades sus bèri mots qu'arrés mès non les poirà egalizar jamès pus. Totun, ath nòste parer, que i a nombrosi arguments que justifiquen eth besonh d'un nau atlàs lingüistic dera Val d'Aran: mos cau un trabalh sistematic, que presente informacions hidables, que prengue en consideracion d'ua manèra mès equilibrada toti es airaus dera Val d'Aran e que complete es lacunes des trabalhs anteriors en tot que profite tanben des sues donades entà auer ua

<footnote n="7">⁷ Tanlèu tornat tara Val d'Aran, Condò que demorèc tant ena partida nauta coma ena partida baisha d'Aran. A çò que semble (veiguetz Carrera 2008c: 101-104), Condò que coneishie plan pro variacions dialectaus der aranés, mès non podem pas èster segurs que distinguisse tostemp coma cau es solucions de cada zòna geografica. D'un aute costat, se prenem quauqui uns des trabalhs de referéncia sus er aranés (coma Coromines 1990: 13), que constataram lèu-lèu que Vielha non partege pas damb Montcorbau -eth vilatge de Condò-, ne tanpòc damb d'auti vilatges vesins, bères ues des caracteristiques essenciaus que servissen entà catalogar -en gròs- es sosdialèctes parlats ena Val d'Aran, coma era causida de [iw] o [jew]. En Carrera (2004a) qu'auem ja parlat d'aquera qüestion. Donc, Griera non solaments causís en Vielha un informador d'ua auta localitat, mès un testimòni d'ua auta localitat que sabem lingüisticaments diferenta. Montcorbau, a mès, qu'aperten ath terçon de Marcatosa e non pas ath de Castièro.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Bèra carta que poirie auer servit, ath maximum, entà constatar era manca de velarizacion de -a finau en Naut Aran en aqueri contèxtes, mès er ALVA non arribe pas a un tau punt de precision, e en mots coma boca (ALVA: 277) era transcripcion naut-aranesa deth son finau qu'ei era madeisha qu'enes mots femenins qu'auem citat. Tot compde hèt, un des problèmes mès importants der ALC consistís que non se drecèc un qüestionari especific tara Val d'Aran. Que s'i apliquèc un qüestionari preexistent, çò que hec inutiles un bèth nombre de cartes, ja que non ei bric extraordinari que toti es vilatges agen era madeisha arresponsa tà un madeish enonciat. Que se pòt díder, donc, qu'er ALVA ei ua sòrta d'apendix aranés der ALC, a on era desconeishença deth gascon dera part der autor a conseqüéncies penibles ath nivèu des qüestions o des enonciats, mès tanben ath nivèu deth tractament e dera presentacion des resultats. Que se pòt dider qu'es problèmes der ALC vien encara mès evidents en ALVA. Guardatz eth problèma der article femenin ajustat ath mot masculin dent en ALC (que'n parle Coromines 1990: 426), que se repetís en ALVA (608), mès ara en dètz localitats.</footnote>

<footnote n="9">⁹ En Carrera (2004a: 11-13) que i trobaratz ua descripcion detalhada des problèmes informatius e metodologics der ALVA, que non vam pas a repetir.</footnote>
bona descripcion geolingüistica der occitan der Estat espanhòu, sense irregularitats
excessives. En moment de lançar era nòsta arrecèrca que i aguec quauquarren
que mo'n calie tier compde: qu'ère probable qu'en quauque temps, un còp visti es
cambiaments economics e sociaus des darrèrs cinquanta ans, non seríem mès a
temps de hèr quauquarren atau, manca d'informadors que poguessen amplir totes es
condicions de besonh.<fnref n="10" />

3. De cap a un nau atlàs lingüistic

Es nòstes enquèstes lingüistiques ena Val d'Aran que comencèren en 1998. Donques,
pendent es ans 1998 e 1999 que s'establic ja un prumèr qüestionari, que se causic ua
seguida de localitats escampilhades peth territòri aranés e que s'enregistrèc un totau
d'un quarantenat d'ores d'enquèstes dialectologiques en un detzenat de localitats
araneses, qu'eth resultat principau en siguec Carrera (1999). Aqueth prumèr qüestionari
e aquera prumèra causida de localitats que se tengueren sus ua exploracion prealabla
des trabalhs ja publicats, sus un examen des principaus hèts de variacion geolingüistica
que i èren descrits e sus eth besonh de representar toti es terçons aranesi. Que se pòt
díder qu'ena fixacion d'aqueth prumèr qüestionari i joguèc un ròtle capitau eth trabalh
de Coromines (1990), que siguec despolhat d'un cap ar aute, e tanben es volums de Fritz
Krüger (1995a, 1995b, 1996a, 1996b, 1996c, 1997). Totun, aqueth prumèr qüestionari que
s'inspirèc sustot deth der Atles lingüístic del domini català (ALDC; Badia, Pons, Veny
1993). De prumèr, que se'n deishèc de costat es capítols que non tocauen pas eth lexic
(morfologia, sintaxi, fonosintaxi: capítols 18, 19, 20, 21) en tot demorar qu'aqueres
informacions de tipe gramaticau o fonetic apareisherien espontanèaments enes
enquèstes (e que cau díder qu'en règla generau non auem pas constatat eth contrari).
Que deishèrem tanben de caire es seccions que non èren pertinentes en contèxte aranés
(era mès importante, era seccion 16: «El mar. Els vaixells. La pesca»)<fnref n="11" /> e que limitèrem
aqueres seccions que non semblauen productives (per exemple, era que pòrte sus era
vinha),<fnref n="12" /> deth temps que dèrem ua importància especiau as qüestions que se referien ara
cultura materiau tradicionau o ath vocabulari des pastors e deth neurissatge (capítols 9,
10, 11, 12), denquia auer un catalòg de 500 mots considerats coma arrelheuants. Non cau

<footnote n="10">¹⁰ Que cau soslinhar qu'es materiaus recents d'aprendissatge e de consultacion que tòquen er aranés presenten problèmes importants entà gerir (e donc, tà descriuèr e tà ierarquizar) era diuersitat dialectau deth país. En conseqüència, non s'agís tot simplaments de descriuèr scientificaments e d'ua manèra precisa un grop de parlars pirenencs, mès d'aportar ua airina que pogue servir entà codificar e elaborar coma cau er occitan dera Val d'Aran (se se'n vò profitar, evidentaments) e que pogue bastir es pònts de besonh damb es varietats referenciaus gascona e generau entà, fin finau, ajudar a hèr a víuer eth gascon aranés.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Totun, que sauvèrem ua partida deth qüestionari tàs peishi e tàs animaus d'aigua doça, e encara entàs instruments dera pesca en Garona.</footnote>

<footnote n="12">¹² Maugrat qu'ancianaments era vinha aguesse agut ua preséncia arremarcabla ena Val d'Aran (veiguetz, per exemple, eth trabalh de Higounet 1984, a on se ditz qu'ath cors dera Edat Mejana es vitzes èren arribades denquia punts de Naut Aran coma Garòs), e qu'era toponimia mos balhe nombrosi exemples d'endrets aperats vinha o vinhau, que i a tanplan trabalhs lingüistics qu'an hèt referéncia ar «abandonament total de les vinyes» en Aran (Coromines 1990: 344; laguens dera celèbra entrada vin deth sòn monografic, a on da tantes informacions autobiografiques en seguida deth cognòm de sa mair, Vigneaux, «deformadora grafia franchimanda»).</footnote>
cap desbrembar, d'un aute costat, qu'ena mesura que deth començament des annades 90 auíem ja pogut constatar bères diferéncies dialectaus a propòs de quauqui mots gràcies a interaccions oraus espontanèes en aranés, aqueres qüestions les calie tanben acalar en qüestionari iniciau, manèra de poder verificar se tot aquerò èren diferéncies reaus o ben percepcions estrictaments subjectives der enquestaire coma usatgèr der occitan aranés (còps que i a, que podien èster percepcions subjectives de toti es occitanofòns aranesi o des occitanofòns de cèrtes zònes o localitats dera Val d'Aran).

En prenent coma punt de partença aquera prumèra exploracion, eth qüestionari que cambièc enes ans següents a còp de supressions e d'addicions, e en 2004 que se fixèc un qüestionari mès o mens definitiu (o definitivaments provisòri) de diuèrsi milèrs de mots: que se deishèren de costat qüestions que i poguérem constatar era omogeneïtat des diuèrsi parlars aranesi e se n'i ajustèren d'autes qu'es enquèstes precedentes en senhalauen era importància maugrat que non n'aguéssem tengut compde per abans. Que se fixèc tanben ua version redusida deth qüestionari de 500 mots, apta entà èster aplicada cada còp que non siguesse possible d'amiar a tèrme ua enquèsta completa o susceptibla de servir aumens coma prumèra exploracion. Ara fin, damb un qüestionari tan long coma aqueth der ALDC (mès fòrça diferent en inventari), que n'anèrem seleccionant es elements a mesura qu'es enquèstes progressèren en foncion des lacunes constatades en cada localitat. En tot, es qüestions que virauen ja ath torn d'aguesti èishi: era vida agricòla e tradicionau (eth mès important); eth vestit; era casa e es tasques quotidianes; eth maridatge, eth cicle dera vida e es malauties; es hèstes; eth camp e es cultures; es arbes, es arbilhons e es plantes; es insèctes; es audèths; d'auti animaus; es mestièrs e es qüestions deth foncionament comunau; eth casau; eth càneb, eth pan e eth vin; e, fin finau, era topografia e era toponimia. En mejana, que calie compdar un novantenat de formes per seccion, a on s'i barrejauen -coma auem dit mès ensús- eth qüestionari der ALDC e es informacions der ALG e de Coromines o Krüger.

Es nòstes enquèstes que son tostemp estades enregistrades, mès qu'an agut eth complement, pendent tot aqueth temps, d'un pilèr de notacions lingüistiques en conversacions informaus.<fnref n="13" /> En 2003 que comencèrem tanben de realizar entrevistes complementàries der aute costat dera frontèra, en canton de Sent Biat, en Bauartés, un parçan qu'ei estat quauque còp aperat *Val d'Aran francesa* (Caralp 1888, per exemple)<fnref n="14" /> e que deth punt de vista geografic ei era seguida naturau dera Val d'Aran estricta,

<footnote n="13">¹³ Se prenem un shinhau d'escart, ja podem assegurar qu'aqueres notacions son estades tant importantes coma es madeishes enquèstes, compde tengut que mos an permetut d'auer informacions de tota sòrta, de persones de totes es edats, de posicions sociaus diuèrses e d'un pilèr de localitats. Ath punt que podem díder qu'ara ora d'ara non disposam solaments de *donades positives* sus era màger part des vilatges aranesi, mès tanben de «données negatives», en mots de Ravier (1965) o der ALG. En conseqüència, qu'èm segurs dera inexisténcia de cèrtes formes e solucions en mès d'un vilatge e en mès d'ua zòna dera Val d'Aran. Entà auer totes aqueres informacions non mos a calgut cap de «sorte de contre-interrogatoire» (Ravier 1965: 264), mès qu'auem tot simplament profitat d'un fenomèn de *polimorfisme latent* (Séguy 1973: 34). Donc, qu'auem beneficiat deth hèt qu'es locutors non solaments coneishen -o pretenen conéisher- çò qu'ei utilizat en sòn vilatge, mès tanben çò que s'utilize enes vilatges vesins, e tanplan en d'auti endrets mès alonhats dera madeisha Val d'Aran.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Que mos servim dera denominacion *Bauartés* entà designar er espaci que va dera frontèra politica denquia Sent Biat, e non pas tot eth sòn canton. Deth punt de vista geografic qu'ei un territòri omogenèu (que'n vam a parlar tot de seguit) dàmb ues tèrmes fòrça clares. De hèt, quitaments s'eth tèrme *Bauartés* ges deth toponim *Bauart* (ath costat d'Eup, un shinhau ath nòrd de Sent Biat), que i a un cèrt fonament istoric entà aplicar aquera denominacion ar ancian archipreirat d'Arlòs e ath territòri comprés entre</footnote>
aumens denquiath pas de Sent Biat, eth conegut *Passus Lupi* que servís de tèrme ara plana gascona, ath pè deth tuc de Gar e pas luenh dera confluéncia de Garona e de Pica.<fnref n="15" /> Gràcies ad aqueres enquèstes, eth qüestionari que siguec encara modificat, ara ajuda des informacions obtengudes des documents des revistes publicades per Bernat Sarrieu, *Era Bouts dera Mountanho e Armanac dera Mountanho*, que contien nombrosi tèxtes en gascon comengés. Aquera incursion en Comenge non hec pas a arturar es enquèstes ena Val d'Aran en vilatges qu'èren ja estats atacats ath començament, ne tanpòc en d'auti de naus (Les, Es Bòrdes, Aubèrt...) en diuèrsi periòdes: mès que mès en 2004-2005 e de 2010 a 2013. Cau arremarcar que, a mesura qu'eth temps passe, es enquèstes an pogut èster fòrça mès precises ath moment de causir es formes deth gran qüestionari que podien èster d'interès (donc, que son vengudes tanben mès efectives). Alavetz, era nòsta atencion tanben s'ei poguda portar sus qüestions que non èren especificaments er objècte d'ua arrecèrca dialectologica convencionau: era toponimia (qu'aguec ja resultats coma Carrera 2001, 2004b, 2011 o, indirèctaments, Carrera 2006b)<fnref n="16" /> o, enes darrèrs ans, era geoparemiologia: donc, er estudi dera variacion geografica des provèrbis, mès que mès des arrepervèris meteorologics.<fnref n="17" />

Deth començament que causirem un metòde d'enquèsta basat sus conversacions semidirigides, jos eth pretèxte dera coneishença dera vida aranesa tradicionau, damb era fin d'evitar tant coma possible era celèbra paradòxa der observador descrita per Labov (1972: 209), encara qu'aquerò mos amièsse de cap a enquèstes qu'auien de besonh

<footnote>Sent Biat e era Val d'Aran: «Si l'on s'en tenait par exemple à l'énumeration des paroisses du pouillé de 1387, on ne ferait du Bavartès que le bassin de la Garonne en amont de Saint-Béat alors que le pays s'étendait aussi au bassin de la confluence de la Garonne et de la Pique» (Higounet 1984: 406).</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Es enquèstes que mos an après qu'ei justaments aquíu delà que cèrti trèts lingüistics que son pròpris a ua seguida de parlars montanhòls se mòren: era barradura dera vocau pòstonica A enes seqüències -AS, -AT, -ANT o er arremplaçament de -[a] atòn finau des partides centrau e nauta d'Aran (<-A) per realizacions ben velarizades (que se comence de manifestar en vilatge garonenc de Hòs; veiguetz Carrera 2005a: 52-85). De hèt, qu'auem ja hèt a brembar mès d'un còp que i a agut bèth cercaire coma Heyns (1938: 38) qu'a parlat dera existència -d'auti còps- d'ua unitat sociau e umana composada deth Bauartés e deth terçon vesin des Quate Lòcs qu'aurie mespredat es limits estataus: «Eine enge Verbindung erstreckt sich im Norden etwa bis Cierp, im Süden bis Bossost». Per azard o pas, ath sud de Bossòst qu'existis un *Pas deth Lop* ena toponimia, que mos arrebrembe -lingüisticaments e morfologicaments- eth *Passus Lupi* de Sent Biat. Sus aquera qüestion, qu'arremanam eth lector de cap a Vignes (2000: 28-29), Gourdon (1884: 5) o mès que mès Carrera (2005a: 24), a on se tracte d'aqueri dus *passi*.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Era exploracion toponimica qu'ei estada apregonida en quauqui vilatges de Baish Aran e deth Bauartés, coma Bausen, Bossòst, Mèles o Argut. Entad aqueth prètzhèt, es cartes des instituts geografics o cartografics que son estades un element fonamentau (es der Institut Cartogràfic de Catalunya deth costat meridionau, es der Institut Géographique National deth costat sepetentrionau). En Bauartés qu'auem agut tanben era escadença de verificar es informacions toponimiques dera enquèsta de Julien Sacaze. Se pòt díder, donc, qu'era partida topografica deth qüestionari contenguec donc ua partida toponimica específica entà cada localitat. Ath sud dera frontèra qu'auem hèt ua atencion especiau a verificar es donades toponimiques aportades per Coromines (1990), mès que mès quan s'agie de toponims lingüisticaments interessants o quan èren ligats as celèbres *fets de fonètica pregascona* (Coromines 1990: 55-57).</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ De hèt, que se pòt díder qu'aquera arrecèrca geoparemiologica ei ua conseqüéncia indirècta dera arrecèrca estrictaments geolingüistica, e que non n'auem pas donades sistematiques en tot eth territòri. En 2010 qu'apliquèrem un qüestionari estrictaments paremiologic en localitats araneses coma Les o Vilac, mès tanben en vilatges administrativaments francesi alonhats deth Bauartés, coma Mana o Shen. Veiguetz Gargallo e Carrera (2010). D'ua cèrta manèra, que podem díder qu'era geoparemiologia ei venguda recentaments un nau nivèu d'analisi lingüistica, en collaboracion damb José Enrique Gargallo, dera Universitat de Barcelona, gran coneishedor en paremiologia.</footnote>
diuèrsi dies e fòrça ores entà èster completes e exaustives. En cas de besonh (mès que mès a propòs des referents materiaus dera vida agricòla tradicionau), que se hec recors a dessenhs presi der ALG o de d'auti trabalhs mèslèu etnografics o etnolingüistics (o encara ena linha des Worten und Sachen) que s'aucupauen des Pirenèus gascons o des païsi vesins de Catalonha o d'Aragon. Krüger un còp mès, mès tanben –per exemple– es publicacions etnografiques de Ramon Violant i Simorra sus Palhars. Er enquestaire, en prenent coma referéncia es trabalhs descriptius anteriors, que sagèc deliberadaments de sarrar-se tant coma possible deth gascon locau (donc, per exemple: en Canejan non calie cap prononciar [er 'riw] o [er 'rjew], mès [edʒ a'riw]; enes vilatges comengesi que s'auie de prene suenh a realizar sistematicaments era aspiracion tipicaments gascona, quitaments se, fin finau, arremarquèrem que i ère fòrça decadenta). En Bauartés que se realizèc enquèstes en toti es vilatges: Sent Biat, Botz, Arlòs, Argut, Hòs e Mèles.<fnref n="18" /> Ena Val d'Aran que se sagèc d'obtier donades en toti es terçons aranesi e ath madeish temps d'auer ua bona representacion de totes es zònes, donc d'auer un hilat mès representatiu que non pas es trabalhs anteriors. Totun, non siguec pertot que mos poguérem entretier damb testimònis qu'amplissen totes es condicions requerides: auer ua edat mèslèu auançada, èster nescuts ena madeisha localitat (e estar-i demorats pendent era màger part dera vida, e se possible qu'es sòns pairs siguessen tanben deth madeish endret), auer realizat sonque estudis basics e èster aucupats en professions ligades ara vida tradicionau. Era nòsta causida non ère cap luenh des informadors NORM de Chambers e Trudgill (1980: 33-34), mès deth començament que decidírem d'interrogar tant òmes coma hemnes ena mesura que sabíem que determinats domenis lexicaus èren coneguts mès que mès des hemnes e que volíem evitar es problèmes des enquèstes que non an pres en consideracion qu'òmes (veiguetz, per exemple, çò que'n ditz Veny 1986: 95-96).<fnref n="19" /> S'er occitan deth centre dera Val d'Aran ei fòrça conegut gràcies as trabalhs anteriors (e mès que mès gràcies ath despolhament des tèxtes de Jusèp Condò realizat per Joan Coromines), e se sabíem tanben qu'es solucions lingüistiques deth centre d'Aran an modèrnaments ua cèrta tendència a expandir-se de cap a Baish Aran e Naut Aran,<fnref n="20" /> non dobtèrem pas que calie qu'era partida nauta (terçons de Pujòlo e d'Arties e Garòs) e era partida baisha (es Quate Lòcs, Lairissa) siguessen plan representades ena nòsta arrecèrca. Eth catalòg finau de localitats que se compòse de totes es comunes de Baish

<footnote n="18">¹⁸ Que cau prene en consideracion qu'en trabalh qu'apòrte mès donades –pas sistematiques, totun– sus eth Bauartés (se deisham de costat eth monografic de Bèc 1968) non i èren representats que tres punts d'enquèsta: Sent Biat, Mèles e Hòs (Rohlfs 1977: 12). Tant que i èm, que profitam dera escadença entà arremarcar qu'era representacion grafica corrècta d'aqueres localitats ei era que viem d'exposar, e que calerie corregir eth trabalh de Pojada (2009: 54, 61) mès d'un còp: non pas *Sent Beath, mès Sent Biat; non pas *Bots, mès Botz*. En Carrera (2014b) que proposam de corregir aqueri toponims, e tanben fòrça d'auti dera partida orientau des Pirenèus gascons que se tròben en libe de Pojada (2009). De hèt, pro abans d'aquera publicacion, qu'auíem ja fixat graficaments aqueri toponims en trabalhs coma Carrera (2005a, 2005b) o Carrera (2008c), a on Botz se tròbe ena cubèrta deth volum!</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ A propòs d'aquera qüestion, qu'arrecomanam tanben eth lector de hèr un còp de uelh a Turell (1995: 44-46), a on se resumís es apòrts de Labov sus eth caractèr innovador des hemnes en çò que concernís es solucions considerades coma *estandards* o mès prestigioses.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Veiguetz Carrera (2009a). Que i a trabalhs anteriors qu'an arremarcat que i a caracteristiques baish-araneses e naut-araneses que son a regular (coma Coromines 1976 o Winkelmann 1989).</footnote>
Aran (Canejan, Bausen, Les, Bossòst, Arres, Vilamòs, Es Bòrdes)<fnref n="21" /> e de sies vilatges naut-aranesi (Garòs, Arties, Gessa, Salardú, Tredòs e Bagergue).<fnref n="22" /> En terçon de Marcatosa que se causic dus vilatges representatius e importants: d'un costat, Vilac, que n'i a que l'apèren eth mijò dera Val d'Aran;<fnref n="23" /> der aute, Aubèrt, que tanti cercaires n'apòrten informacions (punt d'enquèsta der ALG e der ALVA, per exemple, mès tanben d'auti trabalhs coma Schmitt 1934).<fnref n="24" /> Era nòsta seleccion de Marcatosa que coincidís donc damb era der ALVA. En terçon de Castièro, qu'ère evident que calie prene en consideracion eth caplòc deth país, Vielha, abans que non pas Casau (punt d'enquèsta der ALG), e que decidírem encara d'auer informacions des vilatges d'Escunhau e de Betren (entre Vielha e Garòs), per arrasons que s'arrepòrten as informacions des trabalhs anteriors.<fnref n="25" /> Donc, toti es terçons son representats per aumens dues localitats: ja sigue dues (Marcatosa e Arties e Garòs, a on non n'i a que dues), tres (Castièro, Lairissa) o quate (es Quate Lòcs e Pujòlo, es dus terçons extrèms). Aquera causida que mos assegure ua bona fotografia de tot eth territòri e un hilat fòrça mès sarrat e geograficaments mès omogenèu qu'es auti atlassi, ath madeish temps que mos permet de disposar d'informacions dera màger part des localitats presentes en aqueri trabalhs e de traduir pro soent es municipis actuaus o preterits. Que mos vam a servir d'ua taula e de quauques cartes entà hè'c a veir.

<footnote n="21">²¹ Ena comuna de Canejan qu'auem donades fòrça variades que son estades obtengudes en petiti vilatjòts escampilhats pera vath der arriu Toran, que ué son (quasi) despoblats o qu'es estatjants i son irregulars. En 1999 qu'arribèrem de parlar damb Matilde Bòrdes, era darrèra abitanta deth bordalat de Bordius, que i cau méter tres quarts d'ora a pè entà arribar-i. Aquera hemna que demoraue soleta en ua petita casa damb eth tet de palha, qu'era electricitat non i ère arribada -ça mos diguec- qu'en 1992. Maugrat que non i poguéssem amiar ua enquèsta stricto sensu, era conversacion que mantenguèrem damb aquera hemna mos aportèc donades precioses entà conéisher milhor er occitan dera vath de Toran e entà constatar era existéncia de quauqui arcaïsmes. Matilde Bòrdes, que mès tard la se n'amièren tà Canejan, non ère a pena gescuda dera vath de Toran: un còp ère anada tà Lhèida e un aute còp tà Salardú. Qu'ei tot.</footnote>

<footnote n="22">²² Contràriaments a Baish Aran, en Naut Aran non i a qu'un solet municipi. Donc, ena nòsta causida que i son estats seleccionats quasi toti es vilatges dera zòna, e totes es ancianes comunes abans que fusionèssen ara fin des annades 60 (veiguetz, per exemple, es cartes de Viaut 1987: 26). Es solets vilatges que non son representats –e que non èren municipis–, que son Montgarri (despoblat) e Unha, ath costat de Salardú. Totun, maugrat qu'eth vilatge d'Unha non ei pròpriaments un des punts d'enquèsta dera nòsta arrecèrca, que n'auem tanben bères donades gràcies a conversacions espontanèes e a ua brèu enquèsta. Garòs, maugrat que hesse partida deth municipi d'Arties, qu'ei pro important deth punt de vista geografic, uman e lingüistic e non lo calie bric deishar de costat.</footnote>

<footnote n="23">²³ S'era Val d'Aran siguesse un ueu, Vilac en serie eth mijò, ça ditz era expression populara. Que podetz trobar aquera expression, arrevirada en catalan, en Bellmunt (1995: 383).</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Aubèrt e Vilac que pòden representar dus des ancians tres municipis que i auie en terçon de Marcatosa, e dus des tres organismes descentralizats deth municipi actuau de Vielha-Mijaran. A propós d'Aubèrt, que cau díder que Coromines non i passèd dilhèu guaire temps, mès qu'aguec fòrça informacions deth vilatge vesin, Vila (ancian municipi d'Arròs e Vila), qu'es d'Aubèrt i an fòrça ligams: «em forní molts i importants materials, gràcies al meu intel·ligent amic Tònn [sic] del Baró, que m'aclarí tants detalls del parlar de Marcatosa» (Coromines 1976: 34).</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Es trabalhs de Coromines (1931, 1976, 1990) qu'arremarquen que Vielha a solucions diferentes des vilatges vesins, per exemple ena causida de [iw] o [jew]. Egauments, eth filològ catalan que mos assabente que, deth sòn temps, era traça nasau de -N' inestable desapareishie ja en Betren (Coromines 1990: 38). Donc, que valie era pena d'estudiar a hons aqueth possible continuum lingüistic que va de Vielha ath terçon de Pujòlo (Betren, Escunhau, Garòs, Arties), e de conéisher milhor era transicion lingüística entre er aranés centrau e eth naut-aranés. Malerosaments, dera debuta que notèrem que non ère cap possible de hèr enquèstes en Casarilh, manca d'informadors aptes, e qu'aguérem problèmes en Gausac. Totun, Castièro qu'auie d'auti còps tres municipis e qu'a fin finau tres punts d'enquèsta.</footnote>
<table><thead><tr><th>Terçon, zòna</th><th>ALC</th><th>ALVA</th><th>ALG</th><th>NALVA</th></tr></thead><tbody><tr><td>Bauartés</td><td></td><td></td><td>Mèles</td><td>Sent Biat, Botz, Arlòs, Hòs, Mèles</td></tr><tr><td>Es Quate Lòcs</td><td>Bossòst</td><td>Bausen, Canejan, Les, Bossòst</td><td></td><td>Bausen, Canejan, Les, Bossòst</td></tr><tr><td>Lairissa</td><td></td><td>Es Bòrdes</td><td></td><td>Arres, Vilamòs, Es Bòrdes</td></tr><tr><td>Marcatosa</td><td></td><td>Aubèrt, Vilac</td><td>Aubèrt</td><td>Aubèrt, Vilac</td></tr><tr><td>Castièro</td><td>Vielha</td><td>Vielha</td><td>Casau</td><td>Vielha, Betren, Escunhau</td></tr><tr><td>Arties e Garòs</td><td></td><td>Arties</td><td></td><td>Garòs, Arties</td></tr><tr><td>Pujòlo</td><td></td><td>Gessa</td><td>Tredòs</td><td>Gessa, Salardú, Tredòs, Bagergue</td></tr></tbody></table>

Punts d'enquèsta - ALC

<figure><img src="image_10.png" /></figure>

Punts d'enquèsta - ALG

<figure><img src="image_11.png" /></figure>

Punts d'enquèsta - ALVA

<figure><img src="image_12.png" /></figure>

Punts d'enquèsta - NALVA

<figure><img src="image_13.png" /></figure>
Eth resultat de tot aquerò qu'ei eth que seguís: ath torn de 200 ores d'entrevistes, qu'ues 130 son estades realizades ena Val d'Aran. Dètz-e-ueit localitats araneses e nau de comengeses que i son representades. Que cau encara analisar, estudiar e catalogar ua petita partida d'aqueri materiaus oraus, mès que mès apertienta a darrères enquèstes que son estades realizades. Probable que calerà hèr tanben bèra enquèsta brèu en bèth vilatge ènta corroborar bères donades o amplir quauqua lacuna. Mès qu'auem ja un còrpus d'informacions pro important entà descríuer era variacion diatopica der occitan ena Val d'Aran, e donc entà precisar era estenguda geografica de pro qüestions que tòquen era fonetica, era morfosintaxi o eth lexic deth gascon dera nauta arribèra de Garona.

Per ara, abans dera eventuau publicacion d'un nau atlàs aranés, qu'auem ja agut
era escadença de dessenhar bères cartes e tanplan, quauque còp, de publicar un nombre
redusit de mapes en quauqui trabalhs que son gescuts pendent es dètz-e-sèt ans que
mos separen de 1998, moment que comencèc eth nòste projècte. En Carrera (2005a) que
presentèrem ja 140 cartes que tocauen qüestions que s'arreportauen a un quinzenat
de fenomèns vocalics, que i auie aspèctes recurrents ena dialectologia occitana, o mès
precisaments ena dialectologia gascona: era protèsi de [a]- deuant de R-; es resultats
de -A atòn finau; es des seqüéncies pòstoniques -AS, -AT e -ANT o de -ENA (> -[ea]; de
còps que i a, -[ia]); era diftongason de Ī deuant d'un son laterau, de E deuant d'un son
nasau, de Ĕ abans deth grop -LL-; era barradura de [e] deuant d'un grop consonantic
velar qu'eth sòn prumèr element ei un son nasau; era alternança des seqüéncies [iw]
e [jew], e de [uj] o [wej]; era diftongason espontanèa de Ō- en posicion iniciau; era
reduccion deth diftong finau -[ɔw]; eth passatge de [u] a [y] en un contèxte palatau
o deuant d'un grop consonantic; era labializacion de [i] en [y] abans d'ua consonanta
labiau; a mès de d'autes variacions mès isolades que tocauen elisions, dissimilacions
o reduccions de diftongs. Aquiu que proposèrem cartes especifiques entà cada mot o
fenomèn concret, mès que gosèrem quauqui còps de dessenhar cartes sintetiques (atau
coma en siesau volum der ALG). Tot aqueth trabalh qu'ei per ara demorat inedit, mès en
Carrera (2008c: 181-222) que se pòt trobar ua prumèra prefiguracion d'un atlàs lingüistic
aranés. Aquiu que i trobaratz un quarantenat de cartes qu'era màger part non èren pas
en Carrera (2005a) e que meten sus ua carta qüestions qu'èren estades estudiades en
d'auti trabalhs (coma Carrera 2003, 2005b, 2005c) mès tanben fòrça d'auti aspèctes que
tòquen era morfologia o eth lexic dera Val d'Aran. Que i a d'autes publicacions que son
estades tanben un producte laterau d'aquera arrecèrca que mos a d'amiar de cap a un
nau atlàs lingüistic dera Val d'Aran. Donc, encara que non i age cartografia, en Carrera
(2009b) que se precise era estenguda de quauques formes: auriò, jaune e gròc; cavala
e ègua; camalhon e pernilh; nòde, escara, nòu e noguèr, escarèr.<fnref n="26" /> En Carrera (2006c)
que precisèrem ja er airau de mots aranesi que contunhen delà dera frontèra politica
e que soent èren estats desbrembats per d'auti trabalhs: cloca o loca; mè o pastèra;
colèra o coder; sarralha, pan o clauadura. Se prenem Carrera (2007a), per exemple, que
i a encara fòrça mès donades que poirien èster metudes sus ua carta. Mès qu'ei vertat
tanben que tot aquerò, apilerat, non ei arren mès qu'un còp de uelh fòrça superficiau
ara dialectologia aranesa, a on i manque donades mès importantes. En Carrera (2007b),

<footnote n="26">²⁶ En Carrera (2008c: 216, 218) que i a dues cartes qu'expòsen era distribucion de nòde e escara (e nòu) e tanben de jaune, auriò e gròc. Mès es formes camalhon e pernilh, e cavala e ègua encara non an hèt er objècte de cap de carta (totun, veiguetz § 4 entà çò qu'ei deth prumèr cas).</footnote>
que se precise d'ua manèra pro detalhada era estenguda geografica d'un bèth nombre
de qüestions fonetiques o morfologiques (e, còps que i a, quitaments lexicaus), mès que
parlam d'un trabalh gramaticau que non pòt arremplaçar un atlàs.

4. Quauques cartes

A títol d'exemple, que reprodusim ara seguida quauques cartes lingüistiques dera Val d'Aran, que tòquen sustot qüestions de fonetica e de morfosintaxi. Que se poirà arremarcar qu'eth territòri atribuit a cada localitat correspon mès o mens ath sòn tèrme municipau (autaments dit: ath territòri de cada comuna), ja sigue d'acòrd damb es limits actuaus o damb es limits qu'auie bèth temps a. En cas des vilatges que non son jamès estats un municipi, que les atribuim er espaci qu'era comunitat locau arreconeish coma pròpri. Quauques ues d'aqueres cartes qu'èren en Carrera (2008c) e que son estades mo-dificades, mès que n'i a d'autes que son completaments inedites.

<figure><img src="image_14.png" /><figcaption>Barradura -enc- > -inc- pretonic: trencar/trincar</figcaption></figure>

<figure><img src="image_15.png" /></figure>
<figure><img src="image_16.png" /><figcaption>Article definit (m. sing.) + V: [edʒ] (eth) / [er] (er)</figcaption></figure>

<figure><img src="image_17.png" /><figcaption>Pronòm atòn acusatiu masculin dera tresau persona deth singular (vèrbe acabat per ua vocau)</figcaption></figure>

<figure><img src="image_18.png" /></figure>
Diftongason Ĕ + [w]: ['nɛw] (e nheuar)/['nɛw] (e nevar)

<figure><img src="image_19.png" /></figure>

-N' finau romanica: [paŋ]/[pa] (<PANE)

<figure><img src="image_20.png" /></figure>

Imperfèits analogics (trèir): treiguia/trèja/trèva

<figure><img src="image_21.png" /></figure>
Imperfèits analogics (tier): tenguia/tieja/tieva

<figure><img src="image_22.png" /></figure>

Un exemple lexicau: camalhon/pernilh

<figure><img src="image_23.png" /></figure>

Bibliografia

ADEMÁ, Casimiro (1966): *Estudio sobre el dialecto aranés*. Barcelona: Editorial Occitania.

ALC = Griera (1962-1964)

ALF = Gilliéron e Edmont (1902-1910)

ALG = Séguy (dir.) (1954-1973)

ALLIÈRES, Jacques [ALHÈRAS, Jacme] (1970): «Trois traits morphologiques originaux du gascon aranais». *Via Domitia*, 15, p. 137-145.

ALVA = Griera (1973)

AVENTIN-BOYA, Claudio (2010): «"Parleu-me en aranès". Inventari Occitan de Lingüistica Aranesa». In: CÒTS, Pèir (ed.): *Miscellanèa en aumenatge a Melquíades Calzado de Castro*. Lhèida: Institut d'Estudis Aranesi; Conselh Generau d'Aran, p. 477-494.

BADIA I MARGARIT, Antoni M.; PONS, Lídia; VENY, Joan (1993): *Atles lingüístic del domini català. Qüestionari*. Barcelona: IEC.
BALAGUER, Claudi; POJADA, Patrici (2005): *Diccionari català-occità occitan-catalan*. Barcelona: Llibres de l'Índex.

BARÈS, Verònica et alii (2003): *Es vèrbs conjugadi. Morfologia verbau aranesa*. Barcelona: Llibres de l'Índex.

BARNILS, Pere (1914): «Notes sobre l'aranès». *BDC*, 1, p. 48-56.

BEC, Pierre [Bèc, Pèire] (1968): *Les Interférences linguistiques entre gascon et languedocien dans les parlers du Comminges et du Couserans*. París: Presses universitaires de France.

BELLMUNT, Joan (1995): *Fets, costums i llegendes. Vall d'Aran*. Lhèida: Pagès. Segona edicion; prumèra edicion 1991.

BERNHARD, Gerhard (1988): *Die volkstümlichen Pflanzennamen im Val d'Aran*. Wilhemsfeld: Gottfried Egert.

BERSACH, José (1983): «Fauna e floura dera Bal d'Aran». *Era Bouts dera Mountanho. Libe d'Or de 1982*, p. 101-108.

BERSACH, José (1984): «Topounimía dera Bal d'Aran». *Era Bouts dera Mountanho. Libe d'Or de 1983*, p. 101-108.

CAMPÁ, María del Carmen (1983): «El aranés. Dialecto gascón en tierra española. Estudio de dialectología. Fonética histórica». In: CAMPÁ, María del Carmen et alii: *Ûn libret dera Val d'Aran*. Barcelona: Vinyes, p. 30-52.

CARALP, J. [Joseph] (1888): *La Vallée d'Aran & le Pays de Luchon*. Tolosa: Privat.

CARRERA, Aitor (1999): *Recèrca etnolingüistica deth territòri dera Val d'Aran*. Lhèida: Institut d'Estudis Ilerdencs. Mecanoscrit e enregistraments inedits.

CARRERA, Aitor (2003): «Una aproximació a les varietats geogràfiques de l'occità de la Vall d'Aran». *Estudis de Llengua i Literatura Catalanes*, 46 (*Miscel·lània Joan Veny*, 2), p. 43-66.

CARRERA, Aitor (2004a): «Bilanç scientific d'ua època istorica: es dialectològs catalans e er occitan dera Val d'Aran». *Lingüistica Occitana*, 2, p. 29-49. En linha: http://superlexic.com/revistadoc/wp-content/uploads/2013/06/Linguistica-Occitana-2-Carrera.pdf.

CARRERA, Aitor (2004b): *Microtoponímia occitana. Estudi lingüistic d'ua mòstra gascona (Bausen e es Quate Lòcs)*. Lhèida: Universitat de Lhèida. Mecanoscrit inedit, 240 p.

CARRERA, Aitor (2005a): *Elements de variació diatòpica en el gascó de l'alta conca de la Garona. Afers de vocalisme en l'occità de la Vall d'Aran*. Lhèida: Universitat de Lhèida. Tèsi inedita, 589 p. e 140 cartes.
CARRERA, Aitor (2005b): «Ahèrs de morfologia nominau en gascon dera nauta arribèra de Garona: un contrast entre era Val d'Aran e eth canton de Sent Biat (Estat francés)». *De Lingua Aragonensi*, 1, p. 7-33.

CARRERA, Aitor (2005c): «Morfologia verbal aranesa: les desinències de l'imperfet d'indicatiu». *Llengua i Literatura*, 16, p. 205-228.

CARRERA, Aitor (2006a): «L'aportació de Joan Coromines a l'occità de la Vall d'Aran». In: BADIA I MARGARIT, Antoni M. (ed.): *Homenatge de l'IEC a Joan Coromines, en el centenari de la seva naixença*. Barcelona: IEC, p. 81-105.

CARRERA, Aitor (2006b): «Alguns errors del Nomenclator dera Val d'Aran». *Butlletí Interior de la Societat d'Onomàstica*, 103, p. 38-42.

CARRERA, Aitor (2006c): «Diàleg transfronterer en una cruïlla pirinenca. Coincidències lexicals d'Aran i Comenge». *Ripacurtia*, 4, p. 55-76.

CARRERA, Aitor (2007a): «Una mica de dialectologia occitana. Els parlars de la Vall d'Aran en el marc del gascó pirinenc oriental». *De Lingua Aragonensi*, 3, p. 9-40.

CARRERA, Aitor (2007b): *Gramatica aranesa*. Lhèida: Pagès.

CARRERA, Aitor (2008a): «Joan Coromines i la toponímia aranesa». In: BADIA I MARGARIT, Antoni M.; SOLÀ, Joan (ed.): *Joan Coromines, vida y obra*. Madrid: Gredos, p. 186-222.

CARRERA, Aitor (2008b): «Compde rendut dera arrecèrca lingüistica sus eth gascon pirenenc orientau». *De Lingua Aragonensi*, 4, p. 9-21.

CARRERA, Aitor (2008c): *Entre dues frontères. Estudis de lingüística occitana*. Lhèida: Pagès.

CARRERA, Aitor (2009a): «Fets d'anivellament dialectal en una zona de frontera. El cas de l'occità de la Vall d'Aran». In: KABATEK, Johannes; PUSCH, Claus D. (ed.): *Variació, poliglòssia i estàndard / Variation, Polyglossie und Standardisierung (Biblioteca Catalana Germànica 7; Suplement a Zeitschrift für Katalanistik)*. Aquisgran: Shaker, p. 103-125.

CARRERA, Aitor (2009b): «Geolingüística aranesa: algunes mostres lexicals». In: CAMPS, Christian (ed.): *Les relacions catalano-occitanes al llindar del segle XXI*. Péronnas: Éditions de la Tour Gile; Association Française des Catalanistes, p. 43-53.

CARRERA, Aitor (2011): «Cap a la recuperació i la restitució de la toponímia occitana. Els noms de lloc de Mèles (Alta Garona) a partir de les dades de l'enquesta de Sacaze». In: CASANOVA, Emili; VALERO, Lluís R. (ed.): *La toponomàstica de les illes del Mediterrani Occidental (XXV Col·loqui de la Societat d'Onomàstica, L'Alguer, Maig del 2008)*. Valéncia; l'Alguer: Denes, p. 93-115.

CARRERA, Aitor (2014a): «Uns documents plan interessants entar estudi deth lexic der occitan dera Val d'Aran: era descubèrta des fiches inedites de Jusèp Sandaran Bacaria». In: ALÉN-GARABATO, Carmen; TORREILLES, Claire; VERNY, Marie-Jeanne (ed.): *Los que fan viure e treslusir l'occitan. Actes du Xᵉ congrès de l'AIEO (Béziers, 12-19 juin 2011)*. Lemòtges: Lambert-Lucas, p. 461-467.
CARRERA, Aitor (2014b): «Toponimia occitana problematica. Sus era representacion grafica de quauqui nòms de lòc dera Gasconha pirenenca». In: TORT, Joan; MONTAGUT, Montserrat (ed.): *Els noms en la vida quotidiana. Actes del XXIV Congrés Internacional d'ICOS sobre Ciències Onomàstiques*. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, p. 2480-2492. En linha: http://www.gencat.cat/llengua/BTPL/ICOS2011/241.pdf

CHAMBERS, J. K. [Jack]; TRUDGILL, Peter (1980): *Dialectology*. Cambridge: CUP.

CONDÒ, J. [CONDÒ, Jusèp] (1914): «Vocabulari aranès». BDC, 3, p. 1-27.

COROMINES, Joan (1925): «Etimologies araneses». BDC, 13, p. 64-70.

COROMINAS, Juan [COROMINES, Joan] (1931): *Vocabulario aranés*. Barcelona: Imprenta de la Casa de Caridad.

COROMINES, Joan (1976): *Entre dos llenguatges*. Vol. 2. Barcelona: Curial. Que compren «Introducció a l'estudi de l'aranès», p. 5-28.

COROMINES, Joan (1990): *El parlar de la Vall d'Aran. Gramàtica, diccionari i estudis lexicals sobre el gascó*. Barcelona: Curial.

FOSSAT, Jean-Louis (1969): «Lexique de la boucherie: Aran-Luchon». In: FÉDÉRATION des sociétés académiques et savantes Languedoc-Pyrénées-Gascogne: *Actes du XXVe Congrès d'Études Régionales*. Tarba: Imprimerie Saint-Joseph, p. 192-199.

FOSSAT, Jean-Louis (1971): *La Formation du vocabulaire gascon de la boucherie et de la charcuterie. Étude de lexicologie historique et descriptive*. Tolosa: Équipe de Recherche Concertée du lexique de l'économie et du bétail et des Viandes (ERCV).

GARGALLO, José Enrique; CARRERA, Aitor (2010): «Sobre els arrepervèris. Aproximació als refranys meteorològics del gascó pirinenc oriental: paral·lelismes, interferències i contrastos en el trifini de català, gascó i llenguadocià a partir del món de les parèmies». In: CREUS, Imma; PUIG, Maite; VENY, Joan R. (ed.): *Actes del Quinzè Col·loqui Internacional de Llengua i Literatura Catalanes*. Lhèida: Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes; Publicacions de l'Abadia de Montserrat, p. 137-147.

GILLIÉRON, Jules; EDMONT, Edmont (1902-1910): *Atlas Linguistique de la France [ALF]*. 9 vol. París: Honoré Champion.

GOURDON, Maurice (1884): *Monographie de Saint-Béat et ses environs*. Banhèras de Bigòrra: Cazenave.

GRIERA, Antoni (1914): *La frontera catalano-aragonesa*. Barcelona: IEC.

GRIERA, Antoni (1918): «La frontera del català occidental». BDC, 6, p. 17-37.

GRIERA, Antoni (1962-1964): *Atlas lingüístic de Catalunya [ALC]*. 8 vol. Barcelona: Abadia de Sant Cugat del Vallès. Nau estampatge des volums 1-5, gescuts en 1923-1936.
GRIERA, Antoni (1973): *Atlas lingüístic de la Vall d'Aran* [ALVA]. Barcelona: Instituto Internacional de Cultura Románica.

GUITER, Henri (1978): «Un trait morphosyntaxique de l'aranais». *Via Domitia*, 20-21, p. 85-91.

HEYNS, Karl (1938): *Wohnkultur, Alp- und Forstwirtschaft im Hochtal der Garonne*. Amborg: Seminar für romanische Sprachen und Kultur.

HIGOUNET, Charles (1984): *Le Comté de Comminges de ses origines à son annexion à la couronne*. Tolosa: L'Adret. Segona edicion; prumèra edicion 1949.

KRÜGER, Fritz (1995a): *Los altos Pirineos. Vol. 1. Comarcas, casa y hacienda (primera parte)*. Tremp; Òsca; Saragossa: Garsineu; Diputación de Huesca; Diputación General de Aragón. Arrevirada en espanhòu deth tèxt alemand de 1936.

KRÜGER, Fritz (1995b): *Los altos Pirineos. Vol. 2. Cultura pastoril*. Tremp; Òsca; Saragossa: Garsineu; Diputación de Huesca; Diputación General de Aragón. Arrevirada en espanhòu deth tèxt alemand de 1935.

KRÜGER, Fritz (1996a): *Los altos Pirineos. Vol. 1. Comarcas, casa y hacienda (segunda parte)*. Tremp; Òsca; Saragossa: Garsineu; Diputación de Huesca; Diputación General de Aragón. Arrevirada en espanhòu deth tèxt alemand de 1939.

KRÜGER, Fritz (1996b): *Los altos Pirineos. Vol. 3. Las labores del campo (primera parte). Transporte y medios de comunicación)*. Tremp; Òsca; Saragossa: Garsineu; Diputación de Huesca; Diputación General de Aragón. Arrevirada en espanhòu deth tèxt alemand de 1936, paregut en BDC.

KRÜGER, Fritz (1996c): *Los altos Pirineos. Vol. 3. Las labores del campo (segunda parte). Economía agraria)*. Tremp; Òsca; Saragossa: Garsineu; Diputación de Huesca; Diputación General de Aragón. Arrevirada en espanhòu deth tèxt alemand de 1939.

KRÜGER, Fritz (1997): *Los altos Pirineos. Vol. 4. Manufacturas caseras, indumentaria, industrias*. Tremp; Òsca; Saragossa: Garsineu; Diputación de Huesca; Diputación General de Aragón. Arrevirada en espanhòu deth tèxt alemand de 1945.

LABOV, William (1972): *Sociolinguistic Patterns*. Oxford: Blackwell.

POJADA, Patrici (2009): *Répertoire toponymique des communes de la région Midi-Pyrénées. Repertòri toponimic de las comunas de la region Miègjorn-Pirenèus*. Tolosa: Centre de ressorsas occitanas e miègjornalas (CROM); Loubatières.

RAVIER, Xavier (1965): «Le traitement des données négatives dans l'Atlas Linguistique et Ethnographique de la Gascogne». RLiR, 29, p. 262-274.

ROHLFS, Gerhard (1977): *Le Gascon: études de philologie pyrénéenne*. Tübingen; Pau: Niemeyer; Marrimpouey Jeune. Tresau edicion.

SARRIEU, Bernard (1902): «Le parler de Bagnères-de-Luchon et de sa vallée». RLaR, 45, p. 385-446.
SARRIEU, Bernard (1903): «Le parler de Bagnères-de-Luchon et de sa vallée». *RLaR*, 46, p. 317-398.

SARRIEU, Bernard (1904): «Le parler de Bagnères-de-Luchon et de sa vallée». *RLaR*, 47, p. 97-153 et 481-534.

SARRIEU, Bernard (1906): «Le parler de Bagnères-de-Luchon et de sa vallée». *RLaR*, 49, p. 5-48 et 465-494.

SCHÄDEL, Bernhard (1908): «La frontière entre le gascon et le catalan». *Romania*, 37, p. 140-156.

SCHMITT, Alfons Theo (1934): *La Terminologie pastorale dans les Pyrénées centrales*. París: Librairie E. Droz.

SÉGUY, Jean (1948): «Noms populaires de plantes au Val d'Aran». In: *COLLECTIU: Mélanges offerts à M. le Professeur H. Gavel*, Tolosa: Privat, p. 91-98.

SÉGUY, Jean (1953): *Les Noms populaires de plantes dans les Pyrénées centrales*. Barcelona: CSIC.

SÉGUY, Jean (dir.) (1954-1973): *Atlas linguistique et ethnographique de la Gascogne [ALG]*. 6 vol. París: CNRS.

SÉGUY, Jean (1973): «La fonction minimale du dialecte». In: STRAKA, Georges; GARDETTE, Pierre (ed.): *Les Dialectes romans de France à la lumière des atlas régionaux*. París: CNRS, p. 27-42.

SOLER I SANTALÓ, Juli (1998): *La Vall d'Aran (1906)*. Tremp: Garsineu. Tresau edicion: reproduccion dera prumèra edicion, 1906, Barcelona: L'Avenç.

TURELL, M. Teresa (ed.) (1995): *La sociolingüística de la variació*. Barcelona: Promociones y Publicaciones Universitarias.

VENY, Joan (1986): *Introducció a la dialectologia catalana*. Barcelona: Enciclopèdia Catalana.

VERGÉS, Frederic (1998): *Petit diccionari castelhan-aranés (occitan)-catalan-francés, aranés (occitan)-castelhan-catalan-francés*. Vielha: Conselh Generau d'Aran. Tresau edicion; prumèra edicion 1991.

VIGNES, L'Abbé (2000): *Saint-Béat, ville royale. Clef de France*. Casilhac: Bélisane. Reproduccion der obratge de 1930.

WINKELMANN, Otto (1986): «À propos de quelques variations morphologiques de l'aranais». In: BOUVIER, Jean-Claude (ed.): *Actes du XVIIᵉ Congrès international de linguistique et philologie romanes (Aix-en-Provence, Marseille, 1983)*. Vol. 6. Ais de Provença: Université de Provence, p. 103-116.

WINKELMANN, Otto (1989): *Untersuchungen zur Sprachvariation des Gaskognischen im Val d'Aran*. Tübingen: Niemeyer.
# Le DiTMAO (Dictionnaire des Termes Médico-botaniques de l'Ancien Occitan) : caractéristiques et organisation des données lexicales

Maria Sofia CORRADINI / Université de Pise
Guido MENSCHING / Université de Göttingen<fnref n="1" />

## 1. Introduction

Le but de cette contribution est de rendre compte du projet DiTMAO, qui est en cours de réalisation à Pise, Göttingen et Cologne et qui est financé depuis 2011 par la Deutsche Forschungsgemeinschaft (DFG)<fnref n="2" />. Il s'agit de l'élaboration d'un système lexicographique (sur le web et papier) qui, à travers une organisation appropriée des données, permet de tirer parti du matériel lexical riche et hétérogène dans les textes relatifs au milieu médico-pharmaceutique de l'ancien occitan. En effet, après avoir étudié les textes et les particularités de leur tradition et avoir effectué plusieurs éditions critiques, nous avons jugé que le moment était venu de nous concentrer sur la terminologie scientifique que les œuvres contiennent et d'en donner une vue complète et articulée apte à être interrogée. En d'autres termes, il nous a paru opportun d'accorder à l'ancien occitan l'importance réelle qu'il a revêtue dans la formation du lexique technique européen. Dans cet article nous traitons quelques aspects du travail, à savoir : (i.) ceux qui sont relatifs aux données lexicales en soi et (ii.) ceux qui concernent la façon dont nous avons conçu le dictionnaire et le système informatique qui le soutient.

## 2. Le corpus de référence

Sur la composition du corpus de référence, nous avons déjà donné des descriptions ponctuelles à d'autres occasions (cf. Corradini et Mensching 2010 et 2013 ; Corradini 2016), mais depuis que nous avons entamé les travaux, notre corpus s'est accru. Il suffit ici de dire qu'il est constitué par des sources de typologie hétérogène, à cause du genre textuel, bien entendu, mais surtout à cause des alphabets différents que les

<footnote n="1">¹ Cet article a été rédigé en collaboration avec Gerrit Bos.</footnote>

<footnote n="2">² Projet *An XML-based Information System for Old Occitan Medical Terminology*. Équipe : Université de Cologne : G. Bos, V. Roth ; Université de Göttingen : G. Mensching, J. Zwink, A. Weingart, M. Lübke ; Université de Pise : M. S. Corradini, A. Fiumara, E. Maraia ; Pise, ILC-CNR : A. Bozzi, E. Giovannetti.</footnote>
œuvres emploient, c'est-à-dire l'alphabet latin comme les œuvres mentionnées en (1) et l'alphabet hébraïque, voir (2) :

(1) Sources en alphabet latin

a. Manuscrits :

Auch, Arch. Départ. du Gers I 4066 ( = A)

Florence, Bibl. Laur., Ashburnam 105 ( = Ashb 105)

Florence, Bibl. Laur., Ashburnam 39 ( = Ashb 39)

Paris, Bibl. de l'Arsenal 8315 ( = Ars.)

Bâle, Bibl. de l'Université D II 11 ( = B)

Chantilly, Musée Condé 330 ( = C)

Princeton, University Library, Garrett 80 ( = P)

Cambridge, Trinity College 903 ( = T)

Paris, Bibl. Sainte Geneviève 1029 ( = S. Gen.)

Bordeaux, Bibl. municipale 355

Paris, BnF nouv. acq. l. 317

Paris, BnF fr. 14974

Rodez, Bibl. municipale 60

b. Œuvres :

Herbier de Odo de Meudon ( = Herb, mss. P, A ; Herb a, Herb b, ms. C)

Liber de simplici medicinae, ms. T

[Herbier du ms. Palatinus 586, BNC Florence] ( = Herb, ms. Pal)

Lettre d'Hyppocrate à César ( = Let, mss. P, A, B, T)

Thesaur des paubres de Pierre d'Espagne, ms. C ( = Thes)

Additions au Thesaur des paubres de Pierre d'Espagne, ms. C ( = AgThes)

Remèdes pour les fièvres de Pierre d'Espagne, ms. C ( = Febr)

Antidotarium Nicolai, ms. T

Livre des raisons de Peyre de Serras, ms. Ashb 105

Réceptaire en deux rédactions ( = Ric, mss. P, T)

Réceptaire en deux rédactions ( = Ric, mss. B, P)

Réceptaire, ms. S. Gen.

Premier réceptaire, ms. A

Deuxième réceptaire, ms. A

Premier petit réceptaire, ms. C

Deuxième petit réceptaire, ms. C

Troisième petit réceptaire, ms. C

Quatrième petit réceptaire, ms. C

Recettes, ms. Paris, BnF nouv. acq. l. 317

Recettes, ms. Paris, BnF fr. 14974

Recettes, ms. Bordeaux, Bibl. municipale 355

Recettes, ms. Rodez, Bibl. municipale 60

Recettes, ms. Ars.

Traité des urines, ms. B

Secret des Secrets, ms. B

Anatomie du porc, mss. C, B

Anatomie de Galien, mss. C, B

Chirurgie de Henri de Mondeville, ms. Ashb 39
(2) Sources en alphabet hébraïque<fnref n="3" />

a. Manuscrits :

Paris, BnF Héb. 1163 (= Phébr)

Vatican Ebr. 550 (= Vhébr)

Oxford, Bodleian Hunt Donat 2 (= Ohébr1)

Oxford, Bodleian L. ms. Mich. Add. 22 (= Ohébr. 2)

Oxford, Bodleian ms. Poc. 353 (= Ohébr.3)

Parma Bibl. Palat. 3043, ff. 265r-266v (= PalatHébr)

Munich, Bayer. Staatsb. Cod. hebr. 19 (= Mhébr1)

Munich, Bayer. Staatsb., Cod. hebr. 245 (= Mhébr2)

Munich, Bayer. Staatsb. Cod. hebr. 295 (= Mhébr3)

Berlin Staatsb. Qu 834 (= Bhébr1)

Berlin, Staatsb. Qu 835 (= Bhébr2)

b. Œuvres :

- Deux listes de synonymes de Shem Tov ben Isaac de Tortosa, ajoutées à son *Sefer ha-Shimmush*

(i) Liste 1 (hébreu-arabe-occitan/latin ; ed. Bos et al. 2011 = *ShSh1*), mss. Phébr ff. 191r-195r, Vhébr ff. 132r-153r, Ohébr1 ff. 278r-283r

(ii) Liste 2 (occitan/latin-arabe-hébreu ; ed. Bos et al. en préparation = *ShSh2*), mss. Phébr ff. 195r-198r, Vhébr ff. 153v-163v, Ohébr1 ff. 284a-290a

- Listes de synonymes et glossaires anonymes (transcrites en entier dans le cadre du projet *DiTMAO*<fnref n="4" />)

(i) Version hébraïque de la liste de synonymes latine « *Alphita*<fnref n="5" /> », ms. PalatHébr 3043, ff. 265r-266v (= *AlphitaHébr*)

(ii) Liste latin-arabe-occitan (et autres langues romanes), ms. Mhébr2 ff. 155r-167r

(iii) Liste arabe-latin-occitan (et autres langues romanes), ms. Mhébr2, ff. 167v-175r

(iv) Liste arabe-(hébreu)-occitan/latin, ms. Ohébr2 ff. 5v-16r

- Traités en hébreu contenant des éléments occitans

(i) *Macer Floridus* (version hébraïque, fragment) (*cf*. Bos et Mensching 2000), ms. Bhébr1ff. 72a-73b (= MacerHébr)

(ii) *Şedat ha-Derakhim* de Moïse ibn Tibbon (éd. Bos 2014, *cf*. Mensching et Zwink 2014), mss. Bhébr2 ff. 115r-137v, Mhébr1 ff. 184v-206r, Mhébr3 ff. 150v-160r, Ohébr3 70v-80 (= *ŞhD*)

En ce qui concerne le corpus en alphabet latin, les textes ont été isolés à l'intérieur des manuscrits pouvant remonter du XIIIe au XVe siècle et comprennent des genres divers : herbiers, réceptaires, traités dédiés à un aspect particulier<fnref n="6" />.

<footnote n="3">³ Voir aussi Roth, Weingart, Zwink (2016).</footnote>

<footnote n="4">⁴ Ces glossaires et listes de synonymes sont décrits dans Bos et Mensching (2005).</footnote>

<footnote n="5">⁵ Pour le texte latin, voir García González (2007).</footnote>

<footnote n="6">⁶ Les œuvres en (1b) sont indiquées sous forme abrégée seulement quand il y a une référence à elles dans l'article. En ce qui concerne les éditions des textes cités voir : pour *Herb*, *Let*, *Thes*, *AgThes*, *Febr*,</footnote>
Il faudrait dire quelques mots de plus sur l'inclusion des sources en caractères hébreux. La présence du travail scientifique des juifs en Occitanie est due surtout à l'immigration d'un grand nombre de juifs, à l'origine arabophones, provenant d'Al-Andalous. Dans leur nouvelle région de résidence, l'arabe s'est rapidement perdu, et nous constatons une tentative d'établir l'hébreu comme langue culturelle et scientifique. Il leur fallait quand même accéder à la littérature médicale en arabe. Ce but fut atteint fondamentalement au moyen de la traduction d'œuvres médicales de l'arabe vers l'hébreu à partir de la deuxième moitié du XIIIe siècle et la rédaction de glossaires (arabe-langues romanes-latin, rarement hébreu). Dans les deux types de textes, l'occitan joue un rôle important, tout en étant toujours transcrit en alphabet hébraïque<fnref n="7" />. Notre corpus en caractères hébraïques exposé en (2) comprend donc pour l'instant : les deux listes de synonymes faites par Shem Tov ben Isaac de Tortosa ; le type de source le plus fréquent, c'est-à-dire les listes de synonymes et glossaires anonymes (en général arabe-occitan et/ou latin, dans tous les cas en caractères hébreux) ; des traités, normalement traduits de l'arabe, mais contenant un grand nombre de termes techniques médico-botaniques occitans dans le texte hébreu (cf. Bos et Mensching 2000, Mensching et Zwink 2014, Mensching 2015).

### 3. Quelques problèmes lexicographiques

Dans l'ensemble, ces œuvres de la littérature scientifique rédigées entièrement ou partiellement en langue d'oc nous offrent un témoignage important de la circulation du savoir scientifique dans le Bassin méditerranéen au cours du Moyen Âge : nous avons ainsi une variété de thèmes qui proviennent de milieux culturels différents, qui se croisent et souvent se complètent mutuellement et, en même temps, un lexique technique que la langue vulgaire a dû créer pour les véhiculer alors qu'elle s'affranchit de la suprématie du latin. A cet égard, les écoles de médecine de Montpellier et de Toulouse (et les aires voisines où elles étendirent leur influence) ont joué un rôle fondamental ; de plus, il faut considérer la situation culturelle particulière du Sud de la France, avec une présence massive de médecins juifs qui utilisaient aussi la langue d'oc, mais qui employaient l'alphabet hébraïque.

La transposition du latin ou de l'arabe au roman que les traducteurs-adaptateurs ont mis en exécution n'a pas dû être simple, même à cause de l'incertitude concernant l'identification des entités à dénommer : outre les héritages lexicaux d'origine différente (latine, grecque ou arabe), l'on rencontre aussi des créations autonomes qui visent à rendre compte des concepts nouveaux définis par l'avancée

Réceptaires et Petits réceptaires des mss. A, C, P : Corradini (1997) ; pour les œuvres du ms. T, le Traité des urines, le Secret des Secrets, Let, Réceptaire du ms. B, Réceptaire du ms. S. Gen., Recettes des mss. Paris, BnF nouv. acq. l. 317 et fr. 14974, Bordeaux, Bibl. municipale 355, Rodez, Bibl. municipale 60 : Corradini (2001) ; pour Recettes du ms. Ars. : Corradini (2002) ; pour l'Anatomie du porc : Corradini (2006). Les éditions du Livre des raisons de Peyre de Serras et de l'Anatomie de Galien sont en préparation par Corradini ; la Chirurgie de Henri de Mondeville a été transcrite dans le cadre du projet DiTMAO. Quant à l'Herbier du ms. Pal. (ici indiqué entre crochets), il s'agit d'un texte dont l'édition conduite par Milani (2004) a été retenue dans le corpus ; par la suite on évaluera l'insertion d'autres œuvres déjà éditées.

<footnote n="7">⁷ Voir Bos et Mensching (2001, 2005, 2015), Mensching et Savelsberg (2004), Mensching (2009), Mensching et Bos (2011) ainsi que l'introduction à ShSh1.</footnote>
des connaissances. Ce processus a produit dans la langue d'oc un ensemble lexical
qui très souvent comprend plusieurs termes (avec des variantes) qui tournent autour
d'un même objet, par ex., une maladie, une plante, etc. ; voir les exemples en (3) et (4) :
(3)

a. *sitoal* (Ric 73, ms. P), *SYT̂W*L<fnref n="8" /> (Ohébr2 9r), *SYT̂WW(')*L (*ShSh2* zayine 2);

b. ZDW'RY (*ShSh2* zayine 2, ms. Ohébr.1)

c. ZYDW'RY'WM (*ShSh2* zayine 2, ms. Vhébr.)

(4)

a. *jolvert* (*Herb* arg. 47, 248, ms. A); *golvert* (*Herb* arg. 47, 254, 257, ms. A; *Let* 8, ms. A), *GWLWYRȚ* (*ShSh2* guimel 22, ms. Ohébr1), *GWLBYRD* (*ibidem*, ms. Phébr), *GWBLRRȚ* (*ibidem*, ms. Vhébr)

b. juvert (*Thes*, XXX : 22 ; *Thes*, XXXVI : 1; *AgThes*, III : 2, 26 ; *Herb* arg. 47, ms. A)

c. ĞWĠBYRD (*ShSh1* 271, ms. Phébr), ŠWŠBYRȚ (*ibidem*)

d. ĞYŠBYRȚ (*ShSh1* 271, ms. Vhébr), ĞYŠWYRȚ (*ibidem*, ms. Ohébr)

Le mot arabe zadwār, (‘zédoaire’, CURCUMA ZEDOARIA (Christm.) Roscoe, ITIS 506509), selon le FEW (XIX : 201), existait en ancien occitan sous deux versions, premièrement comme emprunt roman sous la forme de citoal/sitoal (cf. DAO : 1178, 1-2) et deuxièmement comme zeduari, à travers le latin médiéval zeduarium. Notre corpus présente les deux formes, indiquées en (3a) et (3b), la dernière exclusivement dans les sources hébraïques. La base latine de (3b) est aussi contenue dans la partie hébraïque du corpus, cf. (3c). En (4), nous avons énuméré des variantes qui désignent toutes le persil. Ce type lexical est dérivé dans le FEW (V : 401) de LOLIUM + VIRIDEM, dont les variantes anciennes connues des types jolvert, ju(r)vert et gilvert (DAO : 823, 2-1 ; FEW loc. cit.)<fnref n="9" />. Le premier type est représenté par les variantes de (4a) et le deuxième par celles de (4b). Les manuscrits hébreux montrent en outre des variantes plus ou moins obscures : celles de (4c) (*jusvert ?) pourraient être des contaminations avec jus vert (‘verjus’)<fnref n="10" />, et celles de (4d) pourraient être interprétées comme contenant en addition la voyelle -i- de gilvert ou d’autres variantes modernes semblables mentionnées dans le FEW loc. cit. (donc *gisvert ?).

Dans la rédaction du dictionnaire, avant d'établir les signifiés et les liens
réciproques entre des termes qui ont l'air d'être synonymes, et de donner toute la
variation des formes, il faut surmonter un certain nombre de problèmes. En outre, il
faut tenir en compte des difficultés d'interprétation liées souvent à l'évolution des
signifiés, et les problèmes d'origine paléographiques. Ces considérations donnent
lieu à quelques réflexions supplémentaires concernant le corpus de référence décrit
dans la section 2, au-delà de sa composition : il s'agit, en effet, d'éditions toujours
caractérisées par une grande rigueur philologique, surtout constituées par des

<footnote n="8">⁸ La translittération des formes romanes en caractères hébraïques suit le système décrit en *ShSh1* (4-5) et en Mensching (2015).</footnote>

<footnote n="9">⁹ Avec d'autres étymologies et le même sens : *PRYŠYL* (*ShSh2* guimel 22, mss. Phébr, Ohébr1) ; *PYRŠYL* (*ibidem*, ms.Vhébr) ; *PYRYŠYL* (Mhébr2, 156r) (*per(e)silh* < PETROSELINUM) ; *RYYŠYL* (Mhébr2 156r) (*eiresel* < ERICIUS + suffixe, *FEW*, III : 239).</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Notons à ce propos que Levy (PSW, IV : 284) n'était pas sûr si *jurvert* devait être interprété comme 'verjus' ou comme 'persil'. Pour la variante judéo-occitane *GWRBYRȚ* mentionnée par Levy, voir maintenant l'édition du Poème d'Esther par Silberstein (1973 : 223), qui interprète cette forme plutôt comme 'persil'. Dans notre corpus hébreu, les variantes de (4c,d) sont clairement identifiées comme 'persil' ou herbes très similaires.</footnote>
travaux que nous avons nous-mêmes conduits : en l'absence d'éditions fiables nous avons pris en compte directement les manuscrits. C'est ainsi que dérive le matériel lexical qui constituera le dictionnaire et qui comprend toutes les variations de chaque mot, c'est-à-dire les variantes qu'un terme peut présenter en fonction de contextes différents (par ex. des contextes variables grammaticaux, discursifs, de genre textuel ou géographique) et même en fonction de milieux linguistiques différents (latin, occitan, hébreu, avec la conséquence de l'utilisation de deux alphabets) ; à tout cela il faut ajouter les variantes de plusieurs témoins d'un même texte, souvent défectueux.

L'exemple en (5) montre la dénomination de 'fleur du grenadier', PUNICA GRANATUM L. (ITIS 27278 ; RL, II : 172 ; DAO : 673, 2-2 ; 677, 1-1), qui apparaît fondamentalement en deux variantes : le latinisme *balaustia* (5a) et les variantes plus populaires (5b) avec -r- et terminaison en -a ou -e (au lieu de -ia). Le type (5a), plus fréquent, apparaît normalement en tant que variante morphologique du pluriel :

(5)

a. *balaustia* (*Thes*, XXIX : 42, *Herb* ms. Pal. n° 56), *BL'WSTY'* (*ShSh1* 338, ms. Phébr), au pluriel *balaustias* (*Ric* f. 129v, ms. T), *BL'WYŠTY'S* (*ShSh1 ibidem*, ms. Ohébr1), *BLBŠTY'S* (*ShSh1 ibidem*, ms. Vhébr), *BLWŠTY'S* (*ShD*, ms. Mhébr), *BLWŠTYYS* (*ShD*, ms. PalatHébr), *BL'STY'S* (*ShD*, ms. Ohébr3), *BL'BŠTY'S* (*ShD*, ms. Bhébr2), *BL'WWŠTY'S* (*AlphitaHebr* 265v);

b. *balaustre* (*Thes*, LIII : 8), *blaustra* (*Thes*, VII : 30), *ebalustra* (*Thes*, XVII : 2).

Dans toutes les occurrences du *Thesaur des paubres* ainsi que dans l'Herbier du ms. Palatinus 586, le rapport de synonymie entre *balaustia* (et variantes) et *flor de milgrana* est aussi explicitement indiqué (cf. Corradini 2014 : 120-121). La synonymie est en effet importante dans notre corpus, comme dans la littérature médico-botanique du Moyen Âge en général (voir, entre autres, Sánchez 1995). L'exemple en (6) montre qu'à la cooccurrence de variantes savantes (ou même latines) et populaires, que nous avons déjà vue dans les exemples (3) et (5), s'ajoute l'aspect de la géosynonymie et des aspects relatifs à des questions de transmission : l'exemple représente plusieurs dénominations pour l'aurone (ARTEMISIA ABROTANUM L., *ITIS* 35444 ; André 115 ; FEW, XXIV : 48 ; XXV : 360) :

(6)

a. Variantes de la forme latine (*abrotanum*) : 'BRWŢNWM (Mhébr2 156r), 'BRWŢNWM (*ShSh1* 496, ms. Vhébr), au génitif: *abrotani* (*AgThes* III 22); (*abrontanum*) : 'BRWNŢ(')NWM (*ShSh1* 496, ms. Phébr 496; *ShSh2* Aleph 57, mss. Phébr, Vhébr) ; *abrotonum* (*Febr* IV 5), 'BRWŢWNWM (*ShSh1* 496, ms. Ohébr1) ; (*aprotonum*) : 'PRWŢWNW[M] (MacerHébr) ; (*ambrotanum*) 'MBRWŢNWM (*ShSh2* Aleph 57, ms. Ohébr1)

b. Variantes populaires :

- Provence : *alambroze* (*Herb* arg. 2, 10, 12, ms. P ; cf. *DAO* : 1067, 1-2), *'LMBWRWŠH* (*ShSh2* Aleph 57, ms. Ohébr1) ; (*alambroza*) : 'əLaMRWoŠaH (*ibidem*, ms. Phébr) ; (*alamnosa*) : *LMNWŠ'* (*ibidem*, ms. Vhébr) ; (*alamb(o) roya ?*) : *'LMBWRWYY'* (*ShSh1* 496, ms. Ohébr)

- Haute-Garonne : *brona* (*Herb* a arg. 3, 9, ms. C), *broina* (*Herb* b arg. 8, 65, ms. C)
c. Autres formes : *veroina* (*Let* 3, 6, ms. P ; *Let* 3, 7, ms. A), *veronla* (*Let* 95, ms. A) correspondent à a. fr. *averoline*.

La variante latine *abrotonum* (6a) se rapproche du terme grec originaire, mais apparaît aussi sous de nombreuses formes altérées surtout dans la tradition textuelle juive, tandis que les mots en langue vulgaire nous documentent la variation diatopique, cf. le type *alambroze/*alambroza et le type *bro(i)na* (6b) ; enfin, en ce qui concerne (6c), *veroina* et *veronla* sont attestés dans la Lettre d’Hippocrate à César et représentent un reflet des formes telles que *averai[g]*[n]*e*, *averoyne*, *averoygne*, *averoigne*, *averonie* (Hunt 1990 : respectivement 137; 273 et 284; 271; 285 et 287; 293) qui sont contenues dans la source originaire anglo-normande du texte occitan.

Tandis que tous les exemples mentionnés présentent des problèmes surtout relatifs à la forme, il existe naturellement aussi de nombreux problèmes sémantiques, que nous ne pouvons pas discuter ici, mais dont nous voudrions donner au moins un exemple :

(7)

a. *balsamus* (*Herb* 54, ms. Pal), *balsamj* (*Ashb* 105, f. 94r), *B(')LŠ(')MY* (*ShSh2* Bet 7) ‘arbre du baume, basmier’

b. *balsan* (*Thes*, XLVI : 5), *basme* (*Ric* f. 129, ms.T), *BŠMY* (*ShSh1* 500, ms. Phébr, Vhébr), *BLŠMY* (*balsme*<fnref n="11" />?) (*ShSh1* 500, ms. Ohébr1), ‘*WLY BŠMY* (**oli basme*)* (ShSh2 Alpeh32) ‘baume, l’huile’

La comparaison entre les textes et l'analyse des contextes nous a fait parvenir aux deux signifiés : 'arbre du baume, basmier' (COMMIPHORA OPOBALSAMUM (L.) Engl., *ITIS* 896045 ; André 33 ; *DAO* : 570, 1-1 ; *LEI*, IV : 954) : vs. 'baume, l'huile', hypothèse qui peut être confirmée par les correspondances arabes et hébraïques dans les textes hébreux<fnref n="12" />. Les deux concepts étaient exprimés dès l'Antiquité par le même mot<fnref n="13" />. L'espagnol a continué cette habitude (*DETEMA*, I : 195b), tandis que pour le français l'on atteste deux termes différents, respectivement: *basm(i)er* (l'arbre) et *basme* (l'huile) (Corradini 2014 : 107-108). Par contre, dans la terminologie médico-botanique de l'ancien occitan, telle que reflétée dans notre corpus, il semble que l'arbre ait été préférablement désigné par le mot latin *balsamus* ou le génitif fossilisé *balsami*<fnref n="14" />, tandis que l'huile apparaît régulièrement comme *basme* et variantes. Il est ainsi probable que le langage technique se différenciait de l'usage commun (*cf*. *RL*, I : 175, s.v. *balme/basme* : « On appelle du même nom l'arbre et la liqueur qu'il fournit. »).

<footnote n="11">¹¹ Une lecture *balsami* serait aussi possible. La forme *balsme* est documentée pour l'anc. fr. en *FEW* (I : 226).</footnote>

<footnote n="12">¹² Voir : (Herb 54, ms. Pal) *Balsamus* es arbre caut e sec al .ij. gra. E creis en Babilonia en .j. vergier on ha .vij. fons ; (Ashb 105, f. 94r) *Pren terra sigillata* que si pren sotz l'arbre que es apellat *balsamj* ; (Ric f. 129, ms. T) *E si podia aver .j. pauc de basme* ; (Thes, XLVI : 5) *Item lo caps de las tetinas sian unta ambe bal-san*. Dans les listes de synonymes du Sefer ha-Shimmush, les variantes indiquées en 7(b) apparaissent comme étant équivalentes à l'hébreu אפרסמין (*ŠMN* 'PRSMWN) et à l'arabe duhn balasān 'huile de l'arbre du baume'.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Dans le latin médiéval, nous trouvons des textes qui distinguent entre *balsamus* pour l'arbre et *balsamum* pour l'huile, cf. García González (2007 : 366).</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Voir note 19.</footnote>
## 4. Le système lexicographique

Quant à la façon dont nous avons conçu notre système lexicographique<fnref n="15" />, il faudrait noter que si, d'une part, les utilisateurs pourront accéder aux lemmes de manière séquentielle par ordre alphabétique, d'autre part, la valeur sémantique, structurée de manière appropriée, représente une clé d'accès ultérieure. Pour atteindre ce deuxième but, il était nécessaire d'établir une description très ponctuelle du domaine en question. Pour ce faire, nous avons jugé bon d'employer une approche conceptuelle, c'est-à-dire onomasiologique (voire 'ontologique', selon la terminologie informatique), qui a été conduite sur la base des classifications et des taxonomies des sciences qui sont représentées (médecine, botanique, etc.). Cette approche permet, par ex. de relier :

- les différents termes qui sont relatifs à une même entité (soit les synonymes);

- plusieurs entités qui sont en corrélation (maladies, substances curatives, méthodes aptes à les guérir, parties du corps concernées, etc.);

- de plus, il est possible de mettre en corrélation la valeur sémantique que chaque terme de la langue médiévale possède avec celle qui est relative à la langue moderne.

En parallèle, afin de rendre compte de toute la variation formelle, les éléments grammaticaux sont également structurés sur la base de la classification taxonomique des rôles que les formes possèdent. Nous avons donc conçu une ontologie pour la représentation des caractères grammaticaux des mots, et une ontologie pour la représentation des aspects sémantiques des mots.

En ce qui concerne le schéma lexicographique, nous avons défini une classe (dans le sens de la programmation orientée objet, POO) 'mot vedette'<fnref n="16" /> (c'est le premier niveau), qui coïncide avec la terminologie médico-botanique de l'ancien occitan. Elle possède un certain nombre d'attributs, ou propriétés. Pour illustrer l'organisation d'une entrée, voici un exemple simplifié relatif au mot vedette aloe :

(8)

Exemple de mot vedette avec propriétés

### ALOE

• signifié aloès

• alphabet lat.

• langue a. occ.

• catégorie grammaticale n.

• genre m.

• nombre s.

• variantes (→) aloès, 'LWW', 'LW'H, 'LW'Y, 'LWY', 'LW'N, 'LW'YN, 'LWBY, 'LWBYN

• nom scientifique Aloe vera L.

• références Ric 65 (ms. P) ; Let 55(ms. A) ; Thes (VII : 30 ; XXVII : 12) ; AgThes (IV : 1) ; ShSh1 (110) ; ShSh2 (alef 49) ; ṢdD (18,4 ; 25,4,5,7,9,11 ; 26,1,2,3,5)

<footnote n="15">¹⁵ Pour une description plus technique, voir Bozzi et Luzzi (2016).</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ L'on précise que la langue de rédaction du lexique est le français.</footnote>
<table><tr><td>• autres langues</td><td>aram. 'YLWW', 'LWW'; ar. SBR // a. cat. aloe(n), gr. ἀλοη, lat. m. aloe</td></tr><tr><td>• lien ontologique</td><td>botanique</td></tr><tr><td>• bibliographie</td><td>Sin (227) ; RL (I : 57b) ; FEW (XXIV : 345b) ; DAO (1076, 1-1)</td></tr><tr><td>• sous-lemmes (→)</td><td>lin aloe</td></tr><tr><td>• synonymes (→)</td><td>-</td></tr><tr><td>• voir aussi (→)</td><td>-</td></tr></table>

Certaines propriétés ne s'éloignent guère des propriétés traditionnelles que l'on trouve dans les lexiques (traduction, catégorie grammaticale, genre, etc.) ; d'autres sont plus spécifiques comme, par ex., 'alphabet', 'langue', 'références'. L'indication de l'alphabet est nécessaire à cause de la nature du corpus, puisque nous trouvons des variantes aussi bien en caractères latins qu'hébraïques<fnref n="17" />. Pour ne pas influencer les futurs utilisateurs de notre système, les graphies en caractères hébraïques sont rendues en translittération suivant le même système que nous avons employé dans cet article<fnref n="18" /> ; des interprétations ultérieures seront quelquefois mentionnées dans un champ prévu pour des observations. L'indication de la langue est aussi nécessaire, car il y a dans le corpus des formes qui, bien qu'elles ne soient pas pertinentes au système linguistique de la langue d'oc, doivent être accueillies dans le dictionnaire parce qu'elles étaient utilisées dans la terminologie médico-botanique occitane. Il s'agit de termes latins comme ceux qui sont mentionnés à (3c), (6a), (7a) (d'autres exemples: *amidum*, *balsamita*, *calamus aromaticum*), catalans (par ex. *anpressecs*, versus a. occ. *persega*, *pressega*; *panicalt* versus a. occ. *panicaut*), ou des formes qui présentent une hybridation entre le latin (fréquemment corrompu) et l'occitan (par ex. *sitirions*, versus lat. *satyrion*; *simbra*, versus lat. *sisimbrium*, ou *polvera musci*, *olibani*, *camphore*, *feniculi*, *gumi arabicum*<fnref n="19" />, etc.) (cf. Corradini 2001 : 179-180; Mensching et Savelsberg 2004 : 75). Les références indiquent le lieu exact de chaque variante dans les manuscrits et/ou les éditions. Elles représentent le lien entre le mot-vedette (et variantes) et les contextes, dans le sens que notre système permettra de fournir des concordances ou d'entrer dans les passages correspondants des textes informatisés. Les propriétés 'variantes', 'sous lemmes' et 'synonymes' possèdent à leur tour des propriétés, auxquelles l'on accède, dans la version digitale du DiTMAO, par l'indicateur (→)<fnref n="20" />. Nous précisons aussi que sous 'autres langues', il s'agit des correspondances indiquées explicitement dans les textes médiévaux même et, éventuellement (après le symbole //) des correspondances que nous connaissons et qui peuvent être d'utilité pour les utilisateurs du système et du futur dictionnaire.

Le matériel lexique de notre corpus est en train d'être inséré dans le système à travers une interface complexe qui contient, entre autres, les informations décrites

<footnote n="17">¹⁷ Les difficultés de l'alphabet hébreu pour la lemmatisation et la classification des variantes sont le sujet de Roth, Weingart et Zwink (2016).</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Pour une deuxième phase du projet, nous avons prévu d'indiquer aussi bien la graphie hébraïque originale que la translittération.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Ces formes, qui sont employées dans un contexte vulgaire, représentent en fait des termes latins avec le maintien du morphème flexionnel originaire du génitif qui n'est plus reconnu.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Pour la visualisation des informations, il faut sélectionner (→). Dans la version papier, ces particularités apparaîtront sur la page dans la forme requise par les modalités de l'impression.</footnote>
en (7) et (8). L'utilisateur pourra le consulter à l'aide d'une interface de consultation, qui existe déjà sous forme de prototype et qui sera en ligne prochainement dans une version plus complexe. Au point (9), nous montrons le résultat que notre prototype donne pour le lemme *abrotanum* ('aurone'), cf. (6).

(9)

Exemple d'interface de consultation web du système lexicographique du dictionnaire en version préliminaire (pour *abrotanum* 'aurone') :

<figure><img src="image_24.png" /></figure>

Depuis le début du projet en novembre 2011, nos travaux sur le *DiTMAO* ont progressé rapidement, permettant ainsi qu'une grande partie du vocabulaire médico-botanique de l'ancien occitan soit déjà classée de la façon que nous venons d'expliquer. Nous avons l'intention de mettre prochainement en ligne une première version encore réduite, qui sera perfectionnée d'ici la fin du projet en 2018.
Références bibliographiques

ANDRÉ, Jacques (1985) : *Les Noms de plantes dans la Rome antique*. Paris : Les Belles Lettres.

BOS, Gerrit (2014) : *Ibn al-Jazzār's Zād al-musāfīr wa-qūt al-ḥāḍīr, Provisions for the Traveller and Nourishment for the Sedentary, Book 7 (7–30)*. Critical Edition of the Arabic Text with English Translation, and Critical Edition of Moses ibn Tibbon's Hebrew Translation (Ṣedat ha-Derakhim). Leiden : Brill.

BOS, Gerrit ; MENSCHING, Guido (2000) : « Macer Floridus. A Middle Hebrew fragment with Romance elements ». *Jewish Quarterly Review*, 91, p. 17-51.

BOS, Gerrit ; MENSCHING, Guido (2001) : « Shem Tov Ben Isaac, Glossary of botanical terms, nrs. 1-18 ». *Jewish Quarterly Review*, 92, p. 21-40.

BOS, Gerrit ; MENSCHING, Guido (2005) : «The Literature of Hebrew Medical Synonyms: Romance and Latin Terms and their Identification ». *Aleph*, 5, p. 169-211.

BOS, Gerrit ; MENSCHING, Guido (2015) : « Arabic-Romance Medico-Botanical Glossaries in Hebrew Manuscripts from the Iberian Peninsula and Italy ». *Aleph*, 15, p. 9-61.

BOZZI, Andrea ; LUZZI, Damiana (2016) : « Un'ontologia per il DiTMAO (Dictionnaire des Termes Médico-botaniques de l'Ancien Occitan) ». In : BUCHI, ÉVA ; CHAUVEAU, Jean-Paul ; PIERREL, Jean-Marie (éd.) : *Actes du XXVIIᵉ Congrès International de Linguistique et de Philologie Romanes (Nancy, 15-20 juillet 2013)*. Strasbourg : ELiPhi, p. 1601-1609.

CORRADINI, Maria Sofia (1991) : « Sulle tracce del volgarizzazione di un erbario latino ». *Studi Mediolatini e Volgari*, 37, p. 31-132.

CORRADINI, Maria Sofia (1997) : *Ricettari medico-farmaceutici medievali nella Francia meridionale*. Firenze : Olschki.

CORRADINI, Maria Sofia (2001) : « Per l'edizione del corpus delle opere mediche in occitanico e in catalano: nuovo bilancio della tradizione manoscritta e analisi linguistica dei testi ». *Rivista di Studi Testuali*, 3, p. 127-195.

CORRADINI, Maria Sofia (2006) : « Due testimoni occitanici della *Anatomia porci* attribuita a Cofone salernitano ». In : BELTRAMI, Pietro ; CAPUSSO, Maria Grazia ; CIGNI, Fabrizio ; VATTERONI, Sergio (éd.) : *Studi di Filologia romanza offerti a Valeria Bertolucci Pizzorusso*. Pisa : Pacini, p. 463-492.

CORRADINI, Maria Sofia (2014) : « Lessico e tassonomia nell'organizzazione del Dictionnaire des Termes Médico-botaniques de l'Ancien Occitan (DiTMAO) ». *RLiR*, 78, p. 87-132.

CORRADINI, Maria Sofia (2016) : « La realizzazione del *Dictionnaire des Termes Médico-botaniques de l'Ancien Occitan (DiTMAO)* : problemi di organizzazione della conoscenza medico-farmaceutica attestata nei manoscritti in occitano antico ». In : TROTTER, David ; BOZZI, Andrea ; FAIRON, Cédrick (éd.) : *Actes du XXVIIᵉ Congrès*
*International de Linguistique et de Philologie Romanes (Nancy, 15-20 juillet 2013). Section 16 : Projets en cours ; ressources et outils nouveaux.* Nancy: ATILF, p. 95-108. Disponible sur : http://www.atilf.fr/cilpr2013/actes/section-16/CILPR-2013-16-Corradini.pdf

CORRADINI, Maria Sofia; MENSCHING, Guido (2010) : « Les méthodologies et les outils pour la rédaction d'un *Lexique de la terminologie médico-botanique de l'occitan du Moyen Âge* ». In : *ILIESCU, Maria; DANLER, Paul; SILLER, Heidi M.* (éd.) : *Actes du XXVᵉ Congrès International de Linguistique et de Philologie Romanes (Innsbruck, 3-8 septembre 2007)*. Vol. VII. Tübingen : Niemeyer, p. 200-208.

CORRADINI, Maria Sofia; MENSCHING, Guido (2013) : « Nuovi aspetti relativi al *Dictionnaire de Termes Médico-botaniques de l'Ancien Occitan (DiTMAO)* : creazione di una base di dati integrata con organizzazione onomasiologica ». In : *CASANOVA HERRERO, Emili; CALVO RIGUAL, Cesareo* (éd.) : *Actas del XXVI Congreso Internacional de Lingüística y de Filología Románicas (València, 2010)*. Vol. VIII. Tübingen : Niemeyer, p. 113-124.

DAG = BALDINGER, Kurt (1975-) : *Dictionnaire onomasiologique de l'ancien gascon*. Tübingen : Niemeyer.

DAO = BALDINGER, Kurt (1975-2007) : *Dictionnaire onomasiologique de l'ancien occitan*. Tübingen : Niemeyer.

DETEMA = HERRERA, María Teresa (1996) : *Diccionario español de textos médicos antiguos*. 2 vol. Madrid : Arco Libros.

DOM = STEMPEL, Wolf-Dieter ; STIMM, Helmut, (éd.) (1996-) : *Dictionnaire de l'occitan médiéval*. Tübingen : Niemeyer.

FEW = WARTBURG, Walter von (1922-) : *Französisches etymologisches Wörterbuch*. 25 vol. Leipzig ; Bonn ; Bâle : Teubner ; Fritz Klopp ; Schroeder ; Zbinden.

GARCÍA GONZÁLEZ, Alejandro (2007) : *Alphita. Edición crítica y comentario*. Florence : Sismel.

HUNT, Tony (1989) : *Plant Names of Medieval England*. Cambridge : D.S. Brewer.

ITIS = *Integrated Taxonomic Information System*. Disponible sur : http://www.itis.gov

LEI = PFISTER, Max ; SCHWEICKARD, Wolfgang (éd.) (1984-) : *Lessico etimologico italiano*. Wiesbaden : Reichert.

MENSCHING, Guido (2009) : « Listes de synonymes hébraïques-occitanes du domaine médico-botanique au Moyen Âge ». In : *LATRY, Guy* (éd.) : *La Voix occitane. Actes du VIIIᵉ Congrès de l'Association Internationale d'Études Occitanes (Bordeaux, 12-17 octobre 2005)*. Vol. 1. Bordeaux : Presses universitaires de Bordeaux, p. 509-526.

MENSCHING, Guido (2015) : « Éléments lexicaux et textes occitans en caractères hébreux ». In : *TROTTER, David* (éd.) : *Manuel de la philologie de l'édition*. Berlin : De Gruyter, p. 237-264.
MENSCHING, Guido ; Bos, Gerrit (2011) : « Une liste de synonymes médico-botaniques en caractères hébraïques avec des éléments occitans et catalans ». In : RIEGER, Angelica (éd.) : *L'Occitanie invitée de l'Euregio. Actes du IXᵉ Congrès international de l'Association Internationale d'Études Occitanes (Aix-la-Chapelle, 24-31 août 2008)*. Vol. I. Aix-la-Chapelle : Shaker Verlag, p. 225-238.

MENSCHING, Guido ; SAVELSBERG, Frank (2004) : « Reconstrucció de la terminologia mèdica occitano-catalana dels segles XIII i XIV a través de llistats de sinònims en lletres hebrees ». In : *Actes del I Congrés per a l'Estudi dels Jueus en Territori de Llengua Catalana (Barcelona-Girona, del 15 al 17 d'octubre de 2001)*. Barcelona : Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, p. 69-81.

MENSCHING, Guido ; ZWINK, Julia (2014) : « L'ancien occitan en tant que langage scientifique de la médecine. Termes vernaculaires dans la traduction hébraïque du Zād al-musāfir wa-qūt al-ḥādir ». In : ALÉN-GARABATO, Carmen ; TORREILLES, Claire ; VERNY, Marie-Jeanne (éd.) : *Los que fan viure e treslusir l'occitan. Actes du Xᵉ congrès de l'AIEO (Béziers, 12-19 juin 2011)*. Limoges : Lambert-Lucas, p. 226-237.

MILANI, Matteo (2004) : « Aloes es caut e sec... : edizione di un erbario occitano (Firenze, Biblioteca Nazionale Centrale, Palatino 586 ». *La parola del testo*, 2, VIII, p. 369-391.

PSW = LEVY, Emile (1894-1924) : *Provenzalisches Supplement Wörterbuch*. 8 vol. Leipzig : Reisland.

RL = RAYNOUARD, François Juste Marie (1928-1929) : *Lexique roman ou Dictionnaire de la langue des troubadours comparée avec les autres langues de l'Europe latine*. Heidelberg : Winter. Réimpression de l'éd. 1836-1845, Paris : Silvestre.

Roll = ROLLAND, Edmond (1967) : *Flore populaire ou histoire naturelle des plantes dans leurs rapports avec la linguistique et le folklore*. 6 vol. (11 tomes). Paris : Maisonneuve et Larose. Réimpression de l'éd. 1896-1914, Paris : Rolland.

ROTH, Veronika ; WEINGART, Anja ; ZWINK, Julia (2016) : « Términos médico-botánicos del occitano antiguo en grafía hebrea para el DiTMAO : casos problemáticos ». In : TROTTER, David ; BOZZI, Andrea ; FAIRON, Cédrick (éd.) : *Actes du XXVIIᵉ Congrès International de Linguistique et de Philologie Romanes (Nancy, 15-20 juillet 2013)*. Section 16 : *Projets en cours ; ressources et outils nouveaux*. Nancy : ATILF, p. 277-290. Disponible sur : http://www.atilf.fr/cilpr2013/actes/section-16/CILPR-2013-16-Roth-Weingart-Zwink.pdf

SÁNCHEZ GONZÁLEZ DE HERRERO, María de las Nieves (1995) : « La sinonimia en la terminología patológica del Diccionario Español de Textos Médicos Antiguos ». In : MENSCHING, Guido ; RÖNTGEN, Karl-Heinz (éd.) : *Studien zu romanischen Fachtexten aus Mittelalter und früher Neuzeit*. Hildesheim ; New York : Olms, p. 147-160.

ShSh1 = Bos, Gerrit ; HUSSEIN, Martina ; MENSCHING, Guido ; SAVELSBERG, Frank (2011) : *Medical Synonym Lists from Medieval Provence : Shem Tov ben Isaac of Tortosa, Sefer ha - Shimmush. Book 29. Part 1 : Edition and Commentary of List 1 (Hebrew - Arabic - Romance/Latin)*. Leiden : Brill.
*ShSh2* = Bos, Gerrit ; KLEY, Jessica ; MENSCHING, Guido ; SAVELSBERG, Frank (en préparation) : *Medical Synonym Lists from Medieval Provence : Shem Tov ben Isaac of Tortosa, Sefer ha-Shimmush. Book 29. Part 1 : Edition and Commentary of List 2*.

SILBERSTEIN, Susan Milner (1973) : *The Provençal Esther Poem Written in Hebrew Characters c. 1327 by Crescas de Caylar: Critical Edition*. Thèse de doctorat. Philadelphie : University of Pennsylvania.

*Sin* = MENSCHING, Guido (1994) : *La Sinonima delos nonbres delas medeçinas griegos e latynos e arauigos*. Madrid : Arco Libros.

TROTTER, David ; ROTHWELL, William (2007) : *Anglo Norman Dictionary*. Publication électronique. Disponible sur : www.anglo-norman.net.

VERNAY, Henri (1991) : *Dictionnaire onomasiologique des langues romanes*. Tübingen : Niemeyer.
# Entre òc e oïl : per una tipologia daus parlars dau Creissent en Charanta occitana

Joan-Cristòu DOURDET
Universitat de Peitieus
Laboratòri FoReLL

## 1. Presentacion

A l'òrle nòrd-oest dau domeni linguistic occitan, los parlars lemosins venen tocar l'airau dialectau d'oïl peitavin-santongés. Quò es entau que nais en Charanta çò qu'apelan lo Creissent, airau de transicion entre òc e oïl, que ven de mai en mai large en progressar devers lo nòrd puei l'est.

Au segle XIX, Charles de Tourtoulon e Octavien Bringuier (1876), dins lor estudi sus lo limit entre òc e oïl, senhaleren ja aquel espaci originau e balheren de las descripcions preciosas daus parlars dau Creissent, parlars que se disen tanben daus còps « marchés ». Perpauseren maitot una classificacion d'aquilhs parlars d'après la preséncia mai o mens fòrta de trachs linguistics d'òc o d'oïl. Dins las annadas 1970-1980, quò es Marcel Coq (1977), especialista daus parlars occitans de Charanta, qu'establisset de las cartas dialectalas pusleu precisas especialament sus aquelas zònas de transicion. D'autres cerchaires coma Joan-Pèire Baldit (1980), Nicolas Quint (1991) o ben Guylaine Brun-Trigaud (1997) an trabalhat sus lo Creissent mas pas gaire en Charanta.

Auei, los parlars dau Creissent son totparier mielhs coneguts mas sembla que demòra de menar un trabalh de descripcion d'enguera mai precís, mai que mai en Charanta, ont lo peitavin-santongés presenta un substrat d'òc fòrça interessant per comprene çò que se produsís au contacte entre los dos grands domenis linguistics d'òc e d'oïl.

Dins aquela dralha, serà question aicí de presentar quauques trachs caracteristics de tres parlars dau Creissent en Charanta occitana dins l'optica de soslevar una problematica ligada a las questions de tipologia, en tot metre au jorn quauquas solucions linguisticas originalas dins aquela zòna.

## 2. Lo Creissent

### 2.1. Definicion

L'espaci linguistic nommat « Creissent » es estat mes en evidéncia per C. de Tourtoulon e O. Bringuier (1876) e se presenta coma un airau en forma de creissent que s'estira
d'oest en est au reirlutz d'Occitània. Totparier, lo nom mesme de Creissent es degut a Juli Ronjat (1930) que l'utiliza dins sa tesi de 1913.

Aquel espaci es mai que mai reconegut per los linguistas, coma Jean-Pierre Chambon e Philippe Olivier (2000), coma una zòna pròpriament occitana de transicion devers l'oïl ont los trachs linguistics caracteristics occitans despareissen pauc per pauc en se dirigir devers lo nòrd per la partida centrala, e devers l'oest o l'est sus las « banas » de l'airau. Los parlars dau Creissent son entau religats aus domenis dialectaus occitans vesins, lo lemosin a l'oest, l'auvernhat a l'est.

Totparier, daus autors benleu mai prudents, coma Pèire Bèc (1963), a la sega de Juli Ronjat, an descrich lo Creissent coma un espaci originau de transicion entre occitan e lenga d'oïl sens que se pronóncien sus son restachament a l'una o a l'autra de las lengas en contacte. Enfin, d'autres, coma Baldit (1993), conceben lo Creissent coma un espaci dialectau occitan pusleu autonòm que presenta daus trachs originaus d'est en oest.

## 2.2. Mapas de situacion dau Creissent

<figure><img src="image_25.png" /><figcaption>Figura 1. Domergue Sumien (2009) : Zònas de transicion entre l'occitan e las lengas romanicas vesinas</figcaption></figure>

La mapa realizada per Domergue Sumien (2009: 29) permet de situar lo Creissent au nòrd de la lenga occitana. Aitanben, se vei que lo Creissent constituís la zòna de transicion devers una autra lenga mai larja. L'ipotesi mai probabla es que la situacion linguistica dins lo Creissent siá lo resultat de la recuolada dau limit de l'occitan jos la butida de l'oïl, qu'es provat que lo limit entre òc e oïl era mai au nòrd a l'Edat Mejana.
<figure><img src="image_26.png" /><figcaption>Figura 2. Occitan lemosin, espaci lingüistic. Arri !</figcaption></figure>

La mapa realizada per lo grop de jòunes occitanistas Arri ! en Lemosin, d'après
los trabalhs de C. de Tourtoulon e O. Bringuier (1876) e de Jean-François Vignaud (2007),
permet de dessenhar los limits dau Creissent, nommat *marchés* aquí, au nòrd dau
domeni dialectau lemosin (en verd clar). Se vei la nascuda dau Creissent en Charanta
que vai en s'esbelar au nòrd daus departaments de Nauta Viena e de Cruesa. Lo quite
sud d'Indre fai partida dau Creissent.

<figure><img src="image_27.png" /><figcaption>Figura 3. Occitan lemosin en Charanta e Viena. Arri !</figcaption></figure>
La segonda mapa realizada per *Arri* !, d'après los trabalhs de C. de Tourtoulon e O. Bringuier (1876) e de Marcel Coq (1977), fai veire los limits dau Creissent (en verd clar) a l'oest dau domeni dialectau lemosin, en Charanta e Viena, en situar quauquas vilas dau territòri. Fau pasmens far remarcar que la mapa fai pas mencion de la zòna de transicion, perlonjament dau Creissent, mai fina (nonmàs quauques quilometres de larjor) qu'existís tot de long dau limit linguistic entre òc e oïl en Charanta, quò es a dire en deçai dau Creissent dessenhat sus la mapa.

## 2.3. Mapa dau Creissent en Charanta

Marcel Coq, professor e occitanista, publiquet una mapa dins la revisda *Lemouzi* en 1977, au cors d'un estudi sus lo limit lingüistic de l'occitan e dau peitavin-santongés. Sus aquela mapa plan precisa, M. Coq indica, en marcar de las isoglòssas, la progression de l'occitan devers lo peitavin-santongés segon la preséncia o l'abséncia daus trachs occitans. Se contenta pas de dessenhar los limits principaus de transicion mas rend tanben compte de fenomens de variacion au mieg d'aquelas zònas.

<figure><img src="image_28.png" /><figcaption>Figura 4. Lo limit de l'occitan e dau peitavin-santongés d'après Marcel Coq (1977)</figcaption></figure>

La zòna A representa daus parlars occitans caracterizats de tipe lemosin. Au mieg d'aquela zòna, se pòden distinguir de las sosvarietats marcadas mercés ad una chifra e daus còps emb una letra (ex. : A3, A2e...). La zòna B representa daus parlars de dominanta occitana, la zòna C daus parlars ont los trachs occitans son tan nombrós
coma los trachs peitavins-santongés e la zòna D, daus parlars de dominanta peitavina-santongesa (emb un substrat occitan). M. Coq figura lo limit occitan après la zòna B en progressar devers l'oest. Pertant, aviá precedentament decidit d'integrar la zòna C dins l'occitan sus una carta mai generala e pas tan precisa qu'aviá tanben dessenhat quauques temps avans.

Fau remarcar qu'aquela mapa indica las zònas de transicion tot de long dau limit òc-oïl en Charanta, quò es a dire tanben quand lo Creissent se fai plan teune en davalar devers lo sud. Pasmens, se pòden relevar, mercés ad una coneissença de terren, quauquas errors sus aquela mapa, coma per exemple los limits inexactes de la zòna A3 que correspond teoricament aus parlars lemosins que fan passar [a] tonic o long a [ɛ], que deuriá inclusir per exemple la vilòta de Manòt.

Exemples tirats de M. Coq :

- Zòna A (occitan lemosin de Charanta) :

Un òme n'aviá que dos garçons. Lu pus jòune disset a son pair : qu'es temps que sie mon mestre e que i'aie de l'argent<fnref n="1" />.

- Zòna B :

I'ai mon plhen panier de pomes/pomas, prononciat [ja jmõpjepanjidəpum(a)].

- Zòna C :

Las femmes son parties. Autres exemples de la zòna : chabre e aigue (occitan) ; Nàu<fnref n="2" /> (Nadau en lemosin), flleùr (peitavin-santongés). A notar : non-diftongason de tres e fe, manten de a tonic prat, [3h] dins jhau (lemosin jau) e jhorn.

- Zòna D :

pré/prat, chen [ʃhɛ], aigue, chantat, articles las e lous possibles; lo parlar se fai de mai en mai d'oïl emb un substrat d'òc.

- Zòna E (santongés) :

Vée tu, mon pauvre drôle. Autefée, sus quielle eau si quiaire, o nageait dès grands osés bians avec dés grandes ales, et in cou si long, que leur grand bé nouaire passait juque pere dessus lés roseaux. Quiellés osia étiant queume aprivouaizés, et quand le rouai grand nez venait à Angoulême, i l'allait teurjou lés vouaire. Dame, o l'était un rouai qui aimait lés jolis affaires, lés jolis osias ne veniant pus dans noute région. Mé après eux, o l'était le bon rouai Henri IV<fnref n="3" />...

## 3. Continuum dialectau e limits

Dempuei lo sègle XIX e Gaston Paris, son pas nombrós aura los autors que descrissen lo galloromanic coma un complexe dialectau lasche ont se podriá pas distinguir de las lengas. Entau la màger part daus linguistas identifican una lenga occitana a despart

<footnote n="1">¹ S'utilizarà dins aqueste article per los enonciats occitans o que tenden vers l'occitan una grafia classica mai o mens amainatjada per revelar daus trachs pròpris ad aquilhs parlars.</footnote>

<footnote n="2">² S'utilizarà dins aqueste article per los enonciats peitavins-santongés o que tenden vers lo peitavin-santongés la grafia normalizada de l'Union Populaire pour la Culture Populaire en Poitou-Charentes-Vendée (UPCP).</footnote>

<footnote n="3">³ L'extrach es notat dins la grafia de l'autor, la grafia de l'UPCP es pas utilitzada dins aqueste cas.</footnote>
de la lenga d'oïl d'après daus trachs fonologics e morfosintaxics. P. Bèc furnisset dins son libre *La Langue occitane* (Bec 1963), per l'occitan generau e chadun daus dialectes que lo constituissen, una lista de trachs precis caracteristics. Totparier, los limits son mai o mens marcats e quò es sovent que las lengas en contacte s'interpenetran au còp sus lor limit e tanben d'autres còps au beu mitan de lor territòri mercés a daus procès d'ibridacion coma Michelle Auzanneau zo explica dins *La Parole vive du Poitou* (Auzanneau 1999). Lo Creissent es un bon exemple d'aquilhs fenomens d'interpenetracion, aquí entre oïl e òc, ont los trachs occitans se meslan aus trachs peitavin-santongés.

Pasmens, per eissaiar de destriar los parlars occitans daus parlars peitavins-santongés, fau prumier definir una sèria de trachs salhents per chada lenga.

## 3.1. Lo domeni lemosin

En s'apiejar sus la descripcion de Bèc (1977) per l'occitan generau, que detalharem pas aicí, rentendrem en mai las particularitats foneticas e fonologicas seguentas per lo lemosin, que serviràn per cas per poder comparar emb lo peitavin-santongés :

- Lo lemosin a palatalizat C+A latin (mantengut en sud-occitan), o eissut d'autras lengas substrats o superstrats, çò que balha lo resultat [tʃ] (daus còps despalatalizat en [ts] e mai desafricat en [s]) : *vacha, chabra, chamin, chapeu* (vs. *vaca, cabra, camin, capèl* en sud-occitan) maugrat que siá pas sistematic (*escalier vs. eschala, caresma, catolic, cacon...*).

- Dau mesme biais, G+A es devengut [dʒ] (o [dz] o [z]) en lemosin : *jauta, jarric, jau...* (vs. *gauta, garric, gal* en sud-occitan).

- Vocalizacion de la finala romanica -ELL- : *chapeu, coteu, manteu* (nonmàs per lo naut-lemosin, lo bas-lemosin vocaliza pas).

- Vocalizacion de la finala -ALL- et -AL- : *nadau, chavau, jau*.

- -D- latin intervocalic, coma dins GAUDIRE, a balhat [v] : *jauvir, auvir*

- Chasuda de las consonantas finalas generalizada : *chami(n), cò(p), nue(ch)...*

## 3.2. Lo domeni peitavin-santongés

Per lo peitavin-santongés, rentendrem los trachs morfosintaxics e fonologics seguents, d'après Vianney Piveteau (1996)<fnref n="4" /> :

- Pronom neutre : *o, ol* (davant vocala), subjecte o complement.

- Pronom personau de prumiera persona : *i* (peitavin) / *jhe* (santongés) singular tot coma plurau.

- Passat simple en -i : *i chanti, i savi, i oghi*.

- Usatge de l'auxiliar *aver* sistematic per los temps passats : *l'avant venghu*.

- Palatalizacion de la laterala dins los grops /bl/, /kl/, /fl/, /gl/, /pl/ : *bllai, cllai, flleùr, glla, PLLante* (-ll- nòta lo fonema /l/).

- Lo diminutiu latin -ELLU deven -èàu e -èa o -è.

- [ɛ:] pòt diftongar : *tàete* [taɛt].

- -OSU e -ORE latins balhan -ous, -our : *boétous, sounour*.

<footnote n="4">⁴ Veire ad aqueu perpaus lo sit de Vianney Piveteau: http://pivetea.free.fr/parlanjhe.htm.</footnote>
### 3.3. Variacion dins lo Creissent

Farem remarcar que lo Creissent coneis de segur una variacion interna au sen d'una mesma zòna en mai d'una zòna a l'autra, çò que Marcel Coq nòta sus sa mapa. Per consequéncia, aqueste article a pas per tòca de dreçar un retrach complet daus parlars dau Creissent mas de menar quauquas pistas de reflexion e de soslevar una problematica dins l'objectiu de farjar una tipologia mai precisa daus parlars dau Creissent.

## 4. Presentacion de tres parlars dau Creissent

Tascharem aquí de presentar tres parlars diferents religats a diferentas zònas dau Creissent en Charanta per fin de balhar de conéisser los trachs salhents d'aquilhs parlars e de soslevar las dificultats de categorizacion que se pòden presentar.

### 4.1. Entre Sent Claud e Nuelh

Lo prumier parlar concernit es lo parlar d'una dama que demòra entre Nuelh e Sent Claud, al limit entre los parlars de tipe A descrichs per M. Coq e los parlars de tipe B (prumier sector dau Creissent). Las donadas fugueren reculidas chas Madama Dupoirier au cors d'una collecta facha en mai de 2014. Madama Dupoirier es nascuda en 1938 e a passat tota sa vita a Nuelh. Madama Dupoirier a parlat occitan tota sa vita mas aura a pus degun per poder bargassar.

Fau prumier notar dins lo parlar de Madama Dupoirier la preséncia de francismes (*huilerie, cerneau...*), çò qu'es un trach plan frequent dins lo parlar de las darrieras generacions qu'an eiritat de l'occitan coma lenga prumiera, d'ordinari las generacions de las annadas 1930 per çò que concernís lo lemosin e qu'es larjament partejat ont que siá en Occitània. La proporcion de francismes es totparier benleu mai nauta dins lo Creissent, probablament en rason de la proximitat fonologica dau francés, mas se fau avisar de plan destriar los francismes que son purament daus manleus au francés daus « francismes » deguts a la forma mesma daus lemas que ne'n son finalament pas. Per exemple *huilerie* es plan segur un francisme quora *coquille* [kokij] es la forma fonologicament normala dins aqueu parlar.

Se pòden notar los trachs salhents seguents dins lo parlar de Madama Dupoirier:

#### 4.1.1. Fonetica e fonologia

- L'occlusiva latina /k/ (CA-) a balhat [ʃ] : *chaul* [ʃo], *vachas* [vaʃa], *chamin* [ʃami]... Quò es un resultat que se tòrna trobar au nòrd dau domeni lemosin au vesinatge dau Creissent justadament. Los parlars peitavins-santongés vesins coneissen mai que mai [ʃh] pusleu que [ʃ]; lo resultat [ʃ] es donc pas necessàriament degut a una influéncia d'oïl mas marca un procès parallel.

- /a/ finau dau latin s'es amudit : *aigue, vache, chabre, chine...*

- Preséncia de schwas au mitan daus lemas, çò que balha un ritme sincopat a la frasa : *retirar, 'pelar, enlevar, petite, seguetz* per los quaus *e* correspond sistematicament a [ə].
- Reduccion dau difong [aw] que passa sistematicament a [o] : *auche, chaude, jau, chaul*<fnref n="5" /> ; [aj], per contra, se manten mas nonmàs en posicion tonica tot coma dins l'ensemble dialectau lemosin se fai de costuma: *aigue*.

- Manten de la finala occitana [u], sens nasalizacion e dubertura: *maison, lapinon, chinassons*

- Dubertura e nasalizacion de [u] davant nasala, que passa donc a [ɔ̃]: *sòn, tòmbar, bòn, fòns, còmprenetz*

### 4.1.2. Morfologia

- Lo pronom neutre es *quò/qu'* (davant vocala).

- Sistema d'articles : *le* [lɔ]-*los, la-las*.

- Preséncia sistematica daus pronoms personaus subjectes : *I'ai nascut...*
Remarca: compte tengut de la proximitat dau parlar que fai passar /a/ tonic o long a [ɛ], lo parlar de Madama Dupoirier presenta daus còps [a], daus còps [ɛ], sens qu'aiam pogut determinar de las reglas d'emplec de l'un o de l'autre ; *i'ai nascut* es estat realizat [*jajnɛ'ky*].

- Flexion de plurau femenin : *las blanchidas* -[a], *quand 'las sòn cuechas* -[a] ; mas en alternància emb una abséncia de flexion, çò que se tròba d'ordinari un pauc mai au dedins dau Creissent : *sas fuelhes, las patates, quand 'las sòn chaudes*.

- Participes passats masculins en -[a] conformament a l'ensemble occitan : *oblijat, ramassat, preparat...*

- Per la conjugason, òm nòta : *fasian, finissave, minjavam, venavan* ; la darriera forma es tipica dau Creissent e daus abòrds emb un alinhament de la conjugason sus lo prumier grop ; sus lo mesme model, la forma *fasèvan* tanben se seriá pogut avuir dins aqueu parlar coma s'auv dins daus parlars vesins.

### 4.1.3. Lexic

Una granda partida dau lexic demòra occitan : *bigarròu, marmiton, boirons, teules, esnosilhar/esnogiar* (?).

Per resumir, veíqui los trachs mai salhents que marcan una evolucion neta devers l'oïl :

- Amudiment de -[a] romanic finau : *espigolhave, velhade*

- Preséncia de schwas au mitan daus lemas

- Dubertura e nasalizacion de [u] davant nasala, que passa donc a [ɔ̃] : *sòn, tòmbar, bòn, fòns, còmprenetz* (e mesme si aqueu trach se tòrna trobar en occitan provençau, per exemple).

Autres non notats çai sus :

- Reduccion a [i]<fnref n="6" /> dau diftong descendent [jɔ] : *faudri'* en luòc de *faudriá*.

- [r] finau articulat dins *aver* e *revenir*.

- Emplec de la locucion *de maeme* tipica dau peitavin-santongés.

<footnote n="5">⁵ Totparier, lo lemosin realiza tanben dins aqueu cas [tʃo(w)] emb una barradura dau diftong.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Los parlars lemosins vesins, vers Cofolents, presentan sovent lo mesme trach.</footnote>
Lo parlar de Madama Dupoirier demòra finalament plan occitan e la comuni-
cacion se fai sens problema en conversar emb ela dins una modalitat occitana lemosi-
na maugrat que siá pas acostumada a auvir d'autres parlars que lo seu pròpri. Mada-
ma Dupoirier creguet au començament que son interlocutor, quò es a dire me-mesme,
parlava auvernhat, dau temps que ieu utilizava una modalitat situada dins l'espaci a
una quinzena de quilometres au sud-est de son domicili, çò que confirma lo manca de
contacte aura daus locutors prumiers emb l'alteritat subdialectala que se fasiá autres
còps sus lo chat e las feiras e lo fach que, maugrat tot, la comunicacion demòra
larjament possibla dins aquilhs ranvers emb una modalitat lemosina autra.

Çò important de notar, quò es lo fenomen d'ibridacion dins lo parlar de
Madama Dupoirier per amor de l'interpenetracion entre parlars vesins. Madama
Dupoirier empleja quora de las formas plan caracterizadas coma occitanas (zòna A o
B daus còps) quora de las formas mai d'oïl (flexion de femenin plurau per exemple)
que se tròban de costuma mai au mitan dau Creissent, e tanben quora de las formas
emb [a] tonic o long quora de las formas en [ɛ] tonic o long, çò que rend complicadas
las temptativas de categorizacion absoluda de son parlar, çò que s'explica benleu au
còp per la situacion a l'òrle dau Creissent dau parlar en question e per l'istòria de
Madama Dupoirier que, per lo passat, a auvit lo parlar daus vesins e daus membres de
la familha que venián daus alentorns, jamai de plan luenh, mas sufisentament per que
lors parlars marquen quauquas diferéncias morfologicas, foneticas o fonologicas (quò
es probablament lo cas per las marcas de pluraus femenins).

## 4.2. A Champanha-Moton

Lo segond parlar concernit es lo de Madama Pintureau, nascuda a Champanha-Moton
en 1928, que ten sa lenga vernaculara coma lenga prumiera. Las donadas fugueren
collectadas au mes de març 2013 a Champanha-Moton. Lo parlar es situat en zòna
C per Marcel Coq, quò es a dire caracterizat coma parlar sens dominanta precisa. La
situacion es fòrça diferenta per aqueu parlar que, l'enquestaire, me-mesme, poguet
pas menar l'entrevista en occitan puei que l'interlocutritz disiá ela-mesma pas poder
comprene lo lemosin, çò que fuguet confirmat per un ensai de comunicacion que se
revelet pas satisfasent maugrat una compreneson parciala. L'enquestaire deuguet
passar d'una lenga a l'autra, mai que mai dau francés a un peitavin-santongés
leugierament occitanizat per moments. Çò que marca dins aqueu parlar es lo ritme
de la frasa fòrça sincopat a la francesa e la preséncia daus sons [ʃh] e [ʒh] tipicament
reconeguts coma peitavins-santongés, sons que lo parlar precedent presentava pas.

Se pòden notar los trachs salhents seguents dins lo parlar de Madama Pintureau:

### 4.2.1. Fonetica e fonologia

- Preséncia de nasalas inconegudas coma resultats de certanas etimologias
en occitan lemosin : rinçar correspond a [rêsa], femnes correspond a [fân].

- Palatalizacion de /b+/l/ : blleù, bllanc...

- Preséncia de [ʃh] e [ʒh] (coma en peitavin-santongés) : busche, bujhàie,
lessanjhi, s'agenolhir, orajhe.

- La finala occitana [u] deven [ɔ] : maison.

- Dubertura e nasalizacion de [u] davant nasala, que passa donc a [ɔ] : sòn,
tòmbar, bòn, fòns, còmprenetz.
- [-a] finau romanic s'es amudit : *busche*, *vache*...

- Preséncia de schwas au mitan daus lemas que balhan un ritme sincopat a la frasa.

### 4.2.2. Morfologia

- Preséncia sistematica daus pronoms personaus subjectes coma dins lo parlar precedent; lo pronom personau de prumiera persona dau singular es i' coma en peitavin-santongés, mas tanben coma en lemosin de Charanta e mai de Nontronés, que presentan tanben sovent, mas pas sistematicament, los pronoms subjectes.

- Lo pronom neutre peitavin-santongés o/ol (davant vocala) remplaça lo pronom occitan *quò/qu'.

- Pas de desinéncia -ada per lo participi passat femenin, mas una desinéncia -àie [e] : bujhàie.

- Imperfachs en -[i] en plaça de -[jɔ] per los segond e tresesme grops, coma dins lo parlar precedent: *fasi', meti', protejhi'*.

- Imperfachs en -av- per lo prumier grop: *chantave, parlave...*

- Infinitius dau prumier grop en -[a] a l'occitana: *rinçar, bruslar*.

### 4.2.3. Lexic

- Pusleu d'oïl : Nau, bujhàie, la neùt<sup>7</sup>, busche<sup>8</sup>.

- Pusleu d'òc : sèle, aigue, costat.

Las formas lemosinas e peitavinas-santongesas s'interpenetran.

Per resumir, se pòden notar fòrça caracteristicas d'oïl mas tanben la preséncia d'un lexic d'òc e de quauques trachs morfologics occitans. Lo parlar de Madama Pintureau es clarament de mau classar. Si demandan a daus locutors de peitavin-santongés d'identificar aqueu parlar, coma zo ai fach, li coneisseràn pas veraiment dau peitavin-santongés, mas los locutors d'occitan lemosin li coneissen pas mai dau lemosin. La zòna C definida per M. Coq es donc vertadierament atipica e indecisa. Fonologicament, lo parlar de Madama Pintureau sembla d'oïl mas dins lo detalh, l'i a totparier dins aqueu parlar un fum de trachs que son d'enguera occitans, particularament dins lo domeni de la conjugason, mai que mai a l'imperfach onte las formas en -av- per lo prumier grop se mantenen, contràriament a çò que se passa per lo peitavin-santongés.

## 4.3. A Celafroïn

Lo tresesme exemple es tirat de la tesi de l'Abat Rousselot (1891) sus *Les Modifications phonétiques du langage étudiées dans le patois d'une famille de Cellefrouin (Charente)* en 1891, pareguda dins la *Revue des patois gallo-romans*. S'agís dau començament dau conte dau Pitit Pocet, qu'es transcrich dins una fonetica romanica dins la tesi

<footnote n="7">⁷ Un tròba neùt en peitavin-santongés, mas fòrça parlars lemosins, en s'aprochar dau Creissent, presentan tanben [nø].</footnote>

<footnote n="8">⁸ Pasmens, un tròba *buscha* en lemosin tanben.</footnote>
de l'Abat Rousselot. Restituissem çai lau aqueu raconte en utilizar l'alfabet fonetic internacionau per de las rasons practicas de tipografia :

[ɛ̃zurkojaviynɔmeynfɔemkavjãsetãfã//lɔpyʒən/katigrokumre/sapəlavlptipuse//jatjãmalœru/malœrukumlapjere/inavjã/bunʒã/padkitpãamĩʒa//ɛ̃serkələmelafœ metjãasʃofa/lupjesuluļadje//kvytymapovfœm/kədisiləm/fobkənãʒãlypardr/in popalyvesyfripylɔ̃tã]

Perpausam aquí una tentativa de restitucion en grafia classica occitana emb de las adaptacions nonmàs per rendre l'accès au sens mai aisat :

Un jorn, quò i avi(á) un òme e une feme qu'avian set enfants. Le pus jeune, qu'esti(á) gròs coma ren, s'apelave le petit pocet. Ilhs estian maleurós, maleurós coma las peirès, ilhs n'avian, bones gents, pas de quite pan a minjar. Un ser que l'òme e la feme estian a se chaufar, los piés sos los landiers : « que veus-tu, ma pauvre feme, que dissit l'òme, fau ben que n'anjam lu pardre, i' ne pòd' pas lu veire sufrir pus lòngtemps. »

Lo parlar de Celafroïn es classat dins la zòna C per M. Coq mas sus lo limit emb la zòna D.

Remarcam los trachs salhents seguents :

### 4.3.1. Fonetica e fonologia

- [-a] finau dau latin s'es amudit : òme, jeune, s'apelave, bones...

- Preséncia de schwas au mitan daus lemas que balhan un ritme sincopat a la frasa : petit [pti], s'apelave [sapəlav].

- Preséncia de nasalas absentas en occitan lemosin per los mots correspondents : pan [pã].

- Reduccion dau grop /br/ a [v] coma se fai en peitavin-santongés : pauvre [pov].

- Conservacion dau timbre de las nasalas occitanas : minjar [mĩʒa].

- Dubertura e nasalizacion de [u] davant nasala, que passa donc a [ɔ] : lòngtemps.

- Reduccion dau difong [aw] a [o] : pauvre.

### 4.3.2. Morfologia

- Sistema d'articles : le-los [lɔ]-[lu] ; la [la]-las [la].

- Utilizacion daus pronoms personaus subjectes : ilhs, i'; jos de las formas pasmens utilizadas en lemosin e inconegudas en peitavin-santongés.

- Pronom neutre quò.

- Imperfachs en -[i] en plaça de -[jɔ] per los verbes aver e estre coma dins los parlars precedents : avi', esti'.

- Imperfach dau prumier grop en -av- : s'apelave.

- La flexion dau femenin plurau se fai pas coma en occitan : females, bones, mas notam curiosament peirès.

- Formas ibridas òc/oïl dau verbe estre : estian, estia.

- Preterit dau verbe dire en -it coma se fai en peitavin-santongés : dissit.

- Subjontiu present dau verbe anar a la prumiera persona dau plurau : anjam, conformament a çò que se fai dins los parlars lemosins vesins (e en quauqu'un luec mai en Occitània).
### 4.3.3. Lexic

- Lo mot *landiers* se pòt queraque considerar coma tipic de l'occitan lemosin.

Lo parlar de Celafroïn presenta daus trachs partejats entre òc e oïl emb daus còps de las formas ibridas mas sembla pasmens de demorar mai pròche morfologicament de l'occitan (imperfachs dau prumier grop, pronoms, articles) maugrat lo ritme fòrça sincopat (schwas).

## Conclusion

Peitau-Charantas es situat a un caireforc linguistic entre òc e oïl onte los idiòmas s'interpenetran dins lo Creissent linguistic. Lo Creissent es sovent estat descrich coma una zòna de rescontre pusleu lasche, un continuum emb daus limits mai o mens marcats sens pertant aver pro fach l'objecte de recerchas sistematicas e pro nombrosas per permetre una descripcion completa satisfasenta.

Las nocions de continuum e de diglossia an, per lo passat, fach l'objecte de discussions vivas per descriure las situacions de contacte entre lengas tant en matèria de variacion diatopica coma diastratica. Au delai de las questions de tipologia linguistica, quò es benleu la nocion mesma de lenga que se pòt interrogar. Los parlars dau Creissent son justadament riches d'ensenhaments per çò que concernís los fenomens de contactes linguistics.

Auei, demòra dau còps de mau perpausar una tipologia absoluda, coma zo fai pensar la presentacion breva dau parlar situat entre Nuelh e Sent Claud ont la locutritz boira de las formas diversas pertant, en teoria e *a priori*, plan localizadas. Un pòt donc malaisadament definir auei la transicion entre occitan e peitavin-santongés sens prene en compte l'entrebeschament, dins lo discors, daus divers registres de lenga. Aquilhs fenomens d'ibridacion son ja estats estudiats dins la region Peitau-Charantas per Michelle Auzanneau (1999) e aitanben per Pierre Encrevé (1967), qu'an guinhat devers una redefinicion daus usatges en cors en apelar e en criticar las nocions de continuum e de diglossia en introduire au mitan d'aquilhs conceptes d'autras dimensions dont lo discors.

Se vei mercés aus exemples presentats dins aqueste article que fai mestier una descripcion mai menimosa e larja dins lo Creissent per melhor conéisser las dinamicas e interaccions entre las varietats de contacte. Recentament, un grop de trabalh amassant Lemosins, Peitavins, Santongés, Berrigauds e Borbonés, a decidit de tornar enginjar un trabalh de collecta e de descripcion per fin de balhar una sintesi pluridisciplinària e globala dau Creissent.

## Bibliografia

- AUZANNEAU, Michele (1999) : *La Parole vive du Poitou : étude sociolinguistique en milieu rural*. París : L'Harmattan.

- BALDIT, Jean-Pierre [BALDIT, Joan-Pèire] (1980) : *Les Parlers creusois*. Garait : Fédération des œuvres laïques de la Creuse.
BEC, Pierre [BÈC, Pèire] (1963) : *La Langue occitane*. París : Presses universitaires de France.

BRUN-TRIGAUD, Guylaine (1990) : *Le Croissant : le concept et le mot. Contribution à l'histoire de la dialectologie française au XIXe siècle*. Lion : Centre d'études linguistiques Jacques Goudet.

BRINGUIER, Octavien ; TOURTOULON, Charles (1876) : *Limite géographique de la langue d'oc et de la langue d'oil*. París : Imprimerie Nationale.

CHAMBON, Jean-Pierre ; OLIVIER, Philippe (2000) : « L'histoire linguistique de l'Auvergne et du Velay : notes pour une synthèse provisoire ». *Travaux de linguistique et de philologie*, 38, p. 83-153.

COQ, Marcel (1977) : « La limite linguistique du limousin en Charente ». *Lemouzi*, 61, p. 27-37.

ENCREVÉ, Pierre (1967) : *Problèmes de bilinguisme dialectal : la situation linguistique à Foussais (Vendée)*. Tesi de tresesme cicle (inedita). París.

PIVETEAU, Vianney (1996) : *Dictionnaire du poitevin-saintongeais*. Parthenay : Geste éditions.

QUINT, Nicolas (1991) : *Le parler marchois de Saint-Priest-la-Feuille (Creuse)*. Lemòtges : La Clau lemosina.

RONJAT, Jules [RONJAT, Juli] (1930-1941) : *Grammaire istorique* [sic] *des parlers provençaux modernes*. 4 vol. Montpelhièr : Société des langues romanes.

ROUSSELOT, Jean (1891) : *Les Modifications phonétiques du langage étudiées dans le patois d'une famille de Cellefrouin (Charente)*. París : Welter. Thèse principale, pour le doctorat ès lettres. Tirage à part de la *Revue des patois gallo-romans*, 1891.

SUMIEN, Domergue (2009) : « Classification des dialèctes occitans ». *Linguistica Occitana*, 7, p. 1-55.

VIGNAUD, Jean-François et MANVILLE, Michel (2007) : *Langue & mémoire du pays de Guéret*. Garait : Conseil général de la Creuse.
# Écrire en Gascogne agenaise au Moyen Âge : pratiques en conflit

Thomas FIELD
University of Maryland, Baltimore County

## 1. Introduction

L'occitan écrit du Moyen Âge est multiple, disparate, et son étude expose le chercheur à deux sortes de pièges. Le premier est la tendance à vouloir déceler derrière le texte un code parlé plus authentique, la véritable langue, celle qui ne connaîtrait pas les contraintes imposées par la tradition écrite. Nous savons, pourtant, depuis longtemps que l'écriture n'est pas la transcription de l'oralité, et, en même temps, que la langue parlée elle-même est multiple dans ses registres et ses significations. Le texte écrit — nous le comprenons aujourd'hui — doit être examiné en premier lieu dans le contexte des traditions de l'écriture.

C'est un second piège qui nous concernera davantage ici : la conviction qu'il doit exister dans la pratique de l'écrit des normes relativement claires, des modèles linguistiques, objets du désir des scribes, qui ne les atteignent pas toujours parfaitement.

### 1.1. Scriptae en Gascogne

L'existence d'une langue écrite commune en Occitanie à un moment où aucune autre langue romane ne pouvait s'en vanter est devenue un lieu commun de la linguistique romane<fnref n="1" />. Ce phénomène définit depuis à peu près un siècle la spécificité de l'occitan et sert à souligner son prestige antique. Pourtant, les études de détail sur l'écriture de la langue, tout au moins dans son contexte laïc et urbain, manquent encore, et il peut sembler hasardeux de proposer une singulière langue commune dans les pays occitans au Moyen Âge quand on n'a pas épuisé les explications plus prosaïques pour les ressemblances qu'on retrouve dans les manières d'écrire à travers les pays d'oc.

Le concept de « scripta », depuis les travaux de Gossen (1967), sert à rendre compte de la distance importante qui sépare l'oral de l'écrit et met l'accent sur

<footnote n="1">¹ Il est à noter que les auteurs de la récente *Cambridge History of the Romance Languages* prennent quelque distance par rapport à cette notion (voir, par exemple, Kabatek 2013: 173-176).</footnote>