# Occitània en Catalonha: de tempses novèls, de novèlas perspectivas

Actes de l'XI<sup>en</sup> Congrès de l'Associacion Internacionala d'Estudis Occitans

Tèxtes editats per Aitor Carrera e Isabel Grifoll

DOCUMENTS OCCITANS
<figure><img src="image_1.png" /></figure>
<figure><img src="image_2.png" /></figure>
Association internationale d'études occitanes. Congrès international
(11è : 2014 : Lleida, Catalunya)

Occitània en Catalonha: de tempses novèls, de novèlas perspectivas : actes de l'XIᵉ Congrès de l'Associacion Internacionala d'Estudis Occitans. – Primièra edicion. – (Biblioteca técnica de política lingüística ; 21. Documents occitans)

Recull de les actes del congrès, celebrat a Lleida del 16 al 21 de juny de
2014. – Bibliografia. – Textos en occità, català, castellà, francès, italià i
anglès

ISBN 9788439395676

I. Carrera Baiget, Aitor, editor literari II. Grifoll, Isabel, editor literari III.

Catalunya. Departament de Cultura IV. Lleida (Catalunya : Província).

Diputació V. Títol VI. Col·lecció: Biblioteca técnica de política lingüística ; 21

1. Occità - Congressos 2. Literatura occitana - Congressos 3. Cultura

occitana - Congressos 4. Occitània - Relacions - Catalunya 5. Catalunya

- Relacions - Occitània

811.133.2(063)

821.133.2(063)

008(44-13)(063)

© Generalitat de Catalonha. Departament de la Cultura.

Direccion Generala de la Politica Linguistica, 2016

http://llengua.gencat.cat

© Deputacion de Lhèida. Institut d'Estudis Ilerdencs

Editors: Aitor Carrera e Isabel Grifoll

Concepcion de la collection: Mauricio Restrepo

Primíla edicion: julhet de 2017

Mesa en pagina: Primer Segona Serveis de Comunicació

Estampaire: Arts Graficas de la Deputacion de Lhèida

Depaus legal: B 15405-2017

ISBN: 978-84-393-9567-6

<figure><img src="image_3.png" /></figure>

Aqueste obratge es jos una licència Creative Commons de liura difusion qu'obliga
de ne creditar los autors, non modificabla e restrencha a las utilizacions non
comercials.

Resumit de la licència: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/deed.ca

Licència integrala: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/legalcode
# Occitània en Catalonha: de tempses novèls, de novèlas perspectivas

## Actes de l'XIen Congrès de l'Associacion Internacionala d'Estudis Occitans

Tèxtes editats per Aitor Carrera e Isabel Grifoll

<figure><img src="image_4.png" /></figure>

Generalitat de Catalunya
**Departament de Cultura**

iei
any s
INSTITUT D'ESTUDIS ILERDÈNCES

<figure><img src="image_5.png" /></figure>

Diputació de Lleida
Occitània en Catalonha: de tempses novèls, de novèlas perspectivas
XI<sup>en</sup> Congrès de l'Associacion Internacional d'Estudis Occitans
Lhèida, del 16 al 21 de junh de 2014

## Comitat scientific

María Carmen Alén-Garabato; Aitor Carrera; Joan-Ives Casanova; Jean-Pierre Chambon; Germà Colón; Joan-Francés Courouau; Joèla Ginestet; Guy Latry; Catherine Leglu; Arvèi Lieutard; Felip Martèl; Rosa María Medina Granda; Walter Meliga; Wendy Pfeffer; Claus Dieter Pusch; Angelica Rieger; Flocel Sabaté; Patric Sauzet; Jordi Suïls; Domergue Sumien; Sergio Vatteroni; Joan Veny.

## Comitat d'organizacion

Aitor Carrera; Josep Maria Domingo; Isabel Grifoll; Flocel Sabaté; Ramon Sistac; Cristina Solé; Jordi Suïls; Albert Turull.

## Comitat d'onor

Plan Onorable Sénher Artur Mas i Gavarró, President de la Generalitat de Catalonha; Onorable Sénher Ferran Mascarell i Canalda, Conselhièr de la Cultura de la Generalitat de Catalonha; Magnific Sénher Carlos Barrera Sánchez, Sindic d'Aran; Magnific Sénher Roberto Fernández Díaz, Rector de l'Universitat de Lhèida; Illustrissim Sénher Joan Reñé i Huguet, President de la Deputacion de Lhèida; Illustrissim Sénher Àngel Ros i Domingo, Cònsol de Lhèida; Illustrissim Sénher Joandomènec Ros i Aragonès, President de l'Institut d'Estudis Catalans; Sénher Walter Meliga, President de l'Associacion Internacional d'Estudis Occitans; Dòna Esther Franquesa i Bonet, Directritz Generala de la Politica Linguistica; Sénher Joan Biscarri i Gassió, Vicerector de las Activitats Culturalas e de la Proyeccion Universitària de l'Universitat de Lhèida; Sénher Joan Busqueta i Riu, Degan de la Facultat de las Letras de l'Universitat de Lhèida; Sénher Josep Maria Solé i Sabaté, Director de l'Institut d'Estudis Ilerdencs.

## Partenaris

Departament de la Cultura de la Generalitat de Catalonha; Conselh Generau d'Aran; Deputacion de Lhèida; Institut d'Estudis Ilerdencs; Institut d'Estudis Catalans; Obra Social - La Caixa; Universitat de Lhèida.

## Sosten a l'organizacion

Grup d'Estudi sobre la Literatura del Vuit-Cents; Grup de Recerca Consolidat en Estudis Medievals Espai, Poder i Cultura.

## Collaboradors

La Paeria - Ajuntament de Lleida; Consorci del Turó de la Seu Vella de Lleida; Mòstra de Cinèma Occitan; Espai Androna; Òmnium Cultural; Espai Funàtic; Jornalet.
# Ensenhador

**Introduccion** 13
Ester FRANQUESA I BONET, directritz generala de la Politica Linguistica; Rosa PUJOL, vicepresidenta de l'Institut d'Estudis Ilerdencs 13

**Prefaci** 15
Aitor CARRERA, Isabel GRIFOLL. Editors 15

**Conferéncia inaugurala** 19
**Georg KREMNITZ**
Problèmas particulars de las normativizacions de lengas sens estat : parallelismes e diferéncias entre l'occitan e lo catalan 21

**Conferéncias plenièras** 37
**Joan-Ives CASANÒVA**
Mirau de l'escritura e escritura dau mirau : la literatura occitana de uei 39

**Joan VENY**
L'empremta occitana en català 49

**Comunicacions** 63

**Linguistica** 65
**Maria-Reina BASTARDAS I RUFAT**
Els Proverbes de la vallée d'Aure de François Vidailhet (1910). Originalitat i interès dels proverbis meteorològics recollits en aquesta font 67

**Carles BIOSCA, Carles CASTELLANOS**
Influència lingüística occitanocatalana a la Mediterrània occidental 77
**Juan Carlos BUENO CHUECA, Xavier TOMÁS ARIAS**
Eth gascon parlat ena Vath d'Aura en permèr tèrç deth sègle XX
selont eths obratges de Saroïhandy (1910, 1912)
e Cremona (1948-1954)
93

**Aitor CARRERA**
De cap a un nau atlàs lingüistic dera Val d'Aran
103

**Maria Sofia CORRADINI, Guido MENSCHING**
Le DiTMAO (Dictionnaire des Termes Médico-botaniques
de l'Ancien Occitan) : caractéristiques et organisation
des données lexicales
125

**Joan-Cristòu DOURDET**
Entre òc e oïl: per una tipologia daus parlars dau Creissent
en Charanta occitana
139

**Thomas FIELD**
Écrire en Gascogne agenaise au Moyen Âge : pratiques en conflit
153

**Jean-Louis FOSSAT**
Au fil de la période. Prosodie de l'occitan parlé
163

**Michela GIOVANNINI**
La web habla aranés. Términos informáticos en lengua minoritaria
175

**Elena GRÍNINA**
Alguns fets gramaticals de l'occità antic: interpretació
dels autors catalans medievals
189

**Hans Peter KUNERT**
La Gàrdia e los atlasses linguistics
195

**Arvèi LIEUTARD**
Emergència e elaboracion d'un occitan oficial escrich
dins lo Pichòt Talamus de Montpelhièr
203

**Manuel PADILLA-MOYANO**
Más sobre la influencia gascona en el dialecto vasco de Zuberoa
215

**Laura SCHRÖDER**
Les petjades occitanes dels valdesos a Alemanya
227

**Olga SCRIVNER, E. D. BLODGETT, Michael MCGUIRE**
A mas novas vos turn / I take you back to my tale.
Parallel corpus of Old Occitan: Romance of Flamenca
239

**Joan SIBILLE**
Tempses subrecompausats e votz passiva en occitan
253

**Jacme TAUPIAC**
Los critèris a seguir per publicar en grafia occitana los autors
qu'escrivián abans 1935. L'exemple de Paul Sabatèr
265
<table>
  <tbody>
    <tr>
      <td>Max W. WHEELER<br>Testimonis primitius i evolució gramatical del pretèrit<br>perifràstic va- + infinitiu en occità i en català</td>
      <td>279</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Sociolinguistica e istòria sociala de la lenga</td>
      <td>297</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Giovanni AGRESTI, Silvia PALLINI<br>L'occitan de Guardia Piemontese entre représentations<br>linguistiques et développement local</td>
      <td>299</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Francesc BERNAT I BALTRONS<br>La crisi del llemosinisme a la Catalunya del vuit-cents</td>
      <td>315</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Fabrice BERNISSAN<br>Sociolinguistica gascona uei: un punt parciau sus la question</td>
      <td>327</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Patric COFIN<br>Una politica linguistica ? L'ensenhament public de l'occitan<br>en Miègjorn-Pirenèus, 1946-2013</td>
      <td>343</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Benaset SOBEIRAN<br>L'escrich occitan dins los Inventaires et documents dels Archius<br>de la vila de Montpelhièr: cronica d'una descasença anonciada</td>
      <td>357</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Domergue SUMIEN<br>La recèrca fàcia a un novèl frenèsi occitan de planificacion<br>lingüistica (2004-2014)</td>
      <td>365</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Ensenhament e promocion de l'occitan</td>
      <td>377</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Patrici BACCOU<br>Viatges e correspondéncias, palancas entre occitan e catalan</td>
      <td>379</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Marie-Anne CHÂTEAUREYNAUD<br>Ensenhament de l'occitan e navèras tecnologias</td>
      <td>391</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Patric COFIN<br>L'occitan dins lo plurilinguisme romanic. 15 ans d'escambis<br>escolars catalan-occitan; Tremp - Sant Africa</td>
      <td>399</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Xavi FERRÉ<br>Elements d'analisi dels ligams entre la lenga e la cultura dins<br>una classa cooperativa Calandreta</td>
      <td>411</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Felip JOULIÉ<br>Las condicions d'una immersion dins la cultura occitana a l'escòla</td>
      <td>419</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Corinne LHÉRITIER<br>Parlar l'invisible. Immersion dins una classa cooperativa<br>institucionala bilingua: elements d'apropriacion d'una lenga<br>e d'una cultura minorizadas</td>
      <td>431</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>
<table>
  <tr>
    <td>Literatura medievala</td>
    <td>441</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Francesco Saverio ANNUNZIATA, Paolo DI LUCA, Marco GRIMALDI<br>L'Italia dei Trovatori: per un nuovo repertorio delle poesie<br>occitane relative alla storia d'Italia</td>
    <td>443</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Dominique BILLY<br>Les rims derivatius des troubadours : approche typologique</td>
    <td>455</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Enza CALIÒ<br>Personificazione, metafora e prosopopea nella lirica trobadorica</td>
    <td>467</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Francesco CARAPEZZA<br>Un problema di critica testuale nel Versus Sancte Marie limosino<br>(BnF, lat. 1139, c. 49r-50r)</td>
    <td>477</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Christelle CHAILLOU-AMADIEU<br>Rythme et prosodie dans les chansons de troubadours :<br>« des temps nouveaux : de nouvelles perspectives »</td>
    <td>493</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Alessio COLLURA<br>La letteratura didattico-religiosa tra Occitania e Catalogna:<br>nuove prospettive sui contesti traduttivi dell'Evangelium<br>Nicodemi</td>
    <td>505</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Luca GATTI<br>Il trovatore al Bois de Boulogne: la fortuna ottocentesca<br>di Arnaut Catalan</td>
    <td>515</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Isabel GRIFOLL<br>Guillem de Berguedà: de la cançó satírica al sirventès</td>
    <td>529</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Saverio GUIDA<br>Per il disvelamento del senhal Ric de joi in Gaucelm Faidit</td>
    <td>543</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Gerardo LARGHI<br>Ancora sul Mon Esteve di BdT 183,11</td>
    <td>561</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Roberta MANETTI<br>Jacques Ier d'Aragon et les deux grands romans occitans<br>du XIIIe siècle (Jaufre et Flamenca) : une métamorphose ?</td>
    <td>575</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>William D. PADEN<br>Le mariage d'amour au temps des troubadours :<br>témoignages visuels</td>
    <td>583</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Wendy PFEFFER<br>Canes virumque cano: Blandin de Cornoalha</td>
    <td>593</td>
  </tr>
  <tr>
    <td>Angelica RIEGER<br>Contre la désérotisation de la fin'amor – plaidoyer<br>pour une nouvelle approche interdisciplinaire.<br>L'érotique nocturne des troubadours</td>
    <td>603</td>
  </tr>
</table>
<table>
  <tbody>
    <tr>
      <td>Paolo RINOLDI<br>Deux traductions occitanes du XVe siècle (Dits des philosophes, Livre de bonnes mœurs)</td>
      <td>615</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Roy ROSENSTEIN<br>Jaufre Rudel entre mouvance et téléphone arabe : « un texte en train de se faire » se défait, de Nostredame à Mrs. Thrale (1575-1800)</td>
      <td>629</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Arie SCHIPPERS<br>L'amour en Occitanie et en Espagne à la lumière des traités d'amour en arabe, latin et roman</td>
      <td>641</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Naohiko SETO<br>« Bela domna ab fresca color » : misogynie occitane dans le Secret des Secrets</td>
      <td>649</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Mariona VIÑOLAS<br>Els trobadors de Pere el Gran</td>
      <td>661</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Literatura modèrna e contemporanèa</td>
      <td>675</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Jean-François COUROUAU<br>Une défense des Juifs en provençal (XVIIIe siècle) ?</td>
      <td>677</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Josep Maria DOMINGO<br>De Mistral, Mirèio, II, a Verdaguer, La Pomerola, III, etc.</td>
      <td>691</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Jaume FIGUERAS I TRULL, Joan THOMÀS<br>Una princessa occitana en Catalonha</td>
      <td>701</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Joan-Claudi FORÊT<br>Joan Bodon e Robèrt Lafont. L'eroïsme problematic</td>
      <td>711</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Rémy GASIGLIA<br>Lecture des Quatre Sèt (Carré de sept) de Charles Galtier</td>
      <td>725</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Joëlle GINESTET<br>Fablos, fablo, fablas, faulas... du XIXe siècle : traductions, imitations, transpositions, créations</td>
      <td>735</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Sèrgi JAVALOYÈS<br>Elena, la soledat d'ua hemna o l'abséncia au mond...</td>
      <td>751</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Anna LLOVERA<br>De Mirèio a La masia dels amors, de Francesc P. Briz</td>
      <td>761</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Anna MELLADO GARCÍA<br>Las escritoras del renacimiento literario occitano del siglo XIX: recobrança de poetessas per una memòria collectiva</td>
      <td>769</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Olivier PASQUETTI<br>Un beatnik de Nice</td>
      <td>779</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>
<table>
  <tbody>
    <tr>
      <td>Nadège SAINT-MARTIN<br>Parle d'un país mòrt... La langue et le pays dans l'œuvre poétique de Marcelle Delpastre</td>
      <td>789</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Jaume VELLEVHÍ I ALTIMIRA<br>El nucli de Mataró: els orígens de la recepció de Mirèio i del Felibritge</td>
      <td>801</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Maria-Joana VERNY<br>Tornar legir Vido d'enfant de Batista Bonnet (1894)</td>
      <td>811</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Istòria, cultura, musicologia e civilizacion</td>
      <td>825</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Laurent ALIBERT<br>Traças dels Alans en Occitània e Catalonha</td>
      <td>827</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Claudi AVENTIN-BÒYA<br>Apologia der aranés. Istoriografia d'un dialècte occitan</td>
      <td>839</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Xavier BACH, Pierre-Joan BERNARD<br>Una autra polifonia. Provença, sègles XVII e XVIII</td>
      <td>849</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Rose BLIN-MIOCH<br>Maria Girard (1872-1960) : una reina del feminisme revendicat dins Féminisme et tradition</td>
      <td>859</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Ramon GINOLHAC<br>Enric Pascal de Ròcaguda, primièr romanista ?</td>
      <td>869</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Kathryn KLINGEBIEL<br>Les raisons d'une bibliographie</td>
      <td>875</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Galina ROMANOVA<br>El occitano como visión del mundo</td>
      <td>879</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Antoni VIRGILI, Núria PACHECO<br>Occitans a les terres de l'Ebre (segle XII)</td>
      <td>885</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Projèctes</td>
      <td>897</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Benjamin ASSIÉ, Philippe MARTEL, Marie-Jeanne VERNY<br>Projet Vidas : pour un dictionnaire biographique de la renaissance occitane (XIXe-XXIe siècles)</td>
      <td>899</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Olivièr DAILLUT-CALVIGNAC<br>Un projècte original : Eraldica occitana</td>
      <td>903</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>José Enrique GARGALLO, Aitor CARRERA<br>La preséncia occitana dins la basa de donadas ParemioRom. Un novèl esplech paremiologic per la lenga d'òc</td>
      <td>911</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>
Tèxtes d'omenatge 925

Peter T. RICKETTS (†)
Les deux sirventes de Peire de Bussignac (PC 332, 1 et 2).
Édition critique, traduction et notes 927

Maria-Cristina RIXTE
Omenatge a Robèrt Lafont : genèsi d'una revirada 941

Los autors 945
# Introduccion

La lenga occitana, dins son expression aranesa, e la cultura occitana fan partida del patrimòni de Catalonha. L'Estatut d'Autonomia de 1979 marquèt un virada del moment qu'establiguèt que lo parlar aranés fariá l'objècte d'ensenhament e mai d'un respècte e d'una proteccion especials. Dempuèi, l'occitan a agut de mai en mai de proteccion legala, al ponch d'aténher lo nivèl pus naut per çò qu'es de son estatut juridic. La lenga es oficiala en Catalonha dempuèi que l'Estatut de 2006 foguèt promulgat. Aquela disposicion legala, e mai la Lei de 2010 de l'occitan, aranés en Aran, constituiguèron un pas de gigant per la lenga sòrre e vesina de la lenga catalana. Ven als poders publics catalans de ne butar la coneissença e mai l'usatge, de desvolopar la lenga e de velhar al respècte de son unitat lingüistica.

L'Universitat de Lhèida mena una activitat academica, al nivèl de la formacion e de la recèrca, sus la lenga e la literatura occitanas pel biais de la Cadièra d'Estudis Occitans. Es aquí que lo sol diplòma en Catalonha en estudis catalans e occitans es prepausat. Es la Cadièra d'Estudis Occitans qu'assumiguèt l'organizacion de l'XIᵉ Congrès de l'Associacion Internacional d'Estudis Occitans, que se tenguèt a Lhèida en 2014. Alara, foguèt pel primièr còp qu'aquel congrès scientific aguèt luòc dins un país ont l'occitan es lenga oficiala e mai la lenga pròpria a una partida de son territòri, la Val d'Aran.

Cresèm ben que la collaboracion entre la Direcciojn Generala de la Politica Lingüistica, la Deputacion de Lhèida e la Cadièra d'Estudis Occitans a contribuit a la reüssida de l'XIᵉ Congrès de l'AIEO tant al nivèl de la participacion coma en çò que concernís la promocion de la lenga e de la cultura occitanas. Aquela collaboracion se perseguís ara per l'edicion dels actes del congrès al format papièr (coma dins los congrèsses precedents) e mai al format numeric, çò que deurà permetre una difusion larga dels actes dins la mesura que los met a posita de tot lo mond de manièra facila e agila.

Aquestes actes recampan de trabalhs scientifics que meton en evidéncia l'interès que la lenga e la literatura occitanas suscitan dins d'universitats pertot dins lo mond. Quitament s'aquela lenga e aquela literatura an agut de patir de dificultats al cors dels sègles, son a la basa de la cultura europèa e universala mercés a de periòdes d'esplendor (tals coma aquel de la lirica trobadoresca) e encara a de conceòptes coma lo paratge o l'amor cortés, d'anticambras de la Renaissença.
Avèm la certitud que la publicacion d'aquestes actes es una contribucion
importanta als estudis que pòrtan sus la lenga occitana e sul patrimòni cultural de
Catalonha.

Ester Franquesa i Bonet
Directritz Generala
de la Politica Linguistica

Rosa Pujol
Vicepresidenta de l'Institut
d'Estudis Ilerdencs
# Prefaci

L'XI<sup>en</sup> Congrès de l'Associacion Internacionala d'Estudis Occitans se tenguèt a Lhèida, en Catalonha, del 16 al 21 de junh de 2014. Aquò foguèt donc lo primièr còp que lo rescontre scientific mai important pels occitanistas aguèt luòc dins un endrech ont l'occitan es lenga oficiala. D'efièch, l'occitan es oficial dins tot lo Principat de Catalonha dempuèi 2006, e o èra ja dins la Val d'Aran -que n'es la lenga pròpria-dempuèi 1990. Alara, dins aquel contèxte, la devisa causida fasiá sens: de *tempses novèls, de novèlas perspectivas*. En mai d'aquò, cal soslinhar que lo congrès de Lhèida serviguèt per commemorar los uèch cents ans de la Batalha de Murèth, los sèt cents ans de la signatura de la Querimònia -que restaquèt d'una manièra definitiva un territòri occitan, la Val d'Aran, a la Corona d'Aragon- e los cinc cents ans del Tractat del Plan d'Arrem, dins un quadre istoric que Catalonha i commemorava tanben los tres cents ans de sa desfacha fàcia a l'armada dels Borbons e que son identitat e son avenidor se tornavan -e se tornan encara- definir.

Lo congrès de Lhèida comptèt mai de 200 inscriches, aperaquí 130 comunicacions, al total 147 cercaires venguts presentar lors investigacions. Mai d'un seissantenat d'universitats e un dotzenat d'estats i foguèron representats. Doncas, lo comitat d'organizacion deu mercejar d'en primièr totes los participants, totes los cercaires que se rendèron en Catalonha per fin de far conéisser lors trabalhs, que contribuiguèron aital, a nòstre vejaire, a una bèla reüssida del congrès, tanben del ponch de vista de l'afluéncia. Lo programa scientific foguèt enriquit de manifestacions culturalas e d'activitats de léser que completèron lo tot: una beguda d'acuèlh *formativa*, un concèrt de musica occitana, de cinema totjorn en occitan (que d'estudiants de l'Universitat de Lhèida ne faguèron lo sostitolatge), una vesita al Musèu de Lhèida Diocesan e Comarcal (mai que mai conegut per sas colleccions d'art romanic e gotic), un balèti poliglòt, una exposicion d'un artista catalan d'origina setòria sus la vila dels canals e las ajustas e encara la remesa del Prèmi Robèrt Lafont de la part de la Generalitat de Catalonha, en mai dels elements costumièrs dins tot congrès de l'AIEO: lo banquet final e una escorreguda conviviala, aqueste còp destinada a conéisser un pauc mai la realitat sociala, istorica e geografica del sol endrech occitanofòn de Catalonha, es a dire la Val d'Aran.

Aqueste volum recampa l'ensemble dels tèxtes que son estats mandats al comitat d'organizacion e que son estats retenguts aprèp d'avaloracions realizadas
per de membres del comitat scientific del congrès. En tot, de tèxtes de gaireben un centenat de cercaires. Mai d'un autor an agut de rasons de fòrça màger que los an empachat de redigir una version definitiva de lors contribucions dins lo delai prepausat. Vist l'interès indubitable d'aqueles trabalhs, esperam qu'aqueles tèxtes qu'aqueste còp avèm mancat, poiràn èsser publicats dins l'avenidor endacòm mai. Cossí que siá, lo resultat de tot aquò es un volum que s'ocupa de l'occitan, de sa literatura e de la cultura que s'i rapòrta. Mas s'agís tanben d'un obratge multilingue, amb de tèxtes en occitan, en catalan, en francés, en espanhòl, en italian e en anglés, çò que rend evident l'interès internacional que la lenga d'òc suscita (quitament s'a de mal d'èsser reconeguda al nivèl oficial dins la màger part de son quite territòri), e que fa ressortir en consequéncia lo besonh de l'existéncia de l'AIEO ela meteissa. Las comunicacions se completan amb los tèxtes de la conferéncia inaugurala (Georg Kremnitz), de doas conferéncias plenièras (Joan-Ives Casanòva e Joan Veny) e de qualque tèxte d'omenatge. D'efièch, lo congrès de Lhèida foguèt l'escasença de metre a l'onor qualques grands sabents estacats a la lenga e la literatura occitanas que nos quitèron recentament: Peter T. Ricketts, fondador e primièr president de l'AIEO, que sa figura foguèt evocada al cors del banquet final e que publicam dins los actes un tèxte sieu que l'AIEO sortiguèt isoladament e que foguèt editat per Walter Meliga e Sergio Vatteroni; Martí de Riquer, medievista catalan renommat que sos trabalhs demòran indefugibles pels cercaires en literatura occitana e que sa filha, Isabel de Riquer, acceptèt plan cortesament de participar al congrès de l'AIEO dins lo quadre d'una taula redonda plan esmoventa; e Robèrt Lafont, l'intellectual de referéncia de l'occitanisme contemporanèu. Sens los apòrts de Ricketts, Riquer o Lafont, qual sap ont la recèrca sus la lenga e la literatura occitanas ne seriá a l'ora d'ara.

Dins una certana mesura, vista aquela evocacion dels novèls tempses, aqueste volum deviá èsser tanben innovant. Aital, pel primièr còp, los actes d'un congrès de l'AIEO son estats meses en linha quitament abans de ne publicar la version estampada. La tòca es de rendre mai facila lor consultacion a totes los cercaires interessats per la lenga, la literatura e la cultura occitanas, ont que se tròben, d'un cap a l'autre de la planeta, e de profechar a l'encòp dels elements positius de las novèlas tecnologias: identificacion numerica dels articles, consultacion en linha, cercador especific, mai d'una possibilitat de descargament, de recèrca o d'impression, entretant. S'agís pas d'una simpla mesa en linha de documents mai o mens adobada per l'escasença, mas de la publicacion d'un libre electronic de totas pèças, que compren totas las compausantas d'un libre convencional, mas al format numeric. Fa encara mestièr d'apondre que l'inclusion dels actes dins la colleccion «Biblioteca Tècnica de Política Lingüística» n'assegurarà, d'espersé, una difusion importante, tanben al nivèl institucional. Mercejam donc lo Departament de la Cultura de la Generalitat de Catalonha (que lo conselhièr al moment del congrès, Ferran Mascarell, ne presidiguèt la sesilha inaugurala), e mai precisament la Direccion Generala de la Politica Linguistica, aital coma l'Institut d'Estudis Ilerdencs e la Deputacion de Lhèida de lor sosten a la publicacion d'aquestes actes. Ça que la, volèm pas desmembrar totes los autres partenaris qu'an contribuit al succès del congrès de l'AIEO de Lhèida, que sens eles seriá pas estat possible de lo far venir a bon pòrt: lo Conselh General d'Aran, l'Institut d'Estudis Catalans, l'Òbra Sociala de La Caixa e l'Universitat de Lhèida, que totes an fach pròva d'un interès per l'occitan e pel congrès de l'AIEO al pus naut nivèl. Volèm pas desmembrar tanpauc l'engatjament de la còla de recèrca Grup d'Estudi sobre la Literatura del Vuit-cents e de la còla en istòria medievala Espai, Poder i Cultura de
l'Universitat de Lhèida.

Auretz plan remarcat que lo congrès de Lhèida s'es esperforçat de se servir de l'occitan coma metalenga o coma lenga de comunicacion dins totas las situacions possiblas. Solide qu'aquò's una conseqüencia logica de la condicion oficiala de l'occitan en cò nòstre. Mas lo comitat d'organizacion a tengut a far pròva que l'occitan pòt aver la meteissa dignitat que totas las autras lengas, e qu'òm se pòt servir naturalament de la lenga d'òc per parlar de la lenga d'òc. Nos es de vejaire que lo fach de regussar la diglossia -per o dire a la manièra de Lafont-, entraïna pas un gra mendre de scientificitat. Los autors an respondut net e clar a aquela normalitat que lor avèm prepausada, fasent de l'occitan la lenga mai utilizada al moment de la presentacion de las comunicacions, dels escambis e dels debats. Una lenga normala per o far tot. I a pas de lengas melhoras que las autras, e totas las lengas pòdon servir a la comunicacion scientifica. L'occitan es pas una excepcion a aquela règla universala, ont totas las lengas devon èsser las benvengudas dins un quadre d'enriquiment mutual. Aquela quista de la normalitat supausava totun un bèl desfís, vist que caliá aplicar de pertot e a tot moment de critèris linguistics dins una lenga qu'es pas -per ara- completament fixada, que la situacion de minorizacion sociala l'a menada a èsser confrontada a de reaccions a tota mena de nòrma linguistica per de rasons que se basan pro sovent sus de prejutjats qu'an pas res a veire amb la sciéncia o sus de dissensions personalas que se clavan dificilament, çò qu'es justament estat evocat dins la conferéncia inaugurala del congrès per Georg Kremnitz. En fach, en çò que concernís la publicacion de las comunicacions en occitan, los editors se son gaireben contentats d'aplicar las nòrmas de publicacion mesas en linha en mai de 2014, distribuidas a totes los congressistas pendent lo congrès de Lhèida, que foguèron estadas validadas precedentament pel conselh d'administracion de l'AIEO.

Sus un plan mai tecnic e dins la mesura del possible, los editors an ensajat de
respectar las règlas tipograficas mai generalas de cada lenga, o almens de metre en
aplicacion de solucions de compromés aptas a las exigéncias tecnicas d'aquesta edicion
capablas a l'encòp de gardar l'esséncia de las tradicions e dels principis formals de la
lenga de basa (per l'occitan avèm respectat en règla generala las causidas dels autors,
vist qu'aquel ponch es pas encara reglat). Las nòrmas tipograficas fan tanben partida
de la nòrma d'una lenga e, en fach, es pas lo primièr còp qu'aquela causida formala
eterogenèa se fa (siá dins los quites actes dels congrèsses de l'AIEO, siá dins d'autras
publicacions renommadas que tòcan la filologia). Doncas, los editors an estimat mai
aquela diversitat formala -al risc d'assumir mai de trabalh- a l'uniformizacion totala
d'après los còdes tipografics catalans. Las adreiças electronicas que son mençonadas
coma sorsas dins los actes son estadas verificadas pels editors al cors de decembre
de 2015 e de genièr de 2016. Aquò vòl dire que los editors an corroborat que totas
las adreiças electronicas que se tròban dins aqueste volum èran en foncionament al
moment de l'edicion dels actes, çò que rend innecessari d'explicitar en permanéncia
totas las datas de consultacion dels trabalhs que se tròban sul ret.

Los editors avoan èsser vertadièrament onorats d'èsser cargats de la
preparacion dels tèxtes. Mas cal dire tanben que totes los que se son qualque còp
cargats de l'edicion dels actes d'un congrès de l'AIEO sabon plan que s'agís d'un
prètzfach long, menimós e, de còps que i a, plan exigent qu'un bèl nombre de personas
i prenon part. Es per tant que, manièra de clavar, disèm mercé als membres del comitat
scientific, a aqueles del comitat d'onor o del conselh d'aministracion de l'AIEO (e mai
que mai a Walter Meliga, ancian president, e Rosa María Medina, presidenta en títol
de l'associacion), e encara als lectors, als relectors e a aqueles que se son cargats de prètzfaches especifics que nos an permés de menar a bona fin l'edicion d'aquestes actes. En especial: a Manel Zabala, estudiant en filologia catalana e occitana a l'Universitat de Lhèida, estagiari a la Cadièra d'Estudis Occitans, que s'es ocupat de la correspondéncia amb la màger part dels autors; a Domergue Sumien, membre del conselh d'administracion de l'AIEO, qu'a tornat legir totes los tèxtes en occitan abans d'èsser mandats a l'imprimariá, e que sas remarcas, sas suggestions e sas precisions linguisticas son estadas preciosas e inestimablas; a Cristina Solé, qu'a tornat legir una bona partida dels tèxtes en francés après la primièra revision generala; a Maria-Joana Verny, que nos a balhat de precisions bibliograficas inapreciablas e d'un grand secors a prepaus de la literatura contemporanèa. E, vist que podiá pas èsser autrament, mercejam encara totes los autors de lor paciéncia e de lor benvolença al cors del procès d'edicion d'aquestes actes. Sens lors contribucions nimai son umanitat, aqueste volum auriá pas jamai vist lo jorn.

Los tèxtes pertocant la literatura medievala son estats editats per Isabel Grifoll, mentre qu'Aitor Carrera s'es ocupat de la linguistica e la sociolinguistica, la literatura moderna e contemporànica, l'istòria e la cultura occitanas.

Aitor Carrera
Isabel Grifoll
Conferéncia
inaugurala
<figure><img src="image_6.png" /></figure>
# Problèmas particulars de las normativizacions de lengas sens estat : parallelismes e diferéncias entre l'occitan e lo catalan

Georg KREMNITZ
Universität Wien

Caras dònas, cars sénhers, es un onor dels grands per ieu d'aver drech de dobrir aqueste congrès e de vos parlar – un còp de mai – de problèmas que me preocupan dempuèi mai de quaranta ans : los problèmas de las lengas de referéncia<fnref n="1" />. Vos en grandmercegi e espèri que i aurà pas tròp de repapiadisses dins mon discors.

Voldriái començar en recordant las foncions comunicativas e simbolicas d'una lenga de referéncia, per parlar puèi dels camins que las normalizacions/codificacions que coneissèm prenguèron istoricament; d'un ponch de vista sociologic ne vesèm dos tipes diferents en çò que concernís la genèsi. D'aquí farai enfin lo ligam amb la situacion de l'occitan e del catalan per veire los problèmas particulars que se pausan, dins lo passat coma – e subretot – al present. Pensi que uèi reconeissèm de problèmas suplementaris qu'èran mens evidents fa sonque qualques decennis.

## 1. Lo tèrme de lenga de referéncia e las foncions que recampa

En primièr es benlèu util de recordar que tota activitat comunicativa ten doas caras : la comunicacion e la demarcacion; ieu me meti en rapòrt amb d'autres, mas al meteis temps me'n dessepari perque soi ieu e pas eles.

S'acceptam l'afirmacion de qualques linguistas qu'actualament se parlan unas 6000 lengas<fnref n="2" /> sus tèrra, nos cal en primièr téner compte que sonque una pichòta partida d'entre aquelas lengas – qualques centenas en tot – tenon de formas referencialas mai o mens elaboradas; las autras funcionan segon de convencions tacitas non formuladas e, en general, son pas o gaire utilizadas a l'escrich : las lengas normativizadas son las

<footnote n="1">¹ Ma primièra publicacion sus aquela question foguèt ma tèsi (Kremnitz 1974).</footnote>

<footnote n="2">² Aquel nombre s'avança lo mai sovent, qualques còps amb de precisions estonantas, mas lo caldriá espepissar menimosament: los critèris emplegats son fòrça imprecises e, de còps que i a, fantasioses. Es de supausar que, se prenèm lo critèri de l'intercompreneson coma basa, per las lengas qu'an pas de nòrma elaborada, lo nombre real serà sensiblament mai petit. Mas lo problèma es fòrça complicat, mai que mai pel fach qu'existís pas de definicion reconeguda per totes dels tèrme de lenga. Cf. Kremnitz (2008).</footnote>
lengas escrichas. D'autre costat es evident que de lengas despareisson – son pas mai
utilizadas – e d'autras fan son emergéncia<fnref n="3" />, per de necessitats comunicativas. En general
se ditz qu'actualament fòrça mai de lengas acaban de s'utilizar que de nòvas se crèan
(los ecologistas de las lengas crenhon que mai del 50 % d'entre elas despareisseràn
pendent lo sègle actual<fnref n="4" />). Mas aquò es sonque una impression dels linguistas qu'a una
cèrta versemblança per ela, ça que la : los cercles de comunicacion, amb la creacion
dels estats diches nacionals modèrnes en primièr e la globalizacion actuala, tendon
a s'agrandir, çò que fa, fin finala, demenir lo nombre de lengas emplegadas. D'autre
costat, de recèrcas sus de lengas novèlament emergidas se fan pas gaire (son pas de
bon realizar), e en general i a un escart important entre l'aparicion d'una lenga nòva
sul mercat de la comunicacion<fnref n="5" /> e sa presa en compte per las sciéncias del lengatge.
Doncas : se partissèm d'aquelas 6000 lengas, trabalham sus un terren pro movedís,
mas es un ponch de partença convencionalament acceptat. Una autra question es de
saber s'aquela diminucion de lengas es de considerar coma negativa o positiva. Uèi,
doas tendéncias se rescontran : los relativistas que pensan que cada lenga veïcula una
vision del mond qu'amb sa desparicion se pèrd, e los universalistas que pensan que
totas las lengas exprimisson las meteissas realitats segon las meteissas possibilitats
cerebralas qu'avèm. Los primièrs considèran l'abandon d'una lenga pels parlants
com una pèrdia, mentre que los segonds pensan que la diferéncia entre las lengas es
sonque de superfícia, doncas que la desparicion seriá pas tan grèva. En general, los
primièrs se recampan subretot entre los parlants de las lengas dominadas, los segonds
entre los de las lengas dominantas.

Tota activitat d'elaborar de nòrmas explicitas per una lenga presupausa
l'existéncia d'una consciéncia d'almens qualques locutors de la lenga en question sus
qualques ponches : en primièr que se tracta d'una lenga (e pas d'una simpla varietat)
e puèi que las necessitats comunicativas son talas que las convencions tacitas que ne
parlàvem fa un moment, bastan pas pus per rendre la comunicacion sufisentament
segura. Aquò pòt dire, en practica, que l'espandi ont la lenga se parla es pro grand per
que las varietats extrèmas se comprengan pas aisidament, o que l'utilizacion de la
lenga en escritura aumenta, o encara qu'un ensenhament de la lenga se desvolopa
(per quinas rasons que siá) que necessita de règlas claras per la transmission formala
de la lenga. De tot biais, cal una presa de consciéncia qu'aquesta lenga se diferéncia
sufisentament de las varietats vesinas per èsser distinguida d'elas. Aquò vòl dire, de
mai, que de nòrmas linguisticas, de lengas de referéncia s'elabòran en general a de
moments istorics ont la practica d'aquelas lengas es en aumentacion (i a d'excepcions
que ne parlarem dins qualque temps). Mas aquò vòl dire tanben que, a causa de las

<footnote n="3">³ Personalment, aimi pas l'utilizacion del tèrme de la « mòrt de lengas » ; es una reduccion de la comunicacion a un fach biologic, mas la comunicacion es en primièr un fach social. De lengas pòdon pèrdre de practica, mas la pòdon tanben (re)ganhar, lo camin es reversible ; qualques (es verai : rars) exemples o mòstran.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Aquò vòl dire, entre autres, que lo nombre de lengas parladas èra mai grand dins lo passat, mas que la màger part d'aquelas lengas aviá sonque pauc de parlants.</footnote>

<footnote n="5">⁵ L'imatge del mercat de la comunicacion remonta inicialament a Rossi-Landi (1968) e Lafont (1978). D'autres lo reprenguèron.</footnote>
foncions comunicativas mai complèxas qu'abans, la lenga de referéncia de nàisser
serà – de còps que i a : pro – diferenta de las varietats parladas anteriorament<fnref n="6" />.

Qualques remarcas terminologicas sus l'activitat d'elaborar de formas referencialas : las tendéncias diferentes de la sociologia del lengatge emplegan de tèrmes diferents. Los unes parlan de nòrma e de normalizacion, d'autres de codificacion, d'elaboracion, d'estandardizacion o utilizan encara de tèrmes diferents. Aquelas terminologias diferentes s'explican mai que mai pel fach que los concèptes teorics emplegats differisson - de còps que i a - pro entre eles. I a de linguistas que veson subretot lo costat linguistic, mas tota elaboracion de forma referenciala deu tanben prene en compte las condicions socialas de la comunicacion, e cal pas oblidar lo costat ideologic. Se poirián negrejar pro de paginas sus las diferéncias terminologicas, mas aquí es pas l'endrech, doncas se cal decidir per una terminologia precisa. Dempuèi de longas annadas preferissi personalament d'emplegar los tèrmes de la sociolinguistica catalana, que parla de normativització (en occitan normativizacion) quand se tracta de l'elaboracion d'un modèl linguistic, siá sul plan de la grafia, siá sus aquel de lenga meteissa, es a dire de la fonetica, morfologia e sintaxi, etc. ; e de normalització (en occitan normalizacion) per discutir de la generalizacion de l'emplec de la lenga concernida dins la societat<fnref n="7" />.

Doncas : cada activitat de normativizacion se basa sus de necessitats comunicativas - aquelas pòdon èsser (encara) sonque virtualas e imaginadas o ja realas - e sus una presa de consciéncia almens d'una part dels locutors de la lenga/varietat concernida. Coma o diguèri ja, en general, la normativizacion se fa en prevision d'un agrandiment del cercle de la comunicacion o al meteis temps qu'una aumentacion de la massa e de la classa de la comunicacion que se fa veire per la lenga en question. Al meteis temps, las activitats de normativizacion rendon compte d'una reïninterpretacion ideologica de la lenga : comença a se comprene coma un simbòl d'una comunitat de comunicacion.

## 2. La genèsi de las normativizacions a la Renaissença dels sègles XV e XVI

Istoricament, vesèm mai que mai dos camins per arribar a una tala evolucion : d'un costat pòt èsser un poder politic que sentís la necessitat de crear de formas linguisticas de referéncia ; de l'autre, pòt èsser un grop de parlants que se vòl afirmar en fàcia d'un autre o d'autres. Avèm l'imposicion de nòrmas pel poder e avèm l'elaboracion de nòrmas per de particulars que pensan d'exprimir una volontat sociala, doncas per la societat concernida.

Dins l'istòria de l'Euròpa occidentala, a la debuta, es lo primièr modèl que se tròba gaireben exclusivament. Quand, a la Renaissença dels sègles XV e XVI, l'importància de l'empèri occidental èra vengut talament febla qu'una consciéncia d'una unitat politica superiora (lo ròtle de l'emperaire) existissiá pas mai, una de

<footnote n="6">⁶ Rapèli que Robèrt Lafont diguèt pro sovent que coneissiá pas lo visatge d'una lenga occitana normalizada del futur.</footnote>

<footnote n="7">⁷Los dos tèrmes de *normativització* e de *normalització* se tròban tre las annadas 60 dins la sociolinguistica catalana ; foguèron introduches per Lluís V. Aracil e meses en circulacion mai que mai per Francesc Vallverdú. Cf. tanben Ruiz i San Pacual, Sanz i Ribelles e Solé i Camardons (2001).</footnote>
las consequéncias n'èra que lo ròtle del latin, qu'èra entre autres la lenga imperiala, mermava seriosament, e los sobeirans dels divèrses estats cercavan de se procurar lors respectivas lengas de poder. Naturalament, l'invencion de l'estampariá devèrs 1450 ajudava fòrça a aquela evolucion. I aviá tanben una preocupacion (segondària) per la comunicacion. Es lo moment de las gramaticas referencialas de las lengas romanicas de poder<fnref n="8" />: Nebrija amb sa gramatica castelhana de 1492 marca la debuta, mas las autras lengas seguisson de prèp. Lo francés, curiosament, es mai o mens la darrièra, amb los trabalhs de Geoffroy Tory (1529) e las gramaticas de Dubois (1531), Meigret (1550) e Ramus (1572). Al contrari, la prescripcion d'utilizar unicamente lo francés per totes los documents de valor juridica seguís lèu-lèu amb l'ordenança de Villers-Cotterêts (1539), a un moment ont una lenga de referéncia vertadièra en francés existissiá pas encara – o existissiá sonque virtualament jos la forma de la practica de la cort reiala. Mas existissiá pas coma *còrpus* que se podiá emplegar per l'ensenhament o d'autras formas de generalizacion. Coma los progrèsses se fasián esperar, Richelieu pensava que la fondacion d'una Acadèmia ajudariá (1635); mas la seguida mòstra qu'amb ela las causas avançavan pas gaire mièlhs. Dins los autres estats, los movements èran comparables: i aviá plan de lengas referencialas per las corts, aquelas formas se devián emplegar mai o mens pels escriches de valor juridica, mas la practica comunicativa de las gents contunhava d'èsser en general diferenta. Aquò vòl dire que las primièras lengas en Euròpa occidentala qu'an de formas de referéncia, son de lengas dominantas, de lengas emplegadas per un poder (e qu'aquelas nòrmas son fòrça influenciadas pels usatges de las corts). D'un autre costat, cal relativizar: per pro de temps encara, aquelas nòrmas son ren que de *tradicions d'escritura* que s'emplegan amb de variacions fòrtas. Sèm encara luènh de la fixacion de la grafia e de la lenga que coneissèm uèi, mai que mai dins lo domeni del francés.

Fins a la Renaissença, i aviá una sola excepcion a aqueste modèl d'imposicion d'una nòrna pel centre politic: parli dels ensages de fargar una gramatica per l'occitan que vesèm dins las *Razos de trobar* de Ramon Vidal de Besalú, tre la debuta del sègle XIII, mai encara dins lo *Donatz proensals* d'Uc Faidit (devèrs 1244) e qualques autras poeticas del temps<fnref n="9" />. Aqueles tractats volguèron fargar de nòrmas per l'occitan que l'aurián mes al meteis nivèl de regularitat que lo latin, e aquò a un moment ont una tala idèa existissiá pas encara per las autras lengas. Los ensages capitèron pas, subretot per de rasons extèrnas, valent a dire per las consequéncias de la guèrra contra los Albigeses que destrusiá de pilars importants de la societat occitana medievala, mas eles èran un element important de çò que Robèrt Lafont apelava « l'acceleracion occitana ».

O cal dire clarament: las primièras lengas dichas vulgaras que foguèron normativizadas o foguèron « d'ennaut ». Las lengas qu'èran pas emplegadas per qualque poder foguèron pas tocadas per aquel primièr movement de normativizacion. A partir d'aquel moment se pòt realament far la distincion entre lengas *dominantas* e lengas *dominadas*. Aquel primièr moment de normativizacion de lengas es – al meteis temps – un primièr pas en direccion d'una ideologizacion (encara pro relativa) de las lengas. Es lo moment ont començan las discussions sus la valor de las diferentes lengas e los concorses sus lors posicions respectivas. E se lo gascon ganha la primièra

<footnote n="8">⁸ Lo movement comença un pauc mai lèu per las lengas non romanicas coma l'alemand e l'anglés, mai que mai per de rasons de distància linguistica.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Cf. la lista d'aqueles tèxtes dins Schlieben-Lange (1991: subretot 105-114).</footnote>
plaça a Nerac, en 1578, en la poesia de deu Bartàs, aquò es la granda excepcion, deguda a la situacion locala<fnref n="10" />. Encara un còp, l'occitan fa figura de precursor amb sa primièra renaissença dels sègles XVI e XVII ont d'autors coma Pèir de Garròs defendon la causa mespresada de la « lenga damnada<fnref n="11" /> ». Aquelas lengas - las que subreviuràn almens - auràn sa segonda escasença de fargar de formas referencialas sonque dins lo sègle XIX, amb la naissença del nacionalisme modèrne.

Nos cal pas oblidar una evidéncia: normativizacion, dins lo periòde que ne parlam, vòl dire normativizacion de l'escrich. Se limita doncas a la partida mai o mens alfabetizada de la populacion qu'es encara fòrça minoritària. Una normativizacion de l'oralitat es pas encara possibla perque los mejans de la reproduccion e de la conservacion de la paraula existisson pas encara. Segur que trobam qualques còps de remarcas sus la prononciacion, mas aquelas an rarament un impacte social vertadièr.

### 3. Dos camins cap a una normativizacion

Quand los poders establits, que sián reials o que sián d'autres tipes, començan a sentir la necessitat d'intervenir en la creacion de nòrmas linguisticas, per de rasons de comunicacion sociala, en primièr trastejan, sabon pas tròp cossí procedir. De segur, i a l'exemple del latin, subretot per las lengas romanicas; mas aqueste modèl pòt pas resòlver totes los problèmas. Es sonque amb una cèrta experiència que son accion ven mai segura. De tot biais, aqueste camin de crear de nòrmas es mai que mai una imposicion del naut de la societat. D'autre costat, pòt profechar de totas las possibilitats qu'a lo poder d'impausar sas decisions. Es verai, a la debuta aquelas son modèstas: cèrtament, lo rei a una influéncia sus las produccions de la cancelariá e dels autres burèus que produson de tèxtes. Mas en primièr caldriá saber çò que cal prescriure, e aquò pren fòrça temps: l'elaboracion de la nòrma - mai que mai escricha - del francés pren fòrça mai qu'un sègle, se comptam a partir de Villers-Cotterêts. La primièra edicion del diccionari de l'Acadèmia se publica en 1694, mas serà pas acceptada sens dificultats. Las diferéncias de l'ortografia que traïsson de diferéncias de prononciacion se mantenon pro de temps, fins a la Revolucion almens.

Un autre grop important per la normativizacion son los editors, siá de libres siá de periodics. Tenon un interès a una distribucion maximala de lors trabalhs, per tant, son en granda partida demandaires de nòrmas. De l'autre costat, an un cèrt interès qu'aquela nòrma siá pas tròp simplassa per preservar sa competéncia d'especialistas; cal pas qu'intren tròp de mond dins la profession! La censura, que d'aquel temps es una practica quotidiana e que tota edicion subís, poiriá intervenir dins la generalizacion de la nòrma escricha, mas o fa rarament, en general se limita a censurar lo contengut e pas la forma.

Fin finala, l'escòla. Mas l'escòla, abans la Revolucion, es entre las mans del clergat, es per una minoritat dels joves e sonque als nivèls nauts de l'instruccion la

<footnote n="10">¹⁰ Cf. Gardy (1999: subretot 73-88) e Courouau (2008: 2012).</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Mas aqueles autors an pas de representacions claras de l'espandi occitan e son fòrça desarmats per resòlver los problèmas de l'escritura: de Garròs inventa son sistèma personal, mas los autres imitan las convencions de la grafia del francés. Los tres fogals (Bearn, Tolosa-Lengadòc e Provença) agisson de manièra separada.</footnote>
formacion es un pauc mai consequenta. Los progrèsses de l'escolarizacion, dins los païses catolics, se fan esperar, e en França es sonque al sègle XIX que venon visibles. Dins los païses (e dins las societats) reformats los progrèsses son fòrça mai sensibles.

Per las normativizacions « d'ennaut » avèm doncas, a la fin del sègle XVIII, una situacion ont una nòrma mai o mens prescriptiva existís per la lenga escricha, mas ont sonque una partida modèsta de la populacion la mestreja (mai o mens). La limitacion a l'escrich serà un dels responsables per la subrestimacion d'aqueste escrich que preval fins a nòstres jorn. En general, aquelas nòrmas subisson de revisions, mas lor qualitat depend de la professionalitat dels grops que las decidisson : l'Acadèmia francesa, d'aqueste ponch de vista, es pas fòrça competenta, mentre que per exemple aquela del castelhan capita en qualques estapas de passar d'una grafia pro etimologica – e doncas de mal aprene pels enfants – a una grafia morfofonologica de mai bon assimilar per l'apreneire. Aquelas nòrmas subisson pas gaire de contestacion, an un prestigi naut e cadun que sap escriure assaja d'escriure « segon la nòrma » per melhorar sa posicion dins la societat. Un exemple n'es la politica de la Revolucion francesa que manten, amb de revisions minusculas, la nòrma de l'absolutisme, mentre que sus un grand nombre d'autres ponches l'abandona, amb lo rasonament que las prescripcions ancianas èran dirigidas contra lo pòble. Per la lenga ren d'aquò. Vaquí la rason perque lo francés possedís encara una ortografia tan pauc orientada vèrs los joves que la devon aprene<fnref n="12" />. Aquelas nòrmas son generalizadas al moment ont una societat passa a l'alfabetizacion, e rarament remesas en question (de reformas seriosas d'ortografias e de lengas de referéncia an coma condicion una redistribucion prigonda dintre una societat, sufís de veire las reformas en Union sovietica, en Turquia o en China, que son gaireben los sols païses a ben capitar).

L'autre camin per arribar a una lenga de referéncia, aquel qu'aquí nos interèsa mai, es lo camin « d'enbàs ». Los primièrs que lo prenguèron èran mai que mai de monges e de missionaris que comencèron a descriure las lengas de las tèrras « novèlament descobèrtas », evidentament per de rasons de proselitisme religiós. Aquelles religioses en primièr pensavan pas de crear una nòrma per las lengas nòvas mas simplament de las descriure per poder comunicar e missionar. Mas per qualques unas de las lengas aquelas descripcions venguèron la basa de la nòrma futura. D'aqueste biais, lo vietnamian s'escriu uèi en granda partida segon de règlas establidas per de religioses portugueses al sègle XVI qu'utilizèron de lor costat de practicas que los trobadors occitans avián introduchas. Amb la multiplicacion de las lengas conegudas, las descripcions tanben venguèron mai nombrosas.

Sabèm l'importància qu'aguèt sul reviscòl de las lengas dominadas la publicacion de l'Ossian de MacPherson en 1760¹³. Es a l'origina de la celtomania e aquesta a la debuta d'autras mòdas del temps, dont lo genre troubadour que preniá

<footnote n="12">¹² Cf., en aquel contèxt, la discussion, subretot entre Georg Lukács e Bertold Brecht, dins las annadas 30 del sègle passat, sus la necessitat siá de reïnterpretar l'estetica (literària) borgesa en un sens proletari (Lukács) o siá de crear una estetica nòva, proletària (Brecht). Aquel debat es lo debat crucial que s'elèva a cada revolucion vertadièra que pòrta una classa nòva al poder. Cf. sus la question encara Raddatz (1972 : subretot 31-55), e ara tanben Mittenzwei (2001). Benlèu que valdriá la pena de reexaminar, jos las condicions d'uèi, aquel debat.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Per comprene l'importància de MacPherson dins son país cal pas oblidar que l'integracion (autrament dich : annexion) d'Escòcia a la Granda Bretanha data de 1707, doncas per el e sos contemporanèus èra encara dins la memòria collectiva.</footnote>
sa volada mai o mens amb la publicacion de l'antologia de l'abat Millot en 1774¹⁴. Aquelas publicacions e fòrça autras vòlon mostrar l'existéncia de pòbles qu'an pas d'estat, e rescontran un resson en mai d'un endrech, subretot ont de pòbles qu'avián un passat gloriós èran tombats jol poder d'autres sobeirans. Se lo rassemblament de grops linguisticament e culturalament diferents jos un poder èra pro normal fins a l'absolutisme, la contestacion començava a se far veire quand los poders ensajavan d'impausar pas unicament son poder politic, mas tanben de règlas de comportament linguistic e cultural, doncas amb la debuta de l'imposicion sociala de nòrmas linguisticas. Cal pas oblidar qu'al meteis temps Herder declarava son interès per totas las lengas perque mostravan la realitat extralinguistica caduna de son biais e perque èran lo miralh de la cultura dels pòbles que las parlavan; es un dels primièrs defensors del relativisme amb una influéncia granda. E la Revolucion francesa, entre autres, quand passèt de sociala mai que mai a nacionala, entre 1792 e 1794, desrevelhèt lo nacionalisme encara virtual dels pòbles que las armadas francesas comencèron a ocupar e francizar. D'aquí lo grand nombre d'ensages per crear de nòrmas per de lengas qu'avián perdut mai o mens lors tradicions d'escritura (coma l'occitan) o qu'avián pas agut de tradicion escricha vertadièra (coma lo breton o lo finés e fòrça autras).

Los que se trachan de far de tals ensages normatius, al sègle XIX, son en general de mond de la borgesiá progressista, en relacion amb lo pòble, mas separats d'el per l'alfabetizacion e una cultura mai granda – en general mai que mai classica –, sovent de mond (son gaireben totjorn d'òmes, las femnas mancan encara) influenciats per las idèas de la Revolucion. Los primièrs son mai o mens isolats, trabalhan dins son canton, an una idèa, mas pas gaire los mejans de la difusar dins lors societats respectivas. Es interessant de constatar qu'una partida importanta d'entre eles possedisson una formacion (o benlèu de còps que i a una intuicion) linguistica granda e coneisson los tèxtes ancians de la lenga se n'i a. Coma son isolats, pòdon seguir son prètzfach sens la necessitat de far de concessions a d'autres grops<fnref n="15" />.

Mas : es plan possible que i aja de modèls concurrents e que i aja de discussions longassas sul modèl de causir per la lenga concernida. De tot biais : cal que de movements revendicatius fagan lo trabalh de propagacion del modèl per lo metre a la disposicion del public. E encara : se las organizacions principalas tomban d'acòrdi, siá sus un compromés siá sus una solucion particulara, lo meteis problèma de la propagacion se pausa – i a aurà totjorn de personas qu'accèptan pas la solucion e qu'insistisson sus la sieuna personala.

Las dissensions sus la forma referenciala d'acceptar pòdon concernir de ponches de detalh, mas en general naisson de diferéncias mai generalas : sus l'espandi geografic de la lenga e, en conseqüencia, sul nom a li donar, sul modèl e los domenis de comunicacion, en general sul ròtle que la lenga deu prene dins la societat, siá en direccion d'un emplec normal(izat), siá en direccion d'un emplec purament testimonial, siá poetic, siá simplament simbolic. Naturalament, aquelas diferéncias normalament son pas declaradas dobèrtament – pro de còps son rescondudas dins lo subconscient

<footnote n="14">¹⁴ Millot (1774). Sus la question del *genre troubadour* totjorn Jacoubet (1929).</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Cf. per aquel problema lo libre de Hroch (2005), que construís un modèl de tres estapas de la formacion d'una nacion; es sonque dins la tresena estapa que las revendicacions politicas e linguisticas an lo sosten de las massas popularas.</footnote>
dels participants a las batalhas<fnref n="16" /> – e se reconeisson sonque amb una lectura pro
menimosa dels tèxtes. De tot biais, es fòrça mai dificil d'espandir socialament una
forma referenciala que se deu apiejar sonque sul consensus dels usatgièrs. E aquò
naturalament dobrís totas las possibilitats als adversaris d'una emancipacion de la
lenga en question de metre en dobte aquel movement. Per qu'una tala proposicion,
venguda « d'enbàs », capite ben, cal un sosten consequent del grop – aquò vòl dire de
las organizacions que lo representan ; e encara...

Evocarai a la seguida qualques problèmas tipics que los movements
renaissentistas dins los domenis occitan e catalan rescontrèron e rescontran encara.

4. Los problèmas de las lengas de referéncia
en occitan e en catalan

4.1. Los problèmas dins lo domeni occitan

Se sap plan que la segonda renaissença occitana comença amb la debuta del sègle XIX. Es una respelida en reaccion a una desvalorizacion de la lenga pel poder. Lo genre troubadour sortiguèt de la publicacion per l'Abat Millot de las recèrcas de Lacurne de Sainte Palaye, e Fabre d'Olivet foguèt lo primièr a reclamar publicament la continuitat entre la lenga dels trobadors e la lenga de son temps qu'apelava occitanique<fnref n="17" />. E Fabre ensajava de fargar una forma referenciala de l'occitan que partiguèt del lengadocian. Demorava influenciat per las abituds graficas del francés, mas a la debuta aviá una idèa relativament clara de l'ensemble dels parlars (mai tard mesclèt geneticament l'occitan amb l'euscar, e d'aquel biais se separava de las sciéncias del lengatge que naisson dins son vesinatge). Mai que mai perdiá son influéncia iniciala pel fach que son trabalh principal, La Langue d'oc rétablie, foguèt publicat sonque en 1988¹⁸. Cal dire qu'aquela gramatica de Fabre d'Olivet per pro de temps demorèt lo sol ensag seriós de descripcion de la lenga actuala en una partida importante de son ensemble ; doncas i aviá pas cap de descripcion bona fins a la fin del sègle XIX. Raynouard, lo precursor de la filologia romana<fnref n="19" />, vegèt pas (o pas dins sas publicacions) aquela continuitat, mas declarèt l'occitan medieval antecessor comun de totas las lengas romanicas occidentalas. Per consequéncia empleguèt lo tèrme de lenga romana. Sus aquò Ròcaguda publiquèt en 1819 son antologia, ont emplega lo tèrme occitanien, per insistir al contrari sus aquela continuitat (Rochegude 1819a ; 1819b).

Dins la primièra mitat del sègle XIX, la renaissença pren son vam, amb una
capitada publica incontestabla. Lafont e Anatòli (1970-1971, II : subretot 513-568)
parlan de la renaissance inorganisée, e mòstran que se compausa de fogals diferents

<footnote n="16">¹⁶ Disi batalhas entre autres en pensant al libre plan conegut de Robèrt Lafont (1972).</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Èra pas lo sol a o saber en aquel temps : de las responsas a l'enquèsta de l'Abat Grégoire se pòt legir a qualques endreches una consciéncia de l'ensemble de las tèrras d'òc, cf. Gazier (1880 : per exemple, 147, 154).</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ I aguèt doas edicions quasi parallèlas, l'una de tot lo tèxte dels tres volums : Fabre d'Olivet (1989) ; l'autra, parciala, mas critica, que preparèri : Fabre d'Olivet (1988).</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Subretot Raynouard (1816-1821).</footnote>
qu'an pauc de relacion entre eles (alevat d'excepcions coma Jansemin, d'Agen, que
trevèt Occitània tota amb un resson espectaclós). Mas Ripert (1918), quand parla del
meteis periòde, parla sonque de la *renaissença provençala*, encara que consacre una
partida de l'obratge a Jansemin. Sabèm que lo Felibritge, al moment de sa creacion, a
subretot Provença en vista, las allusions a las autras varietats de la lenga d'oc demòran
fòrça vagas. Aquela actitud li prepara tres problèmas per mai tard, quand obten una
capitada que despassa l'encastre de Provença : aquel del territòri ont la lenga se parla,
aquel de sa denominacion e aquel de la lenga de referéncia. Sabèm qu'en 1876, amb
l'institucionalizacion del Felibritge<fnref n="20" />, los dirigents, mai que mai Mistral, passan a una
revision prigonda de las visions anterioras : per la creacion d'una *mantenença de
Catalonha* (al costat d'una mantenença de Provença e una autra de Lengadòc que
mai tard serà encara devesida) considerant l'espandi del catalan coma fasent partida
del domeni d'òc, çò que la màger part dels representants de la renaissença catalana
aculhís pas plan (vint ans mai tard, lo capolièr Fèlix Gras terminarà en silenci aquel
episòdi)<fnref n="21" />. Quant a la denominacion de la lenga, aprèp 1945 l'emplec del tèrme *occitan*
se fa mai que mai general, subretot a partir del moment ont la linguistica romanica
comença a l'utilizar sistematicament, mas demòran de fogals que lo refusan<fnref n="22" />, amb los
contenguts implicits que conten. Darrièr las diferéncias de denominacion s'amagan
de diferéncias de l'espandi de prene en consideracion, mas tanben de diferéncias de
las foncions previstas per la lenga. Per la lenga de referéncia Mistral vòl prepausar (e
benlèu impausar) son modèl, mas la màger part dels escrivans de las autras regions
occitanas l'accèpta pas (i a d'excepcions, coma Pèire Devoluy o Leon Teissier, mas
demòran raras). Coneissèm las discussions que començan, en primièr a l'interior del
Felibritge, amb las declaracions del canonge Ros en 1875-1876, mai tard amb l'escòla
occitana de Perbòsc, Estieu e Salvat e finalament amb la rompedura de l'organizacion
e la fondacion de la revista *Oc* en 1923-1924.

Essent donat qu'aquelas divergéncias se passan entre personas privadas,
las dissensions demòran dobèrtas e se clavan dificilament: sabèm totes que dins las
biografias dels militants de l'occitan i a pro sovent de rompeduras, un tal passa d'una
concepcion a una autra, per finalament acabar amb una tresena. Las consequéncias
d'aquelas discussions que poirián èsser fruchosas se s'agissiá realament d'un escambi
d'arguments e non pas – pro sovent – de problèmas personals, fan que l'atractivitat de
tot modèl normatiu de l'occitan ne sofrís fòrça. Lo public non avisat sap pas de quin
luòc intellectual e/o ideologic se parla, qual representa qué, quinas son las tòcas de la
renaissença. E pro sovent, las dissensions intèrnas ocupan fòrça mai los representants
de la renaissença que la finalitat oficialament declarada: la defensa d'una lenga e
d'una civilizacion que son, uèi, en perilh. Una autra consequéncia negativa es que, dins
lo camp occitanista, cadun seguís son vejaire, e gaireben degun sap pas qualas son las
règlas generalas acceptadas d'ortografia e de gramatica. Aürosament que qualques
iniciativas recentas coma lo Conselh de la lenga occitana e lo Congrès permanent de

<footnote n="20">²⁰ Qualques psicològs e especialistas del comportament dison que l'institucionalizacion d'un projècte es un indicador de son fracàs. L'affirmacion es fòrta, mas conten d'elements de vertat. Devi aquesta observacion a Domènec Bernardó.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Cf. Jourdanne (1897) e Lafont (1954 : 178 ; 1980 : 206).</footnote>

<footnote n="22">²² Sufís de pensar a la denominacion actuala del CAPES: *occitan/langue d'oc*.</footnote>
la lenga occitana ensajan de clarificar la situacion<fnref n="23" />. Mas lo gra d'instituzionalizacion sufís pas encara per propagar realament las nòrmas prepausadas dins la societat. Del costat dels mistralencs la situacion es mai clara, que las règlas, dempuèi que Mistral las formulèt, son pas estadas cambiadas mas sonque precisadas de còps qu'èra necessari. Mas demòran, uèi encara, de grops que veson pas d'unitat de la lenga. Scientificament son marginals, mas son impacte public es, de còps que i a, relativament important<fnref n="24" />.

Las divergéncias principalas uèi son la question se s'agís d'una lenga (pluri-
centrica) o de mai d'una (e en detalh de quantas), se la forma referenciala deu gardar
son independéncia o seguir mai o mens lo modèl francés e, subretot, qualas poiràn
èsser las foncions d'aquela lenga (o lengas).

Aquelas divergéncias intèrnas aflaquisson la posicion d'una lenga e cultura que
se tròba ja en posicion dificila. Concentran de fòrças sus elas que se poirián utilizar per
rendre l'occitan mai atractiu. Aquò voldriá dire cercar de ponches en comun e debatre
amb rigor mas sens zèl personal las questions que demòran dobèrtas. Se cal pausar la
question s'una preséncia purament identitària, e encara amb d'identitats linguisticas
diferentas pòt èsser un camin cap al futur. O de veire qualas son las possibilitats
comunicativas que se pòdon manténer e refortir. Quinas seràn las consequéncias en
cada cas ? O cal pensar tanben. E finalament : l'estat francés, quant de divergéncias
acceptarà ?

## 4.2. Los problèmas dins lo domeni catalan

La Renaixença catalana comença mai o mens parallèlament a l'occitana, tanben en reaccion a la desvalorizacion. Coma dins los païses d'òc i aviá totjorn agut una tradicion escricha que contunhava<fnref n="25" />, mas que tocava pas o gaire los registres prestigioses de la lenga e que per tant demorava – e demòra fins al present – mal coneguda. Una diferéncia importante es que la *decadència* èra mens longa als Païses Catalans que dins lo domeni d'òc : fins a la guèrra de succesion lo reialme d'Aragon aviá son independéncia formala de Castelha e, encara qu'aquela èra de fach fòrça relativa, d'aquel biais poguèt manténer qualques emplecs de prestigi de la lenga fins a la debuta del sègle XVIII<fnref n="26" />. Mai que mai un cèrt centre de poder demorava. D'autre costat, coma las gents ordinàrias parlavan pas gaire castelhan, la preséncia – tanben escricha – del catalan foguèt conservada, per cèrts registres formals, fins gaireben a la Renaixença. Es verai que l'emplec literari e scientific èra gaireben abandonat (qualques intellectuals catalans, coma Capmany o diguèron e pensavan que, per tant, lo catalan èra pas mai una lenga de cultura). Mas al meteis temps s'escrivon los primièrs ensages de gramatica catalana,

<footnote n="23">²³ Cal mencionar particularament un obratge de sintèsi qu'actualament se pòt considerar coma la soma de la lenga de referéncia dins lo domeni dels occitanistas : Sumien (2006). Sumien considèra l'occitan coma una lenga pluricentrica, a la seguida de la recèrcas de Kloss e Clyne (cf. Sumien 2006 : 151). D'aqueste biais daissa una plaça consequenta a la variacion a l'interior de l'unitat de la lenga.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Se tracta mai que mai de provençalistas e de gasconistas, mas tanben de qualques representants d'autras regions.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Cf. Lafont e Anatòli (1970-1971, I : subretot 221-482).</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Totas las istòrias de la literatura catalana seguisson mai o mens lo meteis esquèma de reparticion istorica entre esplendor medievala, *decadència* e *Renaixença* modèrna. Cf. per exemple lo libre (cortet) de Bonells (1994).</footnote>
lo primièr es aquel de Josep Ullastre de 1743 (qu'aviá la meteissa marrida astrada que Fabre d'Olivet: foguèt publicat sonque en 1980). Mas l'autra òbra, la de Josep Pau Ballot i Torres, *Gramatica y apología de la llengua cathalana*, foguèt plan publicada, coneissiá doas edicions entre 1814 e 1820²⁷, e aviá una influéncia considerabla sus las concepcions linguisticas de la Renaixença. Mai que mai, i aviá pro d'autres trabalhs gramaticals: pel sègle XIX cal evocar subretot Antoni de Bofarull amb sos escriches<fnref n="28" />. Quand, a partir de 1833, la Renaixença comença, sens s'amagar, amb la publicacion del poèma *La pàtria. Trobes* de Bonaventura Carles Aribau, la discussion es un pauc mens confusa que dins las tèrras d'òc: los renaissentistas an una idèa mai o mens clara del territòri de la lenga; subretot l'unitat linguistica dels tres territòris principals, lo *Principat de Catalunya*, lo *Regne de València* e las *Illes Balears* es evidenta per eles. Mas vendrà clar lèu-lèu que lo ròtle social de la lenga dins las tres partidas del domeni es pro diferent e qu'aquò aurà de conseqüéncias per las concepcions futuras del ròtle de la lenga dins la societat. Ça que la, dins un primièr temps, totes los grops de defensa del catalan s'unisson - mai o mens - en revendicant una plaça mai consequenta per la lenga dins aquela societat. Es clar qu'agisson contra la pression assimilacionista que comença a se refortir dins l'Espanha liberala del sègle XIX. De l'autre costat pòt existir una granda distància entre de declaracions de principi e una practica viscuda: mai d'un dels grands defensors de lengas dominadas utilizavan, gaireben totjorn, dins la vida quotidiana e dins lors escriches personals, la lenga dominanta. Es subretot dins la part del domeni ont las revendicacions linguisticas son lèu-lèu parallèlas a de posicions politicas que la *normalizacion* de la lenga (lo tèrme existissiá pas encara), valent a dire l'emplec de la lenga per totas las formas de la comunicacion, ven un element important. Aquò es lo cas subretot en Catalonha; per tant, Catalonha ven lèu lo centre del catalanisme. Mai que mai l'emplec per escrich de la lenga i aumenta lèu-lèu, mentre qu'a Valéncia los progrèsses d'aqueste costat son fòrça mai lents, e qu'a las Islas una diglossia clara - catalan per la paraula e castelhan per l'escrich - marca la superfícia d'una situacion ont un analfabetisme fòrt e un monolinguisme generalizat en catalan resèrvan l'emplec escrich practicament a la lenga de prestigi, lo castelhan, e aquò vòl dire a las personas relativament raras que lo sabon.

Dins aquela situacion èra pas surprenent que la causida de la lenga de referència foguèsse problematica: sabèm que dins las annadas 60 del sègle XIX, los *jocfloralescos*, que volián prene coma basa de la lenga de referéncia lo catalan medieval, aquel que se tròba dins los grands tèxtes literaris, s'opausavan als *xarons*, que pensavan que caliá partir del *català que ara es parla*, amb totas las influéncias del castelhan e las conseqüéncias de l'abandon de la lenga pels alfabetizats. Aquelas discussions ocupavan en granda partida los decennis entre la refondacion dels *Jocs Florals* en 1859 e la fondacion de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC) en 1907 e èran al desavantatge de la lenga dominada<fnref n="29" />. Un pas important en l'elaboracion de la lenga de referéncia èra la campanha de la revista *L'Avenç* entre 1890 e 1892 per una unificacion, purificacion e modernizacion de la lenga. Lo participant principal del costat de la revista èra Pompeu Fabra (1868-1948) que dins sos articles esbossava ja çò que seriá la futura lenga de

<footnote n="27">²⁷ Cf. l'edicion modèrna deguda a Mila Segarra (Ballot i Torres 1987).</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Cf. per aquela partida las presentacions de Joan Solà, mai que mai la sintèsi de Solà (1991).</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Una recèrca aprigondida sus aqueles problèmas demòra un *desideratum*.</footnote>
referéncia. El e sos amics insistissián sus tres ponches : pensavan que lo catalan podia èsser una lenga de cultura que sufiriá a totes pels besonhs de comunicacion (normalizacion), que caliá trobar un equilibri entre la lenga parlada del temps e la proscripcion de la màger part dels castelhanismes e que fin finala la basa de la lenga de referéncia deuriá èsser la varietat nòrd-orientala, amb lo centre de Barcelona<fnref n="30" />. A la fondacion de l'IEC, en 1907, son aqueles principis que Fabra impausèt, amb de raras concessions als tradicionalistas (una d'elas es lo manten de la h latina al començament dels mots e a l'iat). Se coneis la capitada d'aquela lenga de referéncia unitària : l'autonomia de 1931 li dona la cooficialitat al Principat, e dins las annadas seguentas, los escrivans de Valéncia e de las Islas pauc a cha pauc començan a se'n sarrar. I a la declaracion de Castelhon de la Plana de 1932 e i a d'activitats parallèlas dins las Islas (los catalanistas de França l'utilizan dins sa majoritat sonque dempuèi la Segonda Guèrra mondiala). Mas intervenguèt la guèrra civila espanhòla e lo long temps de silenci pendent la dic-tatura franquista.

A la fin del franquisme, l'autonomia catalana foguèt recobrada, e mai aquelas de la Comunitat Valenciana e de las Islas seguiguèron. Pel primièr còp, totes los territòris de lenga catalana en Espanha avián una forma d'autonomia. Mas las situacions linguisticas e las consciéncias collectivas èran fòrça diferentas entre elas. La consciéncia catalana èra fòrta en Catalonha, se desrevelhava dins las Islas e veniá fòrça controvertida al País Valencian. Aquelas dissensions se centravan mai que mai sus dos problèmas principals : lo de la denominacion de la lenga, doncas de l'identitat collectiva<fnref n="31" />, e lo de la lenga de referéncia. A la debuta de la *transicion* lo problèma èra encara amagat e la denominacion de *catalan* rescontrèt pauc d'oposicion. Mas las evolucions ulterioras, mai que mai la politizacion del problèma e la renacionalizacion d'una part importante de l'opinion publica en Espanha, que començava tre la debuta de las annadas 90, faguèron que lo problèma s'enverinèt. Quand lo *Partit Popular* prenguèt lo poder dins la Comunitat Valenciana en 1994, fasiá lèu-lèu declarar lo valencian coma una lenga diferenta del catalan, creèt sa pròpia institucion normativa e d'aquel biais practiquèt çò que d'unes apèlan una politica d'esquizoglossia. De temptativas del meteis tipe se veson uèi dins qualques partidas de las Islas Balearas, saique amb mens de capitada, e recentament la majoritat politica actuala de la region Aragon rebategèt lo catalan de la *franja aragonesa* « lenga aragonesa de la region orientala ». Tot aquò mòstra una politica de fragmentacion de l'espandi de comunicacion, dins aqueste cas organizat per de corrents nacionalistas del grop majoritari de l'estat, mas que de fraccions de las populacions concernidas semblan de sosténer<fnref n="32" />. Al meteis temps, aquelas fraccions reconeisson pas la lenga referenciala elaborada per Pompeu Fabra e ensajan de metre d'autras formas referencialas a sa plaça. Lo tot es una politica clara d'aflaquiment de la valor comunicativa de l'ensemble catalan. Es de témer qu'en cas d'una independéncia politica de Catalonha aquelas temptativas de fragmentacion s'intensifiquen encara.

<footnote n="30">³⁰ Cf. la sintèsi de Solà (1991: 269).</footnote>

<footnote n="31">³¹ Es per tant que lo grand diccionari pancatalan pòrta un títol diferent *Diccionari català-valencià-balear* (Alcover e Moll 1930-1962). L'escrivan Nicolau Primitiu Gómez Serrano prepausava en 1936, per la meteissa rason, lo nom de *bacavés*, cf. Primitiu (1936).</footnote>

<footnote n="32">³² Dins aqueste contèxt se poiriá reprene la discussion cara als marxistas sus la « consciéncia falsa ».</footnote>
Cal apondre que i aguèt pas unicament de temptativas de fragmentacion,
mas tanben d'autras, d'unificacion. Cal recordar l'union efemèra de Catalonha-Aragon
amb Tolosa entre 1204 e 1213. La vièlha denominacion de lemosin, que ja se tròba
dins las Razos de trobar de Ramon Vidal al sègle XIII, fa lo ligam entre lenga d'òc e
catalan, e foguèt represa per Aribau en 1833 dins son poèma, mas amb una semantica
cambiada: designèt alara unicament lo catalan; Aribau parlava pas d'Occitània<fnref n="33" />. Mas
d'autres, mai que mai de Valencians, contunhan lo sòmi de l'unitat de la lenga, que los
Occitans, mens astrucs dins la realizacion de lors aspiracions linguisticas e culturalas
que los Catalans, accèptan pro de còps amb plaser. Aquò comencèt amb la descobèrta
de Catalonha per Mistral, al moment del rescontre amb Balaguer en 1866-1867, e, del
costat occitan, se terminèt en vertat pas jamai completament. Al contrari, al moment
de la primièra autonomia, en 1934, d'intellectuals catalans signèron un tèxte jol títol
Desviacions en els conceptes de llengua i de pàtria que marquèt la fin de la pensada
unitària<fnref n="34" /> del costat catalan. Los Occitans auràn de dificultats d'acceptar aquel refús e
qualques Valencians tanben<fnref n="35" />, que cèrcan d'aqueste biais una solucion sintetica a las
contradiccions valencianocatalanas.

Per acabar : parallelismes e diferéncias

Se mòstra que dins lo cas del catalan es pas la manca d'un poder que pòt prene
d'iniciativas per decidir la question de la lenga de referéncia mas al contrari la
multiplicacion de poders que s'interèssan pauc a la question de la comunicacion
e doncas al ciutadan, mas que cèrcan la demarcacion linguistica per afortir son
identitat respectiva, qu'es a l'origina dels problèmas, una evolucion que se mòstra
parallelament a la revivificacion d'un nacionalisme espanhòl exclusiu. Aquò vòl dire
qu'una situacion relativament unitària, qualques decennis fa, es venguda fòrça mai
fragmentada uèi. Del costat dels Catalans conscients seriá benlèu util de se mainar
d'aquel policentrisme creissent e d'acceptar mai de variantas<fnref n="36" />; ça que la, es pas
clar se los adversaris d'una normalizacion vertadièra del catalan acceptarián de tals
esfòrces... Dins lo cas de l'occitan seriá important de far comprene als que defendon
una consciéncia fragmentanta que d'aqueste biais manlèvan a la lenga tota possibilitat
de contunhar una existéncia comunicativa. De diferéncias amb de parallelismes.

Poirai pas prepausar de solucions pels problèmas qu'ai evocats, e soi fòrça
conscient que i auriá pro de reflexions suplementàrias d'apondre ; aicí e ara es pas
possible. Çò evident es que la situacion comunicativa e referenciala de lengas qu'an
pas un estat per organizar la propagacion de la paraula dins sas formas referencialas,
amb la modernitat ven mai que mai precària<fnref n="37" />. En primièr la nacionalizacion de las

<footnote n="33">³³ Cf., per tota aquela question, Rafanell (1991).</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Cf., pel problèma, Rafanell (2006).</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Cf. la tèsi de Fornés i Pérez (2004).</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Es clar que las tendéncias fragmentantas son volgudas politicament, mas sufís pas de ne mostrar los
actors del det, seriá util de trobar una estrategia que – benlèu – las poiriá contrar.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Un dels elements que fa la situacion mai dificila es la democratizacion mai que mai fòrta de nòstras
societats ; fa que tanben de posicions pauc fondamentadas o irresponsablas an un drech al mercat de</footnote>
societats e uèi la globalizacion an fach que las condicions de la comunicacion càmbien,
e las lengas e societats que veson pas aqueles cambiaments o que pòdon pas far çò
que caldriá, son tre ara en situacion dificila e o seràn encara mai en pauc de temps. La
globalizacion fa mai dificila lo manten de las lengas dominadas, mas lo sol recors a la
demarcacion e a la valor identitària serà pas suwisent per lor garentir un futur. Caldrà
insistir sus la foncion comunicativa e privilegiar pas aquela demarcativa. La situacion
es dificila mas pas sens espèrs.

Lhèida, 16 de junh de 2014

Bibliografia

ALCOVER, Antoni M. ; MOLL, Francesc de B. (1930-1962) : Diccionari català-valencià-balear [DCVB]. 10 vol. Palma de Malhòrca : Moll.

BALLOT I TORRES, Josep Pau (1987) : Gramatica y apología de la llengua cathalana. Barcelona : Alta Fulla. Edicion de Mila Segarra.

BONELLS, Jordi (1994) : *Histoire de la littérature catalane*. París : Presses universitaires de France. Colleccion « Que sais-je ? ».

COUROUAU, Jean-François (2008) : *Moun lengatge bèl : les choix linguistiques minoritaires en France (1490-1660)*. Genèva : Droz.

COUROUAU, Jean-François (2012) : *Et non autrement : marginalisation et résistance des langues de France (XVIᵉ-XVIIᵉ siècle)*. Genèva : Droz.

GARDY, Philippe (1999) : *La Leçon de Nérac : Du Bartas et les poètes occitans (1550-1650)*. Bordèu : Presses universitaires de Bordeaux.

FABRE D'OLIVET, Antoine (1988) : *La Langue d'oc rétablie : grammaire. Édition avec une introduction et des notes par Georg Kremnitz*. Viena : Braumüller.

FABRE D'OLIVET, Antoine (1989) : *La Langue d'oc rétablie dans ses principes*. Gange : Association Fabre d'Olivet.

FORNÉS I PÉREZ, Lluís (2004) : *El pensament panoccitanista (1904-2004)*. Valéncia : Universitat de València. Tèsi.

GAZIER, Augustin (1880) : *Lettres à Grégoire sur les patois de France 1790-1794*. París : Durand et Pedone-Lauriel.

<footnote>las opiniones publicas e publicadas e òm ne discutís fòrça mai que necessari; un cèrt nivèl intellectual de las discussions seriá desirable. I a un element suplementari: una persona qu'a aprés una forma referenciala d'una lenga, la ten coma un capital intellectual e la vòl pas pus cambiar (lo cambiament semblariá una devaluacion de moneda intellectuala).</footnote>
HROCH, Miroslav (2005) : *Das Europa der Nationen. Die moderne Nationsbildung im europäischen Vergleich*. Göttingen : Vandenhoeck & Ruprecht. Revirada del chèc.

JACOUBET, Henri (1929) : *Le Genre troubadour et les Origines françaises du Romantisme*. París : Les Belles Lettres.

JOURDANNE, Gaston (1897) : *Histoire du Félibrige (1854-1896)*. Avinhon : Roumanille. Reïmpression 1980, Rafèla : Marcel Petit culture provençale et méridionale.

KREMNITZ, Georg (1974) : *Versuche zur Kodifizierung des Okzitanischen seit dem 19. Jahrhundert und ihre Annahme durch die Sprecher*. Tübingen : Tübinger Beiträge zur Linguistik (Narr).

KREMNITZ, Georg (2008) : « Sur la délimitation et l'individuation des langues. Avec des exemples pris principalement dans le domaine roman ». *Estudis Romànics*, XXX, p. 7-38.

LAFONT, Robert (1954) : *Mistral ou l'illusion*. París : Plon.

[LAFONT, Robèrt] (1972) : *Lo Sant Pelau*. [Agen :] Cap e Cap.

LAFONT, Robert (1978) : *Le Travail et la Langue*. París : Flammarion.

LAFONT, Robert (1980) : *Mistral ou l'illusion*. Enèrgas : Vent Terral. Segonda edicion.

LAFONT, Robert ; ANATOLE, Christian (1970-1971) : *Nouvelle histoire de la littérature occitane*. 2 vols. París : Presses universitaires de France.

[MILLOT, Claude, L'Abbé] (1774) : *Histoire littéraire des troubadours, contenant leurs vies, les extraits de leurs pièces, & plusieurs particularités sur les mœurs, les usages & l'histoire du douzième & du treizième siècles*. 3 vol. París : Durand neveu.

MITTENZWEI, Werner (2001) : *Die Intellektuellen. Literatur und Politik in Ostdeutschland 1945-2000*. Leipzig : Faber & Faber.

PRIMITIU, Nicolau [GÓMEZ SERRANO, Nicolau Primitiu] (1936) : *El bilingüisme valencià*. Valéncia : Josep Melià.

RADDATZ, Fritz J. (1972) : *Traditionen und Tendenzen. Materialien zur Literatur der DDR*. Francfört de Main : Suhrkamp.

RAFANELL, August (1991) : *Un nom per a la llengua. El concepte de llemosí en la història del català*. Vic : Eumo.

RAFANELL, August (2006) : *La il·lusió occitana. La llengua dels catalans entre Espanya i França*. 2 vol. Barcelona : Quaderns Crema.

RAYNOUARD, François-Just-Marie (1816-1821) : *Choix des poésies originales des troubadours*. 6 vol. París : Firmin Didot. Reïmpression 1966, Osnabrück : Biblio-Verlag.
RIPERT, Émile (1918) : *La Renaissance provençale (1800-1860)*. París ; Ais de Provença : Champion ; Dragon. Reïmpression 1978, Marselha : Slatkine.

ROCHEGUDE, Henri-Paschal de [M. de ROCHEGUDE ; RÒCAGUDA, Enric Pascal de] (1819a) : *Le Parnasse occitanien ou Choix de poésies originales des troubadours, tirées des manuscrits nationaux*. Tolosa : Bénichet cadet.

ROCHEGUDE, Henri-Paschal de [H.-P. de ROCHEGUDE ; RÒCAGUDA, Enric Pascal de] (1819b) : *Essai d'un glossaire occitanien, pour servir à l'intelligence des poésies des troubadours*. Tolosa : Bénichet cadet.

ROSSI-LANDI, Ferruccio (1968) : *Il linguaggio come lavoro e mercato*. Milan : Bompiani.

RUÍZ I SAN PASCUAL, Francesc ; SANZ I RIBELLES, Rosa ; SOLÉ I CAMARDONS, Jordi (ed.) (2001) : *Diccionari de sociolingüística*. Barcelona : Enciclopèdia Catalana.

SCHLIEBEN-LANGE, Brigitte (1991) : « Okzitanisch : Grammatikographie und Lexikographie ». In : HOLTUS, Günter ; METZELTIN, Michael ; SCHMITT, Christian (ed.) : *Lexikon der Romanistischen Linguistik* [LRL]. Vol. V.2. Tübingen : Niemeyer, p. 105-126.

SOLÀ, Joan (1991) : « Grammatikographie/Gramaticografia ». In : HOLTUS, Günter ; METZELTIN, Michael ; SCHMITT, Christian (ed.) : *Lexikon der Romanistischen Linguistik* [LRL], vol. V.2. Tübingen : Niemeyer, p. 261-281.

SUMIEN, Domergue (2006) : *La Standardisation pluricentrique de l'occitan. Nouvel enjeu sociolinguistique, développement du lexique et de la morphologie*. Turnhout : Brepols.
Conferéncias
plenièras
<figure><img src="image_7.png" /></figure>
# Mirau de l'escritura e escritura dau mirau : la literatura occitana de uei

Joan-Ives CASANÒVA
PLH – ELH Universitat Tolosa – Joan Jaurés

Escriure sus la literatura occitana de uei es de ges de biais evident. Se tracta de tres paradòxas que voudriáu pas defugir, e leis aguèsse defugidas, la paraula acordada aicí, coma finalament fòrça paraulas, vendriá qu'una mòstra de messòrgas mai ò mens conscientas. Tres paradòxas donc : la primiera es aquela d'un escrivan qu'escriu a prepaus d'una literatura que, ribon-ribanha, ensaja d'i participar, un escrivan qu'es tanben universitari e qu'a estudiat lei letras occitanas dei sègles XIXᵉ e XXᵉ; la segonda es aquela d'un escrivan qu'a una reputacion diguem « d'exigéncia », per èstre corrècte, d'autres aurián segurament parlat « d'elitisme » ò d'un escrivan « illegible » perque tròp « complicat ». Voudriáu bèu primier dire qu'una granda part dei libres publicats dempuei vint ans en occitan me tomban dei mans ; de còps m'ajudan de m'endormir, de còps m'empachan de trobar la sòm en causa dei prusiments que m'agantan a la lectura. La paradòxa darriera e tresena ven de ma posicion personala que se dona per tòca d'estudiar d'un biais critic aquelei produccions e de remarcar lei feblesas de la literatura occitana, paradòxa que per ieu n'es pas una, mai puslèu la garentiá d'un jutjament liure. En mai d'aquò, la critica qu'ai pogut faire de l'occitanisme, que de mediocritats en mediocritats s'enfanga tròp sovent dins una revendicacion pietadosa, pòrta pas leis occitanistas de me considerar autrament. E pasmens, que me siá permés aicí de rementar a mai d'un lei jutjaments terribles de Max Roqueta, Robèrt Lafont ò Bernat Manciet per exemple sus aquel occitanisme ò lei prepaus acids de Mas-Felipe Delavouët sus lo Felibritge. Tot aquò me plaça davant una causida clara : contunhar de parlar de la literatura occitana d'un biais critic e liure ò presentar un catalòg, un vertadier panegiric, sens que i crega una sola minuta. Me pòdi pas resòuver de quitar aqueu sens critic que me pega a la pèu e que deuriá pegar a la pèu de cada universitari. Vau donc insistir dins aquelei paginas sus quauquei problèmas que se pausan a l'escritura en occitan puslèu que d'endralhar lei camins d'un laus messorguier. Pesarai pas a l'archimbèla de la critica çò que m'agrada e çò que m'agrada pas ; porgissi aicí un testimòni d'una practica de legida e d'escritura ja ancianas. Serà donc, mai qu'un estudi universitari, la reaccion d'un escrivan fàcia a la produccion dei letras occitanas dei darriereis annadas.
# 1. Quauquei referéncias

Voudriáu d'en primier ensajar de situar mon prepaus dins una environa que siá pas occitana ò estrictament occitana. Soventei fes, se pensa la literatura occitana coma una literatura autonòma, cresent a una mena de « coma se » redemptor que permetriá d'escafar una situacion penosa de suportar. En realitat, de camp literari occitan, n'i a pas, pas mai d'alhors que de camp literari breton ò còrs, estent qu'en França aquelei produccions literàrias son ligadas, per l'occitan dempuei lo sègle XVI<sup>en</sup>, au contèxt culturau francés. I podèm ren faire e o podèm pas denegar. Culturalament, economicament, literàriament, un escrivan occitan es tanben, qu'o vouga ò pas, un intellectuau francés ò per leis Aranés, un intellectuau *aranocatalanocastelhan*. Entendre, coma o ai entendut dins ma jovença, un escrivan occitan dire que jamai la literatura francesa aviá agut una influéncia sus sa produccion es una messòrga granda, auçada d'un denegament de la realitat, e se saup en psicanalisi d'ont ven e ont mena lo denegament de la realitat. Meis estudis mistralencs an afortit aquela conclusion qu'èra ja mieuna : Mistral, escrivan provençau – e francés estent qu'a revirat totei sei poèmas –, a jamai pensat sa pròpria literatura, fòra d'un discors de circonstància, totalament desseparada de la literatura francesa, e aquò per mai d'una rason que nos menarián tròp luenh de leis analisar. Parlar de literatura occitana, es primier parlar de literatura, e la literatura, tanben s'utiliza una lenga, pòt pas èstre reducha a l'illustracion ò a l'adornament d'aquela lenga. Existís dins la literatura occitana una tendéncia malastrosa de considerar la literatura coma « la redemcion » de la lenga, çò que carga leis òbras literàrias d'una tòca singular ; pesa sus l'escrivan la mission de sauvar la lenga, çò que desvira la foncion de la literatura e destorba l'escrivan, fins, de còps que i a, de li faire jogar lo ròtle passionant d'un afogat de la lenga d'òc que tròba tot escrich occitan remirable perque justament es escrich en occitan. Dirai simplament que mon panteon literari es bastit de pauc d'escrivans occitans e de fòrça escrivans francés, italians ò anglés, vos dirai, mai es mon vejaire, que Proust, Faulkner, Virginia Woolf, Rainer Maria Rilke son per ieu mai importants que d'escrivans occitans reconeguts e lausats, e qu'aguèsson escrich en francés, anglés ò alemand a ges d'importància. En realitat, se devi pagar mei deutes, citarai cinc escrivans occitans (pòt n'i aver d'autres) : Josèp d'Arbaud, Max Roqueta, Robèrt Lafont, Mas-Felipe Delavouët e Bernat Manciet. Coneissi mai d'un escrivan occitan (parli deis escrivans que son meis amics) que son d'acòrdi amb aquò, mai lo privat es de ges de biais lo public : i auriá donc una posicion considerant çò qu'en privat se reconeis coma evident e çò que la postura publica d'un escrivan occitan podriá pas avoar... Fau donc sortir d'una mena de Vulgata occitanista que l'escrivan occitan sembla de s'i èstre embarrat, coma lei felibres, en son temps e tanben ara, i son estacats ; nos fau sortir d'una pensada unica e unenca per permetre a la literatura d'existir segon sei règlas pròprias e seis engatjaments necites.

# 2. Quina oralitat ?

Abans de discutir de quauqueis aspèctes de la literatura occitana d'aquelei darriereis annadas e coma la pòdi criticar en foncion de critèris estrictament literaris, estetics e estilistics, voudriáu apielar mon prètzfach sus quauquei constatacions. Primier, la situacion sociala de la lenga occitana pesa sus la literatura ; es una evidéncia d'o afortir, mai o fau enonciar clarament : la situacion diglossica de la lenga a creat dempuei lo
sègle XVI<sup>en</sup> tot un ensems de comportaments e de pensadas que la literatura n'es lo
rebat. Primier, un sentiment d'inferioritat interiorizada, de còps d'autoòdi coma dison
lei sociolinguistas, çò qu'a provocat, en reaccion, lei sentiments renaissentistas e lei
discors sus la lenga, la necessitat de tornar avalorar sa situacion : aquela consciéncia
apareis tre lo sègle XVI<sup>en</sup> e XVII<sup>en</sup> en Provença amb *L'Odo a Pierre Paul* de Robert Ruffi
ò lo discors metalinguistic de Pèir de Garròs en Gasconha. Es d'evidéncia lo sègle XIX<sup>en</sup>
que confirma lei temptativas de renaissença e qu'engimbra un discors diferent sus
la lenga d'òc, primiers lei « dicho » mistralencas, puei quauquei poèmas recampats
dins *Lis Isclo d'or*. Aquela situacion diglossica a congreat l'accion renaissentista, mai
a tanben iniciat un disc ors de subrecompensacion : la lenga d'òc gardariá *in se* de
qualitats superioras au francés, seriá la lenga dau còr, de l'èime, una lenga vertadiera
fàcia a l'abstraccion francesa ; la literatura es pastada d'aquela representacion que, o
fau ben dire, es fantasmatica e s'apiela pas sus d'estudis scientifics. Lei representacions
de la lenga occitana dins la literatura de la segonda mitat dau sègle XX<sup>en</sup> pròvan que
leis escrivans occitans capitan pas de sortir d'una situacion diglossica que lo rebors
volontari de la diglossia confirma paradoxalament : autrament dich, fasètz sortir la
diglossia per la pòrta, intra per la fenèstra. Considerant aquelei representacions, lo
discors instituissent un imatge de la lenga subrecompensada es un efiech diglossic
que tempta de superar l'occitan e de plaçar aquela lenga dins una mena d'amira
d'eternitat. Se podriá tanben afortir que remanda a un tipe psicanalitic interessant
d'estudiar : fantasma de la lenga pura, de l'origina linda e de la virginitat linguistica
son de remarcar.

Lo rapòrt a l'oralitat es ma segonda remarca. Estent la situacion sociala de l'oc-
citan, lo rapòrt a l'oralitat, qu'es un tèma d'estudi per totei lei literaturas, ven de mai
en mai particular. La quasi-abséncia de la bastison d'una lenga de la literatura coma
se vei per exemple en Itàlia ò en França – per anar lèu lo balanç entre lei temptativas
rabelasianas, la represa en man de Malherbe e la constitucion d'una lenga de cort e
d'aristocracia per Saint-Simon – plaça la literatura occitana dins una quista perpetuala
d'una oralitat ò d'una configuracion en rapòrt a una oralitat, çò que Felip Gardy a nom-
mat i a ja de temps coma la constitucion d'una « oralitura ». La causa anava pas de se :
de resisténcias apareisson tre lo sègle XVI<sup>en</sup> coma ai ensajat d'o mostrar en editant lei
*Mémoires historiques* de Joan de Nòstradama (Casanova 2012) ; se pòt totjorn discutir
de la constitucion de la lenga mistralenca que s'apielariá en totalitat sus lo provençau
de Malhana fins de ne venir l'identica reproduccion, argument que lo felibrisme e l'oc-
citanisme an représ sens lo verificar – totjorn en fantasma d'origina – e que me pareis
pas tant evident. La dificultat de la relacion a la lenga « auta », sociala e estetica, e son
escafament abans sa reala constitucion plaçan l'escrivan occitan davant una abséncia
de causida. Per eu, lo rapòrt a l'oralitat serà pastat d'aquela reconeissença culturala
autentica, naturant una cèrca de lindetat linguistica e originala, tot aquò religat a l'evi-
denta mesa en perspectiva fantasmatica que la diglossia favorís. Lo rapòrt a l'oralitat
determina ansin lo rapòrt singular au dialècte. L'abséncia de nòrma e l'existéncia viva
dei dialèctes plaçan aquela escritura dins un sistèma de « petetas russas » : l'occitan
s'i pòt considerar que dins sa forma dialectala, lo *continuum* linguistic de la lenga,
s'existís, demòra quasiment inagantable, impossible d'exprimir d'un biais pron visible.

Aquela situacion a durat quasiment entre lo sègle XVI<sup>en</sup> e ara, naturant lei
representacions e lei rapòrts de la lenga, determinant lei competéncias e lei tematicas
literàrias, e ordenant ansin lo ligam « dialectau » que nos fa reconéisser la lenga de
l'escritura de Marcela Delpastre coma lemosina e aquela de Robèrt Lafont eiretada
dau provençau nimesenc. La lenta e segura dereliccion de la practica orala de l'occitan ven, dempuei quauqueis annadas, trebolar un sistèma fragil : la referéncia au dialècte, a sa naturalitat e a sa lindetat ven de mai en mai fantasmatica, primier perque la lenga mairala deis escrivans occitans de la generacion nascuda après la guerra es, per lo mielhs, l'occitan e lo francés, dos perque la generacion darriera a generalament après l'occitan per un procèssus de recuperacion e de conscientizacion. Dins aqueu cas, la relacion au dialècte d'origina es evidentament problematica, bastida sus d'elements dobtós, e sa cèrca infinida e dificila, la quista dau locutor naturau que podriá fisar la paraula justa e linda d'un occitan blos es fantasmatica. Coma mantenir un sistèma que, ribon-ribanha, aviá permés l'espelison d'òbras interessantas e de qualitat, quand lei fondamentas d'aqueu sistèma son clarament escrancadas, abausonadas, e que, coma o a escrich Aubanèu, lo castèu se desgruna ? Segur que d'unei me trobaràn pessimista, mai dirai simplament que se l'usatge sociau de l'occitan es pas mòrt, acaba pas de morir, e que « lo patoés » se va despareissent. Es que faudriá pas que la literatura bastiguèsse un autre rapòrt a l'oralitat ? D'aqueu ponch de vista, lei problèmas grafics de l'istòria linguistica de l'occitan que la literatura ne pòrta la marca son d'efiechs segondaris d'una situacion ben mai perilhosa. Tornarai dire aicí que per ieu, la grafia deis escrivans es una causida personala que m'empacha pas de legir e d'apreciar seis òbras : reconéisser d'Arbaud e Delavouët coma d'escrivans d'una valor granda me gèina pas, de ges de biais, e a jamai entrepachat mon jutjament literari. Me senti mai en comunion literària amb l'Istòri dóu rèi mort qu'anavo à la desciso ò La Bèstio dóu Vacarés qu'amb Lo Libre de Catòia, es ansin, e es pas una question de dialècte, que per ieu Manciet, per exemple, podriá anar de cotria amb lei dos Provençaus.

### 3. S'installar dins la lenga

Aquelei constatacions enonciadas, aquelei problèmas pausats, pòdi temptar d'exprimir quauqueis idèas sus la produccion occitana d'aquelei darriereis annadas en partent d'un constat personau : coma se fa que la granda majoritat dei libres publicats en occitan m'escapan dei mans ? Aquò me fa chifrar dempuei quauqueis ans que mon interès per l'occitan sembla pas desparegut; contunhi d'escriure, de publicar de pròsas e de poesia, d'estudiar la literatura e Mistral bèu primier, e ai trobat dins la legida sempre recomençada deis òbras « classicas » çò que per ieu i a pas dins la granda part dei produccions dei darriereis annadas. Ai ensajat de comprene e de mandar lo lec dins un pichòt capítol d'un libre paregut i a ja sèt ans, A l'esperduda dau silenci (Casanòva 2007), estudi volontàriament polemic ont ai afortit l'idèa d'una literatura occitana « estequida », mai de discutidas n'i a aguèt pas, estent la quasi-inexisténcia de la critica e de la recepcion de la literatura occitana. Tornarai donc prene aicí quauqueis idèas ja enonciadas en ensajant de lei completar.

Tota òbra literària consequenta necessita una inscripcion dau subjècte dins una lenga, inscripcion bastida en foncion de condicions biograficas. Aquela inscripcion dau subjècte es ligada a un investiment dins la lenga d'escritura, fins qu'aquesta lenga se caracterize per una singularitat que destria leis escrivans entre elei, en signe de reconeissença. L'inscripcion e l'investiment acompanhan un inseriment dins l'escriure - fasèm aicí una diferéncia entre l'escriure e l'escritura -, fargat per de condicions psicologicas determinant aquel encaminament de l'escriure vers l'escritura. Dins la literatura d'òc dau sègle XIXᵉ, la vesèm a l'òbra aquela
aligança dins la trajectòria de Frederic Mistral e de Teodòr Aubanèu, lei dos escrivans màgers dau sègle ; es çò especialament que lei dessepara de son ainat Romanilha. Una consciéncia culturala e una apropriacion linguistica son necitas per facilitar l'espelison d'una òbra consequenta. Escriure en occitan, e aquò dempuei lo sègle XIXº, es clarament una causida ; pren lei formas d'un apoderament, coma d'alhors dins d'autrei literaturas : pensam a Conrad, Nabokov, Beckett e Jack Kerouac per exemple qu'an escrich dins una lenga qu'èra pas sa lenga mairala. Lo cas de Conrad es exemplar e nos permetriá de pensar autrament l'inscripcion occitana dins la lenga : polonés, auriá pogut escriure dins sa lenga mairala, en francés ò en anglés, causís aquela tresena lenga qu'es uei considerada coma « singulara » en foncion justament de seis originas e de sei particularitats (Renouard 2014, Conrad 2012). Venir un escrivan es pas causa aisida : necessita una inscripcion dins la lenga que, per Conrad, foguèt facilitada per sei sejorns francés, provençaus mai exactament, e anglés, mai subretot per l'assimilacion d'una bibliotèca francesa puei anglesa necita a l'espelison de son escritura. Jack Kerouac, de lenga mairala francesa dins sei variantas quebequesas, a escrich abans On the road una version en francés en 1952, Sur le chemin, Kerouac qu'a sempre considerat son utilizacion de l'anglés en foncion de sa lenga mairala ; es ansin que la paraula beat es de ges de biais comprensibla sens lo francés « béat » (Kerouac 2010 : 83 especialament). Venir un escrivan occitan es pas causa aisida : necessita primierament un lòng procèssus de consciéncia linguistica e culturala, e dos una volontat testarda de culturacion linguistica e literària occitanas. S'installar dins la lenga occitana es encara mai dificil en causa d'una situacion complèxa, mai pòt permetre, paradòxa suplementària, una libertat granda, mai que l'escrivan venga un escrivan e pas un autor.

La distincion entre escrivan e autor la fau e la revendiqui, l'emprunti a l'un dei mai grands escrivans de la literatura francesa d'ara, Richard Millet. Un escrivan s'installa dins la lenga, s'i jardina, s'i viuteja, causís una estetica, un estil, de tematicas, un ton que lo fa remarcar, que lo buta a una plaça unica qu'es sieuna ; un autor o fa pas. Aquò nos fa per exemple reconéisser sens esfòrç a la lectura lei pròsas de Max Roqueta ò lei poèmas de Joan-Luc Sauvaigo, dos escrivans d'una generacion despariera installats dins sa lenga, çò fa que Lo Camp de Sauvaire s'identifica clarament coma una pròsa de Max Roqueta ò que La Nau dei fuòls es un poèma que deu tant a Niça (« Nissa » per Sauvaigo) e a l'espaci de la lenga de Sauvaigo, entre City Light e Raubacapèus. Es çò que finalament revèla, dins totei lei literaturas, la marca d'un escrivan, primier Mistral per l'occitana, Mistral qu'a elaborat una lenga a l'auçada de son prepaus literari e dei consideracions psicologicas que foguèron sieunas. Un escrivan que pren pas lo temps, qu'a pas la fòrça ò la volontat de s'installar dins la lenga es pas un escrivan mai un autor, e aquò dins totei lei lengas e totei lei literaturas, fach encara mai visible dins la literatura francesa estent la profusion dei romans e autrei « libres » fabricats, farlabicats, qu'engaunhan çò qu'es la literatura. Es mai dificil d'o remarcar per la literatura occitana estent la dificultat de « mostrança », puei una pensada unenca, politicament corrècta, que nos enebiriá d'o reconéisser, lo critic estent donc un marrit occitan, una mena de traite que donariá d'arguments ais enemics de la lenga. Seriá oblidat que la manca de critèris de qualitat significa la mòrt de la literatura.

D'autors donc, e pauc d'escrivans, e aquò en causa d'un investiment limitat dins la lenga ò d'una inscripcion fantasmatica, d'un recors a la lenga fantasmada e linda d'un usatge desparegut e que se crei eternau. S'apondèm que dins la literatura occitana lei modèls semblan mai pesucs, comprenèm çò que son estats leis epigòns
mistralencs : l'occitanisme se n'es trufat, tot en fargant de Bodonets e de Roquetonets. Aqueleis autors prenon pas lo temps d'una installacion e d'una reconquista dificilas ; pensan de còps la literatura en foncion d'un pedagogisme au servici de l'ensenhament ò de l'occitanisme, coma en son temps lo Felibritge aviá congreat una literatura felibrenca, palle mirau deis òbras mistralencas e aubanelencas.

La sintaxi demanda una installacion dins la lenga mai ampla ; es donc dins aqueste domeni que desfauta. En realitat, l'afaire es encara mai complicat. L'occitanisme deis ans 1970-1980 aviá besonh, coma lo Felibritge en son temps, d'un escrivan referéncia : lo trobèt amb Joan Bodon que podiá pus malastrosament contradire sei lausengiers. Se mostrava l'òbra de Bodon coma çò que faliá faire per escriure en occitan, d'un ponch de vista tematic e estilistic. Es sens comptar que la tematica bodonenca fa mòstra d'una neuròsi que la literatura utiliza, e recipròcament (es de ges de biais pejoratiu, la neuròsi estent per ieu constitutiva de l'escriure), e aquò pòt pas figurar coma un modèl, levat que lei neuròsis se poguèsson rescontrar, mai es pas totjorn lo cas. Es sens comptar que l'estil bodonenc, volontàriament estequit, reduch a una escritura blanca, se podiá pas impausar coma modèl sens degalh. S'aquest estil s'es justament impausat amb pron de facilitat, es perque cadun se podiá creire escrivan en engaunhant aquela escritura blanca, venguda blanqueta ; èra mai aisit que de tornar faire de D'Arbaud per exemple. En un mot, subjècte-vèrb-complement formavan la basa de la sintaxi estequida, a l'ajuda d'un modèl bodonenc mau digerit ; èra mai simple per d'autors agantats per la pigresa de l'escriure.

Aquela sintaxi estequida s'ordena au torn d'una concepcion limitada a la
sequéncia subjècte-vèrb-complement qu'es, coma es estat mostrat per de critics
(Philippe 2002), una pensada eiretada de la concepcion linguistica francesa dau
sègle XIXen, concepcion afortida per lo pedagogisme escolar de la IIIena Republica.
Se saup qu'aquela escritura blanca, dempuei seis elaboracions primieras, es estada
utilizada per d'escrivans francés deis ans 50 e 60, Marguerite Duras mai que mai ;
aquela reduccion, que sembla èstre una causida en cò dei primiers obratges de Duras,
es venguda una mena de pastís de sa pròpria òbra fins de venir, a l'ora d'ara, l'imne
nacionau sintaxic de seis epigòns, Annie Ernaux en tèsta dei bandieras de la bòna
pensada linguistica e literària. L'escritura bodonesca, que per èstre precís es pas
totalament l'escritura blanca - seriá tròp lòng de ne detalhar l'estudi aicí -, es mai
ò mens assimilada a aquela blancor magrinèla que la reduccion sintaxica occitana
acompanha una autra reduccion, aquela dau demeniment de la lenga francesa e deis
autrei lengas europèas dins la literatura e leis usatges sociaus ; se veson dempuei
quauqueis annadas lei representacions, leis imatges e l'avalorament dau francés
cambiar, çò que d'unei considèran coma un aflaquiment culturau, linguistic e morau.
D'aqueu ponch de vista, leis Occitans semblan èstre condicionats per una situacion
francesa que ne son partenaris ; reproduson a l'interior de la literatura occitana
d'efiechs de representacions de la lenga dominanta. Pensi tanben la meteissa causa
de la reaccion que provòca aquel estequiment sintaxic dins la literatura occitana e
francesa, referéncia a una autra tradicion literària que de Saint-Simon fins a Proust e
Claude Simon inspira d'escrivans coma Pierre Bergounioux, Jean-Paul Goux ò Richard
Millet per exemple dins la literatura francesa, autra tradicion occitana representada
mai que mai per Josèp d'Arbaud. Aquela reaccion pausa tanben l'escritura occitana
fàcia au mirau francés e europèu.
Per çò qu'es de l'occitan, aquel estequiment pastat de mòda linguistica
pensant la reduccion, la compression e lo trissar coma modernitat absoluda a d'efiechs
desagradius e escrancaires. La dificila installacion dins la lenga es entrepachada per
una pauretat que se reconeis pas coma pauretat, mai au contrari coma « modernitat »
linguistica e literària. La resulta es de còps pietadosa que la sintaxi ven mai ò mens
liminària sens que se referiguèsse a una causida ben precisa. La lectura e l'avaloracion
deis escrivans occitans que participan pas a aquel estequiment venon impossiblas ;
faudriá donc, d'un biais ò d'un autre, revirar Manciet ò d'Arbaud, redurre lei poèmas de
Delavouët a un resumit simptomatic per que foguèsson comprés ò legs per un lectorat
mejan. La màger part d'aquelei produccions testimònian d'una lenga embarrassada,
entrepachada, la sintaxi es reducha a çò essenciau dau messatge de donar : quasi ges
d'inversion dau subjècte, ges d'encisas preposicionalas, respècte mai qu'aproximatiu
de la concordança dei temps, posicions « a la francesa » dei pronoms personaus, fins
ais errors linguisticas coma lo « ai estat », ara banau, ò leis ipercorreccions occitanistas,
lo « situir » estent lo mai exemplar d'aquela « situicion ». En fach, aquela concepcion
de la lenga sembla, sens o saber, privilegiar una frasa liminària fàcia ais amplituds
d'un periòde linguistic que se pòt pas debanar dins un temps cort e qu'utiliza totei lei
complexitats de la lenga que li son ofèrtas.

Aquel autre camin, aqueu de la lenga auta, d'una sintaxi estirada, tibada,
mai complèxa, revèla una autra concepcion de la lenga, una representacion de la
complexitat dau prepaus e de l'escritura. Dins lo capítol ja citat de *A l'esperduda dau
silenci*, ai donat un exemple, ne porgirai un autre en citant l'excipit de *La Bèstio*
de D'Arbaud (1926 : 274).

D'aro-en-la, vole cerca e cerca de-longo, sènso maucor ni lassige ; mau-grat que remene
trop, veici quauque tèms, d'aquelo souco d'aubre, qu'emé sa racino doublo, l'endeveguère
a l'errour, plantado pèr mita dins lou Grand-Abime e que, l'endeman, lou Grand-Abime
l'aguèt touto engoulido dins lou courrènt de la niue.

Aquel excipit, que testimònia d'una sintaxi elaborada segon l'idèa dau periòde
ben mai que de la frasa liminària, deuriá èstre « revirat » per èstre ben comprés,
trencat, brigalhat per que siá escrich en seguissent lei principis d'aquela modernitat
linguistica a la mòda blanqueta. Se podriá legir :

D'aro-en-la, vole cerca e cerca de-longo. Sènso maucor ni lassige. Mau-grat que remene
trop, veici quauque tèms, d'aquelo souco d'aubre. Emé sa racino doublo, l'endeveguère
a l'errour, plantado pèr mita dins lou Grand-Abime. L'endeman, lou Grand-Abime l'aguèt
touto engoulido dins lou courrènt de la niue.

E podriam encara mai simplificar per que siá ben comprés en cambiant
quauquei paraulas arbaudencas tròp complicadas ò recercadas :

Aro vole cerca e encaro cerca. Sènso descor ni fatigo. Maugrat que despièi de tèms me
souvèni d'aquelo souco. Emé si doues racino, l'ai visto au calabrun, plantado a mita dins
lou Grand-Abime. Lou lendeman, lou Grand-Abime l'avié avalado dins la niue.

Paure d'Arbaud, mai es lo respècte e l'admiracion que son mieus, la « grando
leiçoun » que nos dona, que me permeton d'utilizar l'excipit de *La Bèstio*. Vaicí çò que
podriá donar aquela reduccion minimalista, vaicí çò que, mai ò mens, se pòt legir. Es
pas pena de contunhar una demostracion e d'ensajar de mostrar çò qu'es literatura e
çò que n'es pas...
Lei tematicas « modernistas » acompanhan l'estequiment sintaxic. Per pas èstre tardier estent lei mòdas, la literatura dei temps presents deu empruntar totei lei formas deis avançadas tecnicas; ansin quauquei produccions de la literatura occitana an decidit aquelei darriereis annadas de seguir lei dralhas francesas, europèas ò internacionals: romans policiers urbans, lenga fantasmada dei banlègas, road movie descabestrat, fantastic neolatin ò precolombian, autoficcion femenina... tot aquò amb un pauc de campanha idealizada, una mameta oblidada, mai pron modèrna per comprene lei feridas de còr de sa felena. Avèm pas escapat au roman istoric grandaràs e autreis istòrias parlant au pòble, ai remembres ninòis, avèm agut aürosament qu'un escapolon de roman preïstoric... Qu'es aquela literatura occitana que cor a l'après e se desalena? Es segurament modèrna. A pas pres, per la granda part d'aquela produccion, lo temps d'una installacion dins la lenga, avalorant ò refusant la tradicion - es pas la question -, a pas pres lo temps de pensar l'occitan e de se pensar dins l'occitan... Son prepaus apareis estrictament ligat a un occitanisme consensuau, a la concepcion d'una modernitat que fau absoludament enregar, paur de pas poder caminar amb lo tren de la « modernitat».

Aquel estequisme literari, lo comprenèm a la mesura de son inscripcion francesa e europèa. Sembla que la literatura a perdut de son poder e de son importància sociala, fasent mòstra de son encauçanada, de sa marginalitat dins un ensems culturau ont tot se mescla, ont tot se vau. Se presenta coma literatura, dins lei librariás francesas e europèas, una granda quantitat de libres que ne son pas ò que participan a un aflaquiment culturau que la question dei vendas remplaça una politica editoriala. Lo gost dei legeires es ansin fabricat per avalorar lei produchs de consomacion que son venguts lei romans, leis autobiografias e autrei racòntes. Perqué la literatura occitana escapariá a aquela tendéncia? De tot segur son poder comerciau es pron limitat, e leis enjuecs son pas en « bono ligo » coma o a escrich Belaud de la Belaudiera, mai seguís lo corrent d'una desqualificacion de la literatura.

## 4. D'autreis asuelhs

Existisson lei formas d'una literatura en camin aut, exigenta e inserida dins l'ample de la lenga, existís un autre camin que mai d'un escrivan endralha, aürosament. Existís un autre occitan que la representacion patesejanta ò la lenga pedagogizada. Aqueu camin se pasta de literatura e de totei lei possibilitats de la lenga : s'inserís l'escrivan dins una tradicion, la refusa, la contèsta, mai la coneis que per la contestar la fau conéisser, participa a la bastison d'una paraula, generalament aquela dei mòrts. Aquelei mòrts occitans, intims e collectius, lei mòrts biologics que son estats tanben de mòrts culturaus, enebissent in se sa pròpria cultura, n'i a a bodre dins l'Occitània passada e presenta per que l'escrivan ensage de li acordar sa paraula. Coma o pensa mai d'un escrivan, dempuei Proust, Faulkner e encara d'Arbaud, l'escritura seriá lo mejan de retrobar un ligam esperdut tras lo temps entre passat e present, entre lei vius e lei mòrts, de daverar ansin un autre temps ont lo passat seriá quasiment pas passat, eternalament escrincelat dins lo present, naturant una tristesa e un langui de còps dolorós, per fin de reviudar dins l'espaci nòu de la pagina leis imatges d'una autra vida, aligança de dos monds que leis auriam pogut creire desseparats, mai que jason au cròs dei paraulas: païsatges, lenga, caras, siloetas en riba d'un flume que la pagina e lo libre ne forman lo mond vertadier, lo logòs inevitable. Siáu d'aquelei que pensan que
la literatura parla tant ai vius coma ai mòrts, estranha idèa bensai, mai idèa testarda que la literatura occitana deuriá prene en compte : auriá fin finala de venir totalament barresiana – d'evidéncia pensant aquela idèa – e d'acceptar, tot en la contestant, la pensada transcendentala de la Tèrra e dei Mòrts. D'aqueste ponch de vista, la literatura occitana que temptava de defugir coma la pèsta dins leis annadas 50 e 60 l'influéncia de Barrès, auriá pogut endralhar aqueu camin d'un biais assegurat en lo renovelant e en lo contestant. Es pas estat fach, sota l'accion de quauqueis escrivans qu'an ensajat de trobar una autra senda, mai aquela dralha demandava e demanda un investiment màger dins la lenga que pauc d'escrivans ne son capables. La tradicion felibrenca a pas capitat de realizar literàriament l'aligança entre l'espaci e lo temps simbolizada per la votz dei mòrts que contunhan de parlar enfre lei paraulas, a pas capitat dins son ensems levat evidentament quauqueis òbras màgers coma aquelei de D'Arbaud e de Delavouët. La teoria de Barrès es que l'adornament d'una representacion ben mai anciana, eiretada de l'Antiquitat, aquela dau ligam necite entre la tèrra e leis òmes, revelat per un camin esiodic perseguit dins leis òbras virgilianas. La literatura occitana participa a l'elaboracion e a l'expression d'aqueu ligam, en se fondent sus sa situacion particulara que i apond la lenga coma referéncia de paraula e d'identitat. La tèrra-maire, la lenga e leis òmes forman un triangle que la literatura d'en plen s'i apiela, situacion de l'òme dins lo mond. Es que fau defugir aqueu triangle ? O fau defugir quand es privatiu de libertat per l'escrivan, quand l'imposicion tematica e linguistica empacha la naissença d'un tèxt literari autre. Se pòt tanben lo renovelar, s'i acarar, e ne faire autra causa que lo repepiatge nostalgic dei temps passats. Barrès a donc donat amb la Tèrra e lei Mòrts una version d'aqueu ligam entre vius e mòrts, coma Proust o faguèt a son biais, coma tant d'autres an ensajat d'o faire, Mistral bèu primier que se pòt legir *Lou Pouèmo dóu Rose* d'aqueste biais. La preséncia de còps desparaulabla d'aquela ligason essenciala entre passat e present, espaci e temps, çò viu e çò mòrt, d'aparéncia, se retròba dins quauquei racòntes de *Verd Paradís* de Max Roqueta, dins *L'Enterrament a Sabres* de Manciet ò l'ensems dei *Pouèmo* de Mas-Felipe Delavouët, òbras que son pas estadas vertadierament seguidas. Tròba per ieu, fòra de la literatura occitana, son compliment exemplar dins *As I Lay Dying* de William Faulkner, e mai particularament dins lo monològ d'Addie, la maire mòrta. Lausar un passat fantasmatic e una lenga sublimada perqué pas, mai dins la gèsta granda de la lenga retrobada e pas dins l'estequiment linguistic qu'o pòt pas permetre. La literatura se bastiriá ansin sus una paraula abandonada, la levariá de tèrra, e ne fariá autra causa que la mostrança d'un imatge nostalgic. Es dificil, mai possible.

L'escrivan occitan inserit e installat dins la lenga deuriá obrar dins la complexitat, l'acarar, la traversar la lenga coma l'enoncièt lo poèta Paul Celan, la tòrcer, l'amanelar, la brigalhar se vòu, mai ne faire autra causa qu'un produch de consomacion per una societat listelada, desperbocada. Ai mai d'un còp afortit mon prepaus estetic e estilistic e ma preferéncia per lo periòde, çò que me mena a l'escritura d'una sintaxi estirada, frasas lòngas, mai periòde essenciau. Se tracta per ieu de perseguir l'idèa e l'imatge acompanhats dei digressions evidentas que i son estacadas. Es mon prètzfach, l'impausi a degun de segur, e m'agrada sovent de legir de pròsa ò de poesia que semblan de ges de biais a çò qu'escrivi, aürosament. L'escritura es un mirau, mai se saup que Narcís i es tombat. A passat per ieu lo temps d'anar culhir de « flour de glaujo ».

Aquela literatura deuriá tanben defugir leis embroncas dau felibrisme e de l'occitanisme, de l'estacament militant, que l'escritura se pòt pas, pròva n'es estada
donada dempuei fòrça temps, se madurar a l'ombra dei convenéncias e deis ordenanças divèrsas. Un grand occitanista e un grand escrivan, Robèrt Lafont, mostrèt lo camin : a totjorn insistit sus la libertat granda de l'escrivan, sus sa libertat interiora e la gèsta de la lenga. Una literatura deu ansin defugir leis empachas dau populisme - escriure per lo « pòble » occitan, que vòu dire ? -, de l'escritura programada per d'autres, la mena de pedagogisme ont, de còps que i a, s'es ennitada.

Acabarai en citant un poèta catalan, Pere Gimferrer. Aquela discutida, lei Catalans l'an aguda a prepaus de la nòrma e de seis influéncias sus la matèria pròpria dau catalan, i a ja mai de trenta ans. Dins son *Dietari* de 1979 (Gimferrer 1981 : 94), escriu :

> Què vol dir, exactament, escriure en català ? No diem – i ho diem amb tota la raó, sens dubte – que escrivim en català perquè parlem en català ? L'argument de l'autenticitat idiomàtica personal admetria matisos : el normal és escriure en la llengua que es parla, però hi ha persones que en parlen més d'una.

Per un escrivan occitan, es encara mai complicat : escriu dins una lenga que parla – e ne parla mai d'una –, dins una environa que n'utiliza, majoritàriament, una autra, levat per quauquei situacions singularas. La sola solucion per s'apoderar de tot l'occitan, es de posar una lenga auta dins lei libres e la paraula que rèsta a sa disposicion, de s'installar dins la lenga de son escritura, que son còs venga, d'un biais ò d'un autre, lo còs de sa lenga e de seis òbras.

Referéncias bibliograficas

ARBAUD, Joseph d' [ARBAUD, Josèp d'] (1926) : *La Bête du Vaccarès* [La Bèstio dóu Vacarés]. París : Grasset.

CASANÒVA, Joan-Ives (2007) : *A l'esperduda dau silenci*. Morlana : C&S.

CASANOVA, Jean-Yves (2012) : *Historiographie et littérature au XVIe siècle en Provence : l'œuvre de Jean de Nostredame*. Turnhout : Brepols.

CONRAD, Joseph (2012) : *Souvenirs personnels*. París : Autrement [(1912) *Some Reminiscences*. Londres : Eveleigh Nash].

GIMFERRER, Pere (1981) : *Dietari* (1979-1980). Barcelona : Edicions 62.

KEROUAC, Jack (2010) : *Sur la route. Le Rouleau original*. París : Gallimard.

PHILIPPE, Gilles (2002) : *Sujet, verbe, complément. Le moment grammatical de la littérature française (1890-1940)*. París : Gallimard.

RENOUARD, Michel (2014) : *Joseph Conrad*. París : Gallimard.
# L'empremta occitana en català

Joan VENY
Institut d'Estudis Catalans
Universitat de Barcelona

## 1. Introducció

Teni a grandmercejar sincerament la convidacion a participar a aqueste Congrès internacional d'estudis occitans, de'n primièr perque pòrta sus un subjècte que m'es totjorn estat car, e segondament perque aquel congrès se ten dins aquesta vila, que ne gardi d'excellents remembres: es aicí que foguèri professor al licèu, que nasquèt mon ainada, que descobriguèri las meravilhas del Tractat de pestilència de Jacme d'Agramont e mai de vòstres poètas, e ont me soi regaudit de l'amistat d'inestimables collègas.<fnref n="1" />

De subrecarga, es ongan que lo centenari dels trespàs de Mistral s'acomplís, l'insigne poeta provençal que son òbra l'avèm tanben poguda saborar en version catalana. Pòdi pas doblidar la revirada de Mirèio qu'es estada facha per Maria Antònia Salvà, qu'aprenguèt l'occitan en legissent l'obratge original, que n'èra estabosida de sa semblança amb « la parladura malhorquina, e mai que mai païsana », dont una partida li calguèt « sacrificar a l'onor d'un catalan mai sabent » (Salvà 1955: 144-145). Un testimoniatge eloquent del caractèr de doas lengas bessonas e mai de l'enjòc d'aver una lenga literària.

Aquestes paraules d'introducció, llegides maldestrament, volen ser una deferència, un homenatge a la llengua occitana i als seus parlants, amb el desig que sigui, com segles enrere, una llengua lliure i pròspera.

## 2. Primers contactes amb l'occità

Quan Antoni M. Badia Margarit, l'any 1958, em va encarregar l'ensenyament de Lingüística Romànica a la Universitat de Barcelona, vaig posar especial èmfasi en el coneixement de l'occità. Durant la carrera, havia tingut ocasió de fruir de les classes

<footnote n="1">¹ Em plau expressar el meu agraïment a José Enrique Gargallo, Josep Martines i Germà Colón, per diversos ajuts; en especial a Aitor Carrera, per la traducció a l'occità del fragment introductori de la conferència i per altres atencions.</footnote>
de Martí de Riquer dedicades a la literatura medieval, en la qual tenia un espai privilegiat l'estudi de l'obra dels trobadors. Vam conèixer la seva llengua, però sense la seva gramàtica i sense cap projecció en l'occità modern. En els meus cursos vaig intentar omplir aquest buit dedicant-li un capítol important, amb il·lustració de textos orals enregistrats en disc i la seva interpretació lingüística. Fins i tot, alguns alumnes, atrets pel tema, en van fer còpies. Degué ser la primera vegada que, en la universitat (catalana) de postguerra, l'occità modern sonava a les seves aules. Vaig passar, doncs, de la poesia a la prosa, de l'antic al nou, de versos com «Quan vei la laudeta mover / de jòi sas alas contra'l rai» al col·loquial «A quina ora passères a l'ostal?». I d'aleshores ençà, l'occità ha estat un punt de referència en algunes de les meves recerques, ajudades per l'amistat i saber de col·legues com J. Allières, X. Ravier, J.-P. Chambon, Ph. Dalbera, Aitor Carrera.

### 3. De bell nou, gal·loromanisme/iberoromanisme

El tema de la subagrupació del català respecte de l'occità va fer córrer molta tinta fins que la qüestió es va cloure a favor de la individualitat de la llengua catalana amb pertinença inicial a un diasistema comú català-occità, amb influències iberoromàniques posteriors. Però recentment Hans-Ingo Radatz (2012) ha ressuscitat la vella polèmica del gal·loromanisme o iberoromanisme amb nous plantejaments interessants però que, al meu parer, no deixen de tenir punts discutibles, que comentaré.

3.1. Radatz no està d'acord amb l'etiqueta de llengua pont, encunyada per Badia (1951) i recollida per Baldinger (1958 [1963]), car a «l'edat mitjana totes les llengües eren llengües pont». Cal entendre el concepte en el sentit de 'estat de transició entre occità i castellà-aragonès', igual que feia Fouché (1929: 105) quan parlava d'un guionet, «un trait d'union entre l'ibéro-roman et le gallo-roman», insistint que «semble former un groupe à part».

Però, en rigor, jo parlaria en aquests altres termes: el rossellonès -que Radatz no té en compte per «la poca importància demogràfica dels catalanoparlants» (Radatz 2012: 208)- és -ha estat- el dialecte pont, o, abandonant aquesta imatge, la franja de català septentrional, un dialecte entre l'occità i la resta del català, format per un enorme bagatge d'elements occitans (que no va passar desapercebut a un observador tan perspicaç com Calça [1588])<fnref n="2" /> amuntegats, al llarg de segles, sobre una estructura, bàsicament catalana, i que són absents de la resta del català: antiesdruixolisme; s hipercorrecta en casos com mestres 'metres'; canti 'canto'; desa-set (desavuit, desanou); nosaltros m./nosaltres f. (occ. nosautres/nosautras; Fouché 1924b: 35); a jo 'a mi'; se rentem (occ. se lavam); pr'amor de causatiu i final; negació només amb pas (tornaran pas); [ò] 'hoc, sí'; nombrós lèxic, d'assentament antic, com cilla, peixoneria, aibre; o més tardà, com nalt 'alt', belleu 'potser', juliana 'bacallar', punyet 'canell'; o coincident amb el castellà, però sense tenir-hi res a veure, com cogot, teta, etc.; afegim-hi encara elements onomàstics amb motius com Boier, Lairot, Trencamaixes (Veny 1980). Ho vaig dir a Andorra fa més de trenta anys i ara em plau de repetir-ho: «[el català] és, poc

<footnote n="2">² «Sabem que els rossellonesos tenien en altres temps, com avui, un parlar molt semblant al dels pobles de llengua occitana» (Calça, *apud* Rafanell 1991: 66).</footnote>
o molt, gal·loromànic, però és indiscutible que el rossellonès ho és uns graus més que la resta del domini» (Veny 1980: 488).

3.2. L'estreta connexió gal·loromànica -diu Radatz- acabà amb la derrota catalanoaragonesa en la batalla de Murèth (1213). A partir d'aquell moment, i sobretot des del segle XVI, el català hauria anat convergint en un procés continu amb la Iberoromània, més concretament amb el castellà. «Cada vegada -diu- més elements gal·loromànics comencen a ser percebuts com a "arcaïtzants", són relegats als registres formals i acaben finalment als diccionaris històrics» (Radatz 2012: 208), una llengua d'encuny clarament gal·loromànic es converteix en un «idioma que convergeix cada vegada més amb la iberoromània». «L'element gal·loromànic representa el passat i les solucions en retrocés mentre que l'iberoromànic representa el futur i l'element productiu del canvi lingüístic», «procés mil·lenari que ha allunyat el català de les seves arrels gal·loromàniques» (Radatz 2012: 216).

Convindria precisar els conceptes de *gal·loromànic* i *iberoromànic* en relació amb el català. Per a mi, faria aquesta distinció: *gal·loromànic-1* contendria afinitats puntuals del català amb aquest grup lingüístic de l'hexàgon, específicament amb l'occità, formant un contínuum, una «continuité d'aire linguistique», com deia Pottier, i també el resultat d'una expansió en l'adstrat; en canvi, *gal·loromànic-2*, es referiria a manlleus a aquest grup, específicament a l'occità.

I, paral·lelament, *iberoromànic-1* comprendria les afinitats amb aquest bloc hispànic, especialment el castellà, així com l'eixamplament territorial dins l'aragonès; mentre que *iberoromànic-2* seria propi dels manlleus realitzats sobretot al castellà (recordem que Meyer-Lübke ignorava l'aragonès en la seva comparació).

En el cas del *gal·loromànic-1* ens trobem amb elements pràcticament coincidents amb l'occità (*blat*, *ordi*, *ceba*, *cercar*, *sota*, *garba*, *post*, *glop*, etc.) i molts d'altres concomitants en el tipus lèxic (*pota/pauta*, *guatlla/catla*, etc.); es tracta d'una continuïtat d'àrea lingüística, d'uns paral·lelismes –no de manlleus, que veurem– que són fruit de la història (base llatina o de substrat compartida) i de la geografia (adstrat), i no, com veurem, d'una conquesta i ulterior domini polític i cultural.

Pel que fa a l*iberoromànic-1*, es va tenir en compte primerament sols el castellà; només Saroïhandy va cridar l'atenció sobre l'aragonès i, més tard, hi van insistir Griera (1925), centrant-se en unes poques localitats, A. Alonso (1926) i Fouché (1929), que ja notaven aquesta mancança en *Das Katalanische*, de Meyer-Lübke, i, més endavant, Colón (1976), que va posar èmfasi en el lèxic i en l'època medieval, quan aquella llengua existia amb la seva plenitud i, més tard, seria marginada a les altes valls pirinenques. El català, doncs, en relació amb l*iberoromànic-1*, conté casos de continuïtat d'àrea lingüística, alguns presents en occità per la mateixa raó, com *encender/encendre*, *mango/mànec*, *yermo/erm*, *secano/secà*, *hoz/falz/falç*, *gavilla/gavella*, *pié/peu*, *terciar/tercejar*, *hormiguero/formiguero/formiguer*, *oruga/eruga*, *hermano/germà*, etc.,<fnref n="3" /> i també casos de progressió del castellà dins l'aragonès, per l'expansió política, administrativa i cultural de Castella: es tracta dels actuals *o[x]o*, *ho[x]a*, *hoy*, *poyo*, *mucho*, etc., enfront dels genuïns *uello-güello, fuella, ué-güé, pueyo, muyto*, respectivament, drenats a les altes valls pirinenques, sense que faltin adaptacions accentuals (*figádo, pa[x]áro*, etc.).

<footnote n="3">³ Vegeu casos similars del segle XV (*cama, ganivet, mullar, semblar, metge/mege*, etc.) dins Giralt (2014: 55).</footnote>
És interessant de notar el contrast de les formes aragoneses o castellanoaragoneses en arribar al límit lingüístic amb el català: *cuchillo/ganivet, bisalto/pèsol, cangilón/catúfol, peine/pinta, escardar/birbar, pajar/paller, aceite/oli, santiguarse/senyar-se, trasca/eixinguer*, (sembrar) *a voleo/a eixams, tresnal/garbera, cribar/porgar, búho/duc*, etc. (ALEANR, vol. I, IV, VIII i XI, *passim*).

Pel que fa al *gal·loromànic-2*, és a dir, als manlleus a l'occità, són resultat d'uns contactes econòmics, polítics, comercials, literaris, de colonització, etc. (vegeu § 5).

Per contra, en el cas de l'*iberoromànic-2*, és a dir, dels manlleus centrats en el castellà, bé que el català ja en coneix de primerencs, es tracta, a partir del segle XVIII, del resultat d'una ocupació militar i d'un intent d'assimilació cultural i lingüística a través de l'escola, l'administració i la premsa, factors als quals s'afegiran el servei militar, el cinema, la immigració i, a la postguerra, la ràdio i la televisió i més immigració. De tota manera cal tenir en compte que, a mitjan segle XIX, la projecció del castellà era limitada a causa de la penúria de l'escolarització: 50 % d'analfabetisme a Catalunya, 58 % a València, 90 % a Balears (Veny 2009: 22). Per tant, no es tracta d'un «procés mil·lenari», com diu Radatz, car no totes les prohibicions es complien (fins cap a 1830 els registres de baptismes i matrimonis es feien en català) i el poble rarament estava contaminat de la influència castellana. A més, dins del concepte d'*iberoromànic-2* entraria l'aragonès, profundament castellanitzat, com hem vist, del qual darrerament cobren importància les deixalles dels aragonesos que van participar en la colonització del País Valencià, que eren atribuïdes, falsament, als mossàrabs (*llanda, colmena, lloma, gemecar, mortitxol*, etc.) i que, en realitat, són resultat d'una convivència, des del segle XIII, de catalans i aragonesos en les poblacions conquerides (Veny 2006: 131-143 i bibliografia aquí esmentada). Un fenomen puntual de colonització, que afecta, d'altra banda, uns pocs mots i un dialecte.

En resum, pel que afecta aquest paràgraf, subscric les paraules de G. Colón (1976: 105) referides al lèxic:

> De ninguna manera se puede sostener, con argumentos válidos, que el léxico catalán haya podido cambiar de índole en el correr del tiempo, y de léxico galoromance se haya transformado en iberoromance

3.3. No té sentit parlar d'una varietat gal·loromànica considerada «literària i arcaica», com diu Radatz, enfront d'una «iberoromànica, que ve de molt lluny» (Radatz 2012: 215). No tenen res d'arcaiques ni d'exclusivament literàries multitud de formes que pertanyen al registre viu, col·loquial de la llengua, paral·leles a l'occità (i alienes al castellà), però sense raó de dependència, com quin, on(t), davant, darrere, amunt (amont), dedins, pertot, enlloc, abans, ara, res/re, adés, enguany, encara, gairebé, gens (ges), força 'molt', prou (pro), etc.; cal tenir en compte que la influència del castellà, amb tota la seva força, durant 300 anys (escola, premsa, administració), en una situació de diglòssia, va afectar sobretot el lèxic, amb escassos elements gramaticals (*menos, hasta*, per exemple); a més, s'ha de tenir en compte el conjunt de la llengua, sense oblidar el registre culte i l'acció normalitzadora des de Pompeu Fabra, especialment al Principat, de l'època de la Mancomunitat i, sobretot, la posterior a l'adveniment de la democràcia (1975), amb substitució de mots espuris pels genuïns, condemna de pronúncies contaminades, amb una recuperació capitanejada per grups de resistència durant les dictadures o afavorida per l'acció de la Mancomunitat i per la Generalitat restablerta el 1976 que va comptar -i compta- amb l'administració, l'escola i els mitjans de comunicació (*assiento → seient, *antes → abans, *sello → segell, *busson →*
bústia, etc.); algun efecte han tingut els nombrosos vocabularis de barbarismes! No era tornar al gal·loromanisme sinó a la tradició lingüística, a una llengua netejada de contaminacions, que aquesta sí, podia ser la llengua del futur. Quedaven, evidentment, manlleus arrelats en el sistema (amo, coça, estrella, surra, matxo, melindro, etc. [Veny 2006: 30]); uns préstecs semblants als que han rebut altres llengües de la Romània. La llengua és un sistema complex que no està format únicament pel registre col·loquial, on, evidentment, s'han incrustat castellanismes amb més facilitat; també formen part de la llengua el registre culte dels mitjans de comunicació escrits i orals i, per descomptat, els productes literaris.

Tanmateix no vull obviar la pressió constant del castellà en alguns trets fonètics (ieisme) i lexicals en la llengua parlada, propis d'un permanent estat de bilingüisme. En lèxic i sintaxi, un recent moviment dels mitjans de comunicació voldria introduir en la normativa certs elements lèxics i sintàctics que són resultat d'interferències.

3.4. La comparació que fa Radatz del text de les *Homilies d'Organyà*, un sermó traduït de l'occità (segle XIII) amb un fragment d'un monòleg de Buenafuente, de registre col·loquial, és clarament mal escollit, desafortunat; en tot cas, la comparació amb un sermó actual hauria estat més adequada i, ben segur, no hi pul·lularien barbarismes tan cars al popular comunicador, amb el desig d'acostar-se a un català *populatxer*, propi d'un registre descurat, degradat de la llengua. El meu amic Josep Grimalt diria que és com comparar, en castellà, un text d'Azorín amb un monòleg de Cantinflas.

3.5. Radatz ofereix exemples de sintaxi, component que tradicionalment no s'havia tingut en compte en l'estratègia comparativa i que, per la seva freqüència, considera «més rellevants per a la caracterització tipològica d'una llengua que quasi qualsevol element lèxic» (Radatz 2012: 209). Només parcialment compartim aquesta opinió: els trets fonètics i el vocabulari bàsic delaten, visualitzen de seguida la procedència lingüística o dialectal d'un parlant.

Però cal tenir en compte que no tots els canvis adduïts a favor del castellà, basats en Pericay i Toutain (1986), són deguts a aquesta influència; almenys alguns d'ells no tenen res a veure amb el castellà sinó que són resultat d'una evolució interna de la llengua, en el qual pot haver influït la interferència castellana (i potser més en un dialecte que en un altre). Així, l'ús de que subjecte, en comptes de qui, ja és antic (apareix en textos rossellonesos, on l'influx castellà no comptava per res [Fouché 1924b: 70]) i, a més, és usual en occità. Podríem afegir l'ús del futur o del present de subjuntiu en frases temporals (Quan vindràs/Quan vinguis): el present ja es troba al segle XVII en mallorquí (quan bulla 'quan bulli') (Scripta) i avui es manté en una quarantena de poblacions de tot el domini (ALDC, base de dades Q. 2415).

3.6. Una observació interessant de Radatz és que, segons els dialectes, hi ha graus diferents de resistència al que ell anomena gal·loromanisme, i que entén com a «models gal·loromànics del seu passat» (Radatz 2012: 212), «trets gal·loromànics caiguts en desús» (Radatz 2012: 213), «les solucions gal·loromàniques tradicionals» (Radatz 2012: 214): «les formes heavy [...] comparteixen la característica de procedir de l'antic estrat gal·loromànic» (Radatz 2012: 215), «millor conservació de l'element gal·loromànic» (Radatz 2012: 215), «les seves arrels gal·loromàniques» (Radatz 2012: 216). Aquesta resistència és més forta a les Balears, poca a València i «entremig el
català central». En el cas del balear, més que de gal·loromanisme, es tracta de fidelitat a la llengua del passat, sense que els elements considerats tinguin una vinculació gal·loromànica: jo cant (fins compr, piul, relacionats amb poca naturalitat lingüística); p[o]sar i no p[u]sar; [ə] neutra fins i tot tònica (c[ə]ba); iodització; v labiodental; article salat; la combinació de vocal + iod o wau (nuu, fii); la monoftongació -qua > -co, -gua > -go (Pasco, llengo); -tl- de espatla; -t de -nt final (pont); l·l geminada (cel·la); incoatius en -esc (patesc); formes verbals com deim, deis; article personal; combinació objecte directe + objecte indirecte (la te duré); en lèxic, nombrosos arcaismes (empegueir-se, soll, sedes 'penellons', esponerós, etc.) alguns coincidents amb l'occità però simplement paral·lels (capell, ca, torcar), i fins i tot neologismes propis (moix 'gat', colcar 'anar en vehicle').

Cal recordar, a més, que alguns trets són d'època moderna, com el pas de -ia > -i (canti < càntia, famili < família); k, g palatalitzats, fenòmens, per tant, allunyats de l'occità.

3.7. La comparació del gal·loromanisme i iberoromanisme amb la polèmica del català light i del català heavy, que ja ha passat a millor vida, em sembla inadequada: 1) alguns dels mots atribuïts al català d'una supernorma no tenen ús corrent (solell 'sol', maridar-se 'casar-se'); 2) la distinció de registres és bàsica en el conjunt d'una llengua: testa, maridar-se, malgrat, lletra 'carta', mancar són mots que pertanyen a un registre més literari, que estan a disposició dels escriptors i dels parlants més cultes, i que també formen part de la llengua;<fnref n="4" /> 3) cercar i darrer són d'ús corrent en balear i figuren al diccionari general, són usats per escriptors continentals i ningú els troba estranys al sistema lingüístic, excepte aquells que pensen que només es pot escriure com es parla (al seu poble).

A més, les actituds lingüístiques s'han de situar en el seu context: cap a les dècades dels 70 i 80, després d'una llarga època de supressió de l'oficialitat i del pes de tantes prohibicions d'ús de la llengua pròpia, adulterada per una diglòssia persistent, quan arriba la recuperació de la llengua era lògic que es lluités per un model lliure d'impureses i d'interferències, essencialista, acostat a la tradició, que posteriorment s'ha matisat i afinat substituint la divisa correcte/incorrecte per la d'adequat/inadequat, en funció dels diversos registres d'ús, ampliant la participació dialectal, elaborant propostes d'estàndard oral, incorporant vocabularis d'especialitat. Deixem de costat la polèmica del català heavy i el català light, passada per aigua, i centrem-nos en aquesta nova etapa que proposa l'IEC, amb complementarietat de l'ús formal i informal, un tot, un sistema complet, multiforme, respectuós amb la tradició, tolerant amb certes interferències i obert a la modernitat, que és, aquesta sí, la llengua del futur.

## 4. Gal·loromànic-1

Milà i Fontanals, gran occitanista, del qual es compleix enguany el 130è aniversari de la seva mort, oposa trets fonètics i ortogràfics entre català i occità i escull tres mots,

<footnote n="4">⁴ Sense anar més lluny, vegeu l'ús figurat que es fa en aquest text recent: «...s'han maridat peces musicals amb vi català» (Ara, 14-06-2014, p. 31); i encara: «maridatge de música de cambra i vi català a l'Auditori» (ibidem).</footnote>
prim, esquerre i artiga, compartits per aquestes dues llengües i oposats al francès. L'elecció del primer és important pel que fa al gal·loromanisme del català, perquè no sols hi ha una coincidència lèxica catalanooccitana (oposada al castellà) sinó també fraseològica: prim son/prim sòm; obra prima; filar prim/filar, fielar prim (i primfilar); pel cap prim; compostos: primcernut/(farina) prim cernuda; derivats: primerenc/ primairenc, primieirenc; primatxol/primachòl; i usos metaforicometonímics: en Prim/ mossur Prim 'el vent'.

Realment el gal·loromanisme del català ressalta davant la presència d'equivalències com les que segueixen: glop; dallar/dalhar; talent; julivert/jolverd; nebot; fiçó/fisson; empeltar/empeutar; suc/chuc; xapar/chapar; tustar; rampoina/rampònha, rampòina; esma/èsme, èime; bocagròs; lletraferit/letraferit; culcosit/cuolcosit, cuolcosut; tabustar, tabuixar/tabustar, tabussar; biaix/biais; foll/fòl (gos foll/gos fòl); fonyar/ fonhar; record/recòrd; regòrd 'anyell tardà'; rai (interjecció); els sinònims de 'vegada' (vegada, volta/vòlta, vòuta, cop/còp, viatge), etc. (Le Dû, Le Berre i Brun-Trigaud 2005; recerca personal). I la nombrosa fraseologia: al bell mig/al bèl mièg; mig figa-mig raïm/ n'estre ni figo ni rasin [n'èstre ni figa ni rasim]; són figues d'un altre paner/acò's de figo d'un autre panié [aquò's de figas d'un autre panier] (Mistral) [cast. ser harina de otro costal]; no tenir ni suc ni bruc 'no tenir substància o gràcia'; n'a ni chuc ni muc 'ni goût ni saveur, il est sans valeur' (Alibert 1966); té les mans foradades/a li man traucado [a lei mans traucadas] «c'est un panier percé, un prodigue» (Mistral); esser com ets ases d'Artà, que en veure es bast ja suen (DCVB)/l'ase de Rigaud: suso en vesènt lou bast [l'ase de Rigaud, susa en vesent lo bast] (Mistral). No s'allibera de tals igualacions la paremiologia meteorològica, amb estructures molt semblants (vegeu Mistral):<fnref n="5" /> cel rogent, pluja o vent/occ. cèu rougen, plueio o vènt [cèu rogent, plueja o vent]; abril no et llevis un fil/occ. en abrieu, quites pas un fièu [en abriu, quites pas un fiu]; quan el març no marceja, abril abrileja/occ. març marçolege, abriu abriulege.

## 5. Gal·loromànic-2 (occitanismes del català)

Per a Moll, la influència de l'occità presenta dues vessants: a) «el llenguatge oral de la regió pirenaica», és a dir, el rossellonès, del qual ens ocuparem més tard; i b) «l'idioma literari de l'edat Mitjana, gràcies al prestigi dels trobadors provençals» (Moll 1952: 59; Badia 1951).

Hem vist (§ 3.1) quina ha estat la substanciosa aportació occitana al rossellonès; quant als trobadors, pertanyen al seu vocabulari mots com *gint/gent* 'delicadament', *marrit* 'trist', *gabar* 'lloar', *isnell*, *pascor*, *beutat*, etc., avui caiguts en desuetud, mentre que *refrany*, *viola*, *verger*, etc., avui formen part del sistema. Recordem que els catalans, durant l'edat mitjana, usaven l'occità per a la poesia, a voltes trufada de catalanismes. A través de la presència dels monjos de Cluny i del Cister, es van integrar mots com *canonge*, *frare*, *capellà*; procedeix del món feudal *ambaixada*, i tenen a veure amb el del comerç, *tatxa*, *gengibre*, si aquest s'accepta com a occitanisme (Bruguera 1985: 64; són molt útils les dades que Colón [1967] dóna per als occitanismes del castellà).

<footnote n="5">⁵ Agraïm a José E. Gargallo i Xosé Álvarez les dades que ens han proporcionat del seu projecte *ParemioRom* (http://stel.ub.edu/paremio-rom/ca/refranys).</footnote>
Bruguera (1984: 6-64), que recull un centenar gran d'occitanismes del català actual (algun, cal dir-ho, considerat sols probable), es mostra massa generós en aquesta acceptació, car es coneixen altres interpretacions: rossinyol s'explica per dissimilació d'antigues laterals (<*llussinyol*) (DECat; DCVB), però en francès és un manlleu a l'occità (Rey), cf. la seva ramificació semàntica (DECat); gingibre/gingebre deriva del llatí ZINZIBER i aquest del grec (DECat, DCEC); ballar, del llatí tardà BALLARE (en canvi, sí balada, derivat de balar); batalla, força estès en les llengües romàniques, prové del llat. tardà BATTALIA, alteració de BATTUALIA 'esgrima', derivat de BATTUERE (DECat, I: 730; Rey s.v. battaille); bell deriva de BELLUS 'bonic' (DECat, I: 751); cancell, del llatí CANCELLUS 'barri o baraneta reixada' (DECat, II: 468; DCVB); enutjar, del llatí vulgar INODIARE 'inspirar fàstic o horror' (DECat, III, 405; Rey s.v. ennuyer); gris, del fràncic *GRIS (doc. segle XI)* (DECat, IV: 664; DCVB; Rey s.v. gris); papagai sembla que és manlleu àrab; giragonsa provindria del cast. jerigonza, etc.; i probablement han de ser objecte de nou estudi heretge, homenatge, hostal, jornada, mestral, missatge, perfil, randa, salvatge, etc. (DECat).

De vegades només ens podem limitar a dir que el mot és gal·loromànic (gratabuixes 'raspallet de ferro dels argenters'), o que és compartit per occità i català (ufana 'ostentació') o precisar que és occitanisme procedent del francès (torxa/ antorxa, faisà, garlopa).

## 6. Criteris per a la determinació d'occitanismes del català

Per a deduir l'occitanitat d'un mot cal aplicar criteris clars o versemblants, com són:

a) el cronològic (*pairal* apareix en català només el 1800 enfront de la seva presència en occità durant tota l'edat mitjana; igualment *potinga*, -o);

b) el de major freqüència d'ús en occità que en català (*tatxa, solaç*);

c) el semàntic (*tartana*, que té el seu origen en el sentit primigeni de 'ocell de presa', només registrat en occità, estès als significats de 'tipus de barca [de presa de peixos]' i 'carruatge' en les dues llengües);

d) el d'un referent específic: *felibre, farandola* 'dansa provençal';

e) el de fonètica històrica: *remendar* 'adobar les xarxes', pel manteniment del grup llatí -ND- (Veny 2012b); *veire, evolució normal del llatí VITRUM en occità, enfront del català vidre, procedent de VITREUM; encant, encantar* (< en quant), pel tractament de *qua- > ca-* (com en *cartabó* < occ. ant. esquartabont, der. de quart);

f) el morfològic: *garneu* < occ. *gronau*, amb el suf. -au < -ald < -HARD, aplicable a radicals verbals només en occità, en aquest cas *gronir* < GRUNNIRE (Veny 1992); *ca(p)tiveri* < occ. *cativier* (DECat), *caitivièr*, amb el sufix -ier, aplicat en occità a mots abstractes (cf. *poiridier* 'putrefacció', *anugier* 'enuig');

g) el de proliferació derivativa: *potinga* 'medicament de propietats dubtoses' (occ. *potingar, potingaire, potingança, potingós, etc.).

D'altra banda, a la llista de Bruguera falten: *bullabessa* (1887), de l'occità *bolhabaissa* 'plat de peix bullit i aromatitzat, servit amb el seu suc amb llesques de pa', però arribat a través del francès *bouillabaisse* (DECat, II: 336a; Rey), com es dedueix per la fonètica; *xaruc* 'decrèpit', de l'occità antic *chazuc* (< llatí CADUCU) (DECat), per rotacisme de -z-.
Tot això ens porta a la manifestació de la necessitat de formar un diccionari etimològic occità, que completi, reanalitzi i ampliï les propostes referents a aquesta llengua, que trobem en el FEW i en el DECat, tasca reservada a les noves generacions d'occitanistes. Així, doncs, estimats col·legues, *avètz de pan sus la cleda*.

## 7. Nous occitanismes

Coromines, el nostre eminent etimologista, ha realitzat una labor gegantina en la descoberta de nous occitanismes, com hem pogut observar. El progrés de la documentació i de les dades geolingüístiques han obert nous camins per a rectificar les seves propostes.

Així, segons J. Martines (2011), *punxar* (i el seu camp derivatiu punxó, punxor, punxa) no tindria res a veure amb el mossàrab o romandalusí, sinó amb els equivalents occitans poncha, ponchar, ponchó, ponchor, que, amb el tractament occità de -NKT- > [ntʃ], haurien descendit de nord a sud.

Jo mateix crec haver demostrat la procedència occitana de garneu < occ. gronau (Veny 1992), remendar 'adobar les xarxes' (Veny 2012b), ja esmentats, roger 'moll' < occ. roget (Veny 2012a), o de l'occità com a intermediari d'alatxa (Veny 2011).

Bitxo (o vitxo) 'coralet, pebrina' prové de l'occ. vièch, del llatí VECTE 'palanca' amb canvi semàntic, permetàfora amb el membre genital ('forma allargada' i 'vermellor'). Per tal d'explicar la forma bitxo, Coromines (1971 i DECat) recorre al plural valencià de vit, vitx 'vits', duplicat en vitxos (seria semblant al doble plural els Reixos), d'on hauria sortit el singular analògic bitxo, que, segons ell, s'hauria estès cap al nord català. En principi, sobta aquesta interpretació, des d'un doble punt de vista, fonètic, per la seva evolució complexa, i geogràfic, car les isoglosses, tret de comptades excepcions, van del sud cap al nord i no a l'inrevés. VECTE ha donat vièch en llenguadocià (variants vièt o [vje]) (Mistral; Alibert) com a nom del membre viril i avui és present, per via metafòrica, en bitchus «sorte d'ascidie qui se mange» (Westphal-Castelnau 1883: 145), probablement la Halallocyntia papillosa, dita també bitotxo (Centelles 1979: 301, amb il·lustració), en vitchet i vichut 'ascídia', vitchàs 'holotúria' (Alibert) i el derivat bitchoet 'Microcosmus sulcatus' (Leucata, Grussan, Las Cabanas de Fluris, Agde, Mesa) (fr. violet, it. uovo di mare) (Martínez; vegeu il·lustració a làmina 39 de Luther i Fiedler 1968); a la costa rossellonesa aquesta espècie es diu bitotxo (Sant Cebrià, Cotlliure), der. de vit/bit (vegeu el val. vitet i la seva homonimització en ditet). Tots aquests mots es basen, com he dit, en una imatge fàl·lica.

La mirada cap a l'occità ens resol problemes etimològics que semblaven insolubles. És el cas de l'ictiònim metge (Cepola rubescens; 'cinta, veta'), propi del rossellonès. En aquest dialecte l'alternança tʃ/dʒ és freqüent (borratxo/borratjo, matxo/matjo) que és una prolongació de la mateixa alternança que trobem en occità (llenguadocià) (*auratʃe/auradʒe*). Així, doncs, és d'evidència meridiana que el mot metxa 'cordó o cinta d'una candela, d'un llum d'oli' s'ha aplicat metafòricament a la *Cepola rubescens* per la seva constitució allargassada (cf. cinta, cordó, cordonera); però, pronunciat metg[ə], per l'intercanvi al·ludit, s'ha interpretat com metge (cast. médico, fr. médecin), potser amb una associació irònica, amb el consegüent canvi de gènere (Veny en premsa). És probable que l'ensordiment propi de parlars sud-orientals, del tipus viatxe, fetxe, etc., que és absent en àrees conservadores, com el balear, podria ser un eco d'aquesta tendència, però aquest tema l'estudiarem en una altra ocasió.
## 8. Petjades occitanes en l'antroponímia catalana

Creiem que el corrent d'immigració occitana transcorregut entre els segles XIV i XVII no ha conegut pràcticament resultats (tret de $d_3 > t_f$): al meu parer, només l'antroponímia se n'ha sentit afectada. Moll ha notat una cinquantena de noms de persona atribuïbles a l'occità; diversos investigadors hi han afegit *Anducas*, *Vallribera*; jo mateix vaig poder augmentar el seu nombre amb noms com *Mirabent*, *Purcet*, *Cusiné*, *Ariaca*, *Caus*, *Cadiac*, *Sabanés*, *Cabraspina*; els quatre darrers, com *Anducas*, translació de noms geogràfics ultrapirinencs a l'antroponímia catalana (Veny 1996: 145-159 i nota 74; Veny 2013: 94) als quals agregaria *Rion*, pagès de Calafell (a. 1792), adaptació del nom geogràfic *Riom* (Puei Domat), i *Mallac*, del de *Malhac*, topònims de l'Alta Viena i Aude.<fnref n="6" /> Encara hi afegiria tres casos: *Potau*, *Patau*, que, en lloc de procedir del francès *poteau* (segons Moll 1982), creiem que prové de l'occità *potard* 'del llavi gros', passat a *potald* > *potaud* > *potau* (cf. occ. *gronald* > *gronau* > cat. *garneu*) > *patau*, per assimilació a la tònica. *Rafanell*, absent de Moll (1982), és una adaptació de l'occità *Rafanèl*. *Raphanel*, que correspon al mot comú *rafanèl*, «raifort, radis noir, surnom probable de marchand» format sobre el nom de la planta, diminutiu del llatí RAPHANUS (Dauzat 1951) (i que contrasta amb la forma pròpia catalana *Ravanell*). *Usart*, cognom rossellonès present al Baix Conflent entre els segles XVI-XIX, és considerat provinent del germànic *Uswart*, «de significat molt incert» (Moll 1982), però, per a mi, és una adaptació de l'occità *ausard* 'audaç, atrevit', amb addició del sufix *-ard* a un tema verbal, cosa que no passa en català (cf. *gronard*); *Ausart* és un cognom que trobem en la llengua veïna (Mistral s.v. *ausart*).<fnref n="7" />

La documentació referent als immigrats precisa sovint llur procedència i, així, no ens podem equivocar sobre llur occitanitat: és el cas del llinatge *Encesa*, que no és el femení de *encès* (Moll 1982), sinó el cognom occità d'un individu dit Antoni *Ansesa*, que va venir a Catalunya des de Tula (Corresa, Llemosí) al segle XVI (variació del nom a la terra d'origen: *Ancèze*, *Encèse*, *Ansaize*) (Llansó 2011: 153-157).

## 9. Vocabulari especialitzat d'origen occità

No podem oblidar alguns mots pertanyents a llenguatges d'especialitat. Em refereixo a l'expressió de conceptes geològics lligats a característiques pròpies de les terres occitanes, amb termes incorporats al *Diccionari de geologia*, d'Oriol Riba (1997): llenguadocià *causse* «altiplà calcari carstificat, sovint ondulat, amb superfície seca i coberta de pedruscalls i clapers, propi de la comarca dels Causses»; *cauna* 'cova' (al Rosselló); *cheire/cheyre* «caos de fragments escoriacis a la superfície d'un corrent volcànic de laves viscoses que un cop emeses es cobreixen d'una crosta quasi sòlida la qual es trenca en blocs aguts que s'amunteguen desordenadament enduts pel corrent» (Riba), occ. 'país pedregós', var. *cheir*, *chier*, *cher* «éboulis, amoncellement de pierres en Auvergne et Vivarais», top. *Cheiron* 'muntanya als Alps Marítims', der. *cheirouso*

<footnote n="6">⁶ Moll (1982: 69) deriva el nom de l'antropònim «*Malliacus*, derivat de *Mallus*», però, com a cognom català, és evident que és més lògic atribuir-lo a un origen geogràfic.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Discrepo del meu amic Joan Peytaví, que, en amable comunicació personal, creu que el llinatge provindria del germànic *Audhard* o d'Aldhard, pel canvi de *d* en [z].</footnote>
[cheirosa] «lieu pierreux, rocailleux, terrain de mauvaise qualité dans les Alpes» (Mistral); gave ' torrent del Pirineu de règim nival' (lou gave de Pau, lou gave d'Ouleroun, Mistral); gascó alios [aliòs] 'capa d'acumulació d'un sòl podzòlic, típic de les Landes' (Riba), «sable agglutiné par des matières végétales, terre de bruyère» (Mistral).

## Conclusions

1. Pel que fa al gal·loromanisme o iberoromanisme del català, és evident que aquesta llengua ha tingut una afinitat genètica gal·loromànica, però que en una segona fase, en comptes de parlar d'iberoromanisme del català, haurem de parlar de castellanització en el sentit en tot cas d'iberoromanisme-2. I, pel que fa al futur del català, tot i la dependència de la fèrula hispànica, aquesta no té tant de pes -o almenys aquest ha disminuït- si es considera no sols la llengua col·loquial, contaminada per un contacte de llengües generalment no desitjat, sinó el conjunt de la llengua, la llengua integral, composta per una varietat de registres, entre ells l'estàndard, que desmunta la fal·làcia del català light i el català heavy.

2. L'afinitat lèxica i fraseològica del català amb l'occità (gal·loromànic-1) és palmària.

3. No podem oblidar la contribució de mots occitans a la terminologia geològica internacional, de la qual el català forma part (causse, caune, cheire, gave, aliòs).

4. Quant als manlleus del català a l'occità (gal·loromànic-2) és evident que el seu nombre és significatiu, però també que se n'ha de fer un filtratge; hem endegat uns criteris d'acord amb els quals s'han després unes propostes de lèxic (garneu, remendar, roger, alatxa, bitxo/vitxo, metge) i d'androponímia (Potau/Patau, Rafanell, Usart). No sembla, d'altra banda, que la intensa immigració occitana entre els segles XIV i XVII (pagesos, pastors, vidriers), deguda a un excés demogràfic i a les guerres de religió, hagi deixat traces lèxiques importants; només els noms de persona en són un clar testimoni.

## Referències bibliogràfiques

ALDC = VENY, Joan; PONS I GRIERA, Lídia (2001-...): Atles lingüístic del domini català. 7 vol. Barcelona: IEC.

ALEANR = ALVAR, Manuel et alii (1979-1983): Atlas lingüístico y etnográfico de Aragón, Navarra y la Rioja. 12 vol. Saragossa: CSIC; Diputación Provincial de Zaragoza.

Alibert = ALIBERT, Louis [ALIBÈRT, Loís] (1966): Dictionnaire occitan-français. Tolosa: IEO

BADIA I MARGARIT, Antoni M. (1981): Gramática histórica catalana. Barcelona: Noguer.

BRIGUERA, Jordi (1985): Història del lèxic català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana.

CALAFORRA I CASTELLANO, Guillem (1998): Wilhelm Meyer-Lübke i Das Katalanische. Introducció i traducció. Barcelona: IEC. Biblioteca Filològica, XXXIV.
CARRERA, Aitor (2011): *L'occità. Gramàtica i diccionari bàsics. Occità referencial i aranès*. Lleida: Pagès.

CENTELLES, Jacques (1979): *Les Dedans de la mer*. Banyuls: Méditerranée.

COLÓN, Germán (1967): « Occitanismos ». In: ALVAR, Manuel et alii (ed.): *Enciclopedia Lingüística Hispánica*. Vol. II. Madrid: CSIC, p. 153-192.

COLÓN, Germán (1976): *El léxico catalán en la Romania*. Madrid: Gredos.

CORBERA, Jaume (2013): *La Unió Europea, un mosaic lingüístic*. Palma: Documenta Balear; Edicions Universitat de les Illes Balears.

COROMINES, Joan (1971): *Lleures i converses d'un filòleg*. Barcelona: Club Editor.

DAUZAT, Albert (1951): *Dictionnaire étymologique des noms et prénoms de France*. París: Larousse.

DCVB = ALCOVER, Antoni M.; MOLL, Francesc de B. (1985 [1930-1962]): *Diccionari català-valencià-balear*. 10 vol. Palma: Moll.

DECat = COROMINES, Joan (1980-2001): *Diccionario etimològic i complementari de la llengua catalana*. 10 vol. Barcelona: Curial; La Caixa.

FEW = WARTBURG, Walter von (1922-): *Französisches etymologisches Wörterbuch*. 25 vol. Leipzig; Bonn; Basilea: Teubner; Fritz Klopp; Schroeder; Zbinden.

FOUCHÉ, Pierre (1924): *Morphologie historique du roussillonnais*. Tolosa; París: Privat.

GIRALT LATORRE, Javier (2014): «El català en l'edició valenciana de les Regulae de Masparrautha (1498)». *Caplletra*, 57, p. 35-59.

LAFONT, Robert (1991): « L'occitan. Histoire interne de la langue II. Lexique ». In: HOLTUS, Günter; METZELTIN, Michael; SCHMITT, Christian (ed.): *Lexikon der Romanistischen Linguistik* [LRL]. Vol. V.2. Tübingen: Niemeyer, p. 18-23.

LE DÛ; Jean; LE BERRE, Yves; BRUN-TRIGAUD, Guylaine (2005): *Lectures de l'Atlas linguistique de la France de Gilliéron et Edmont. Du temps dans l'espace*. París: Éditions du Comité des travaux historiques et scientifiques.

LLANSÓ, Anna (2011): « La família Encesa de Granollers de Rocacorba. La catalanització de cognoms francesos (s. XVI-XVII) ». *Quaderns de la Selva*, 23, p. 153-157.

LUTHER, Wolfgang; FIEDLER, Kurt (1968): *Peces y demás fauna marina de las costas del Mediterráneo*. Barcelona: Pulide.

MARTINES, Josep (2011): « Punxar i família, mossarabismes del català? ». *Caplletra*, 51, p. 204-235.

Martínez = MARTINEZ ARRIETA, Santiago: enquestes procedents de la seva tesi en curs sobre ictionímia nord-catalana i llenguadociana.
Mistral = MISTRAL, Frederic (1879-1886): *Lou Tresor dóu Felibrige ou Dictionnaire provençal-français embrassant tous les dialectes de la langue d'oc moderne.* Ais de Provença: Remondet-Aubin.

MOLL, Francesc de B. (1952): *Gramática histórica catalana*. Madrid: Gredos. Traducció catalana 2006, València: Universitat de València.

MOLL, Francesc de B. (1982): *Els llinatges catalans (Catalunya, País Valencià, Illes Balears). Assaig de divulgació lingüística*. Mallorca: Moll.

MÜLLER, Bodo (1983): «Das Katalanische in der Entwicklung des Sprachenkatalogs der romanischen Sprachwissenschaft». *Estudis Universitaris Catalans*, 25. *Estudis de llengua i literatura catalanes oferts a R. Aramon i Serra en el seu 70è aniversari*. Vol. III. Barcelona: Curial, p. 397-411.

PERICAY, Xavier; TOUTAIN, Ferran (1986): *Verinosa llengua*. Barcelona: Empúries.

RADATZ, Hans-Ingo (2012): «Per què els elements gal·loromànics fan heavy el català. Arran del clàssic debat sobre la subagrupació del català». *eHumanista/IVITRA*, 2, p. 202-218.

RAFANELL, August (1991): *Un nom per a la llengua. El concepte de llemosí en la història del català*. Vic: Eumo.

RAFANELL, August (2006): *La il·lusió occitana. La llengua dels catalans, entre Espanya i França*. 2 vol. Barcelona: Quaderns Crema.

Rey = REY, Alain (dir.) (1994): *Dictionnaire historique de la langue française*. 2 vol. París: Dictionnaires Le Robert.

RIBA, Oriol (1997): *Diccionari de geologia*. Barcelona: Enciclopèdia Catalana.

SALVÀ, Maria-Antònia (1955): *Entre el record i l'enyorança. Proses i memòries*. Palma: Moll.

*Scripta* = VENY, Joan; MASSIP, Àngels Massip (2013): *Scripta mallorquina*. 2 vol. Barcelona: IEC.

VENY, Joan (1980): «Sobre els occitanismes del rossellonès». In: BRUGUERA, Jordi; MASSOT I MUNTANER, Josep (ed.): *Actes del V Col·loqui Internacional de Llengua i Literatura Catalanes (Andorra, 1970)*. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, p. 441-494.

VENY, Joan (1992): «De l'occità *gronau* al català *garneu* 'Trigla lyra'». In: KOBBERGVIG, Karl I.; PACHECO, Arseni; MASSOT I MUNTANER, Josep (ed.): *Actes del Sisè Col·loqui d'Estudis Catalans a Nord-Amèrica (Vancouver, 1990)*. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, p. 60-88.

VENY, Joan (1996): *Onomàstica i dialectologia*. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat.

VENY, Joan (2006): *Contacte i contrast de llengües i dialectes*. València: Universitat de València.
VENY, Joan (2009): *Per una història diatòpica de la llengua catalana*. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat.

VENY, Joan (2011): «Sobre el mossarabisme alatxa (Sardinella aurita)». *Caplletra*, 51, p. 185-203.

VENY, Joan (2012a): «Catalan roger, une adaptation de l'occitan roget?». In: OLIVIÉRI, Michèle; BRUN-TRIGAUD, Guylaine; DEL GIUDICE, Philippe (ed.): *La Leçon des dialectes. Hommage à Jean-Philippe Dalbera*. Alessandria: Edizioni dell'Orso, p. 143-158.

VENY, Joan (2012b): «Circulacions lingüístiques en la Romània». In: CASANOVA, Emili; CALVO, Cesáreo (ed.): *Actas del XXVI Congreso Internacional de Lingüística y Filología Románicas (València, 2010)*. Vol. I. Berlín: De Gruyter, p. 277-294.

VENY, Joan (2013): «Vocabulaire ichtyonymique et nautique catalan dans la Romania». In: GARGALLO, José Enrique; VULETIĆ, Nikola (ed.): *Mare loquens. Études d'étymologie et de géolinguistique romanes à la mémoire de Vojmir Vinja (1921-2007)*. Zadar: Sveučilište u Zadru, p. 93-110.

VENY, Joan (en premsa): «Les motivations sémantiques de *Cepola rubescens*. Le cas du cat. *metge*». II Congrès de *Mare loquens*, Zadar.

WESTPHAL-CASTELNAU [Alfred] (1883): «Termes de marine et de pêche en usage au grau de Palavas, près Monpellier». *RLaR*, 23, p. 139-145.
Comunicacions
<figure><img src="image_8.png" /></figure>
Linguistica
<figure><img src="image_9.png" /></figure>
# Els Proverbes de la vallée d'Aure de François Vidailhet (1910). Originalitat i interès dels proverbis meteorològics recollits en aquesta font

Maria-Reina BASTARDAS I RUFAT
Universitat de Barcelona

## 1. Presentació i estructura de l'obra

En aquest article ens proposem contribuir al coneixement de les fonts de la paremiologia gascona i, concretament, analitzar quin és l'interès d'una de les fonts potser menys conegudes: els Proverbes de la vallée d'Aure de François Vidailhet.<fnref n="1" /> Això ho farem emmarcant les dades que proporciona aquesta obra dins de les que forneixen les altres fonts de la paremiologia gascona i dins del corpus de refranys romànics.

Aquest petit opuscle, de tan sols trenta pàgines, es va publicar originalment el 1910 a Lanamesan (Imprimerie Pax-Labor) i es va fer més fàcilment accessible als estudiosos contemporanis amb la reimpressió que se'n va fer el 2000 a Nimes (Lacour). L'autor es presenta a si mateix en la portada com a «instituteur» i el títol Proverbes de la vallée d'Aure porta l'afegit «par un aurois». Unes breus línies serveixen d'introducció a l'obra (p. 3-4), però no aporten gaire informació sobre com han estat recollits els proverbis o altres aspectes metodològics; només una breu explicació sobre el «patois», feta a la manera que es podia fer el 1910, i la indicació que els proverbis s'han dividit en «deux sections: la première, applicable à l'agriculture, se rapporte aux douze mois de l'année et aux quatre saisons; la deuxième, applicable à tous les sujets» (p. 4). El gruix del llibret està constituït per l'aplec de refranys, senzillament anotats un darrere l'altre; l'ordenació temàtica del corpus paremiològic és més evident en la primera secció de les dues que mencionàvem: la primera secció, de proverbis aplicables a l'agricultura, es divideix en dos capítols; el primer recull els proverbis que fan referència als mesos de l'any (p. 5-7) i el segon, els referits a les quatre estacions (p. 7-8). La segona secció, amb proverbis aplicables a tots els temes, està dividida en

<footnote n="1">¹ Agraïm especialment a Aitor Carrera que hagi posat al nostre abast un bon nombre de fonts per als proverbis gascons i la seva ajuda en la interpretació d'alguns refranys. Així mateix agraïm al CIRDÒC (Besièrs) i al seu personal la seva bona disposició i col·laboració que ens ha permès accedir a les obres d'E. Bernat. També a José Enrique Gargallo la lectura d'una primera versió d'aquest text i els seus suggeriments. Aquest treball s'ha realitzat en el marc del projecte FFI2011-24032 (Paremiologia romance: refranes meteorològicos y territorio) del Ministerio de Economía y Competitividad; la informació sobre aquest projecte es pot consultar a pàgina web http://stel.ub.edu/paremio-rom/es.</footnote>
dos capítols: un de proverbis presos del «patois» (p. 8-20) i un dels presos del francès (p. 20-28). Si bé en el primer capítol els refranys estan ordenats per mesos, i cada mes separat per una línia amb un guió, els altres tres capítols presenten els refranys ordenats alfabèticament.

Els refranys no van acompanyats de cap traducció ni de cap glossa que n'expliqui el sentit; una grafia prou peculiar del gascó en dificulta a voltes la comprensió. No es diu tampoc enlloc quin és el motiu que fa que alguns proverbis es considerin presos del francès i altres genuïnament «patois». Finalment, cal dir també que en la segona secció es recullen tot una sèrie de coses que no es poden considerar pròpiament proverbis sinó locucions i similars.

## 2. Els refranys meteorològics en l'obra de Vidailhet i el projecte ParemioRom

Com dèiem a l'inici d'aquestes línies, ens hem proposat d'analitzar l'interès que poden tenir per a un estudiós de la paremiologia gascona els materials recollits en aquesta obra. Per fer-ho, ens centrarem en els refranys meteorològics que s'hi troben ja que, com hem indicat en la nota 1, aquesta recerca s'emmarca dins del projecte ParemioRom. El projecte pretén estudiar els refranys meteorològics i del calendari des d'una perspectiva panromànica i del que anomenem geoparemiologia, la seva dimensió territorial o geolingüística. Per a això, compta amb una base de dades prou important que inclou, en el moment de cloure aquestes línies (setembre de 2014), 12.160 refranys.<fnref n="2" /> D'aquests, 931 són occitans i, entre ells, n'hi ha una setantena de gascons i 151 d'específicament aranesos.

Un dels objectius del projecte és estudiar la dimensió geogràfica del que anomenem paremiotipus. Corresponen a un mateix paremiotipus tots els refranys, independentment de la forma lingüística concreta amb què s'expressin, que presenten unes característiques mínimes comunes. Per exemple, per posar un cas molt estès, el tipus de refrany que es pot formular així: [cel de color vermellós + conseqüència: pluja (o vent)]. Naturalment, per a aquest tipus d'estudi és important disposar d'un corpus nombrós de refranys però també conèixer la localització exacta on es troben aquests refranys. En aquest sentit no totes les fonts són igualment valuoses: certament no és molt útil un recull de proverbis francesos on no es doni cap més indicació geogràfica que no sigui que els proverbis són «francesos» i on hom pugui arribar fàcilment a sospitar que alguns d'ells ni tan sols són «francesos» en el sentit lingüístic del terme sinó occitans o francoprovençals i que han estat retraduïts, i on els que són realment «francesos» siguin il·localitzables en una zona o regió concreta dins del territori d'oïl. Una font com Vidailhet, en canvi, se situa en l'extrem contrari: els refranys que recull es poden localitzar en un territori molt concret i molt delimitat (i, encara, molt reduït): la Vall d'Aura.

Després del buidatge d'aquesta obra, trobem que Vidailhet recull 48 refranys meteorològics que podrien ser incorporats a la nostra base de dades. És una quantitat petita, especialment si ho comparem amb reculls com els que mencionàvem que volen

<footnote n="2">² La base de dades pot ésser consultada lliurement a partir de l'adreça http://stel.ub.edu/paremio-rom/ca/refranys.</footnote>
acollir tots els refranys d'un país o amb els proverbis extrets d'obres lexicogràfiques extenses (més de 700 del DCVB; més de 660 del Tresor de Mistral), però no molt inferior al nombre de refranys despullat a partir d'altres obres d'abast més local (els 45 extrets del recull de proverbis de l'Aude de Loís Alibèrt, per posar un exemple també del domini occità).

En els paràgrafs que segueixen, analitzarem alguns casos paradigmàtics, d'entre els 48 refranys meteorològics recollits per Vidailhet, per veure quin pot ser l'interès d'incloure aquest tipus de fonts, tan locals i amb un corpus tan reduït, en una base de dades com la que estem construint i què poden aportar els materials d'aquest tipus de font a un estudi com el que ens hem proposat. Per fer-ho, recorrerem al buidatge d'altres fonts gascones encara no recollides en els materials de *ParemioRom* (Arnaudin 1996, Bernat 1973, Bernat 1974,⁵ Bernat 1978, Bladé 1879 [2000], Castet 1889 [2003], Dambielle 1924, Hourcade 2008, Lespy 1892) i també als materials occitans i no occitans de *ParemioRom* (entre ells, el recull específicament aranès publicat pel *Centre de Normalisacion Lingüistica dera Val d'Aran* [CNLVA] el 1992). Creiem que és un repertori prou significatiu i suficient dels reculls de refranys gascons, encara que no totalment exhaustiu.

### 3. Un exemple de refrany panromànic: Cèou arrouy, bènt ou plouy

Cèou arrouy, bènt ou plouy, «cel roig, vent o pluja». Aquest és un dels refranys que trobem a la pàgina 7 de l'obra de Vidailhet. Com havíem indicat més amunt, aquest és un paremiotipus extraordinàriament estès en la Romània. Una consulta a la base de dades de *ParemioRom*, on els refranys estan etiquetats per categories conceptuals, ens indica que hi ha 248 refranys que contenen els conceptes «cel rogent» + «pluja, ploure» i 90 refranys que contenen els conceptes «cel rogent» + «vent»; la combinatòria dels tres, «cel rogent» + «pluja, ploure» + «vent», dóna 70 resultats que es troben en totes les zones de la Romània, excepte en romanès. D'aquests, 6 són occitans.

Semblaria, per tant, com si no fos gaire interessant de recollir aquest refrany de Vidailhet perquè el tipus ja està suficientment representat. Però podem encara mirar-nos el material amb més atenció. Dins del paremiotipus comú, els sis refranys mencionats es poden dividir en diversos subtipus: el que s'inicia amb «alba roja» (2), el que s'inicia amb «broma roja» (= núvols rogencs) (2), el que s'inicia amb «cel rogent» (1), i un darrer que parla de la «marina roja». D'aquests refranys, cinc són presos de Mistral i un d'una font aranesa (*Broma arroja, vent o ploja*);<fnref n="4" /> Mistral n'etiqueta dos com a llenguadocians (*Brumo roujo, [/] Vent o ploujo; Aubo feroujo, [/] Vent ou ploujo).

Les fonts gascones que hem despullat recullen dos tipus diferenciatς. Un primer paremiotipus amb el tipus lèxic «alba», que trobem abundantment representat. Bladé (1879: 166): *Aube rouje, Bent ou plouje* (en la part del recull de Bladé que indica expressament que ho ha tret del manuscrit de l'Abbé Daignan du Sendat, del

<footnote n="3">³ El buidatge de Bernat (1974) ha donat un resultat nul pel que fa als refranys estudiats en aquest article.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Els refranys que no són de Vidailhet o de les altres fonts específicament gascones i mencionades en la bibliografia els citem a partir de les dades de *ParemioRom*. El lector podrà consultar a la base de dades la traducció a l'espanyol, les fonts on s'ha recollit, la localització i altres detalls referents a cada refrany.</footnote>
departament del Gers). Lespy (1892: 219): *Aube arrouye, Bent ou plouye*. Dambielle (1924: 6): *Aubo roujo, / Bent ou ploujo*. Bernat (1978: 109): *Aubo roujo (rouyo), bent ou ploujo (plouyo)*. Hourcade (2008: 257): *Auba roja / Vent o ploja*.

El segon tipus amb «broma» respon a una tipologia diferent. Ja no és el refrany binari on «roja» rima amb «ploja» sinó que són refranys amb una estructura més complexa i una rima diferent. Els trobem en Bernat (1973: 107): *Brumo roujo d'et se - bèt temps se be; / brumo roujo de midio - era plouyo tout et dio; / brumo roujo d'et mayti - era plouyo p'et cami; i en Castet (1889: 39): Brumou roujo det maiti, / Mau tems pet cami; / Brumou roujo det desses, / Souley à petades.*

Per tant, sembla que el tipus més freqüent en gascó és el que es pot representar per [alba roja + conseqüència: vent o pluja]. Aleshores aquí el refrany de Vidailhet pren un valor perquè representa una tipologia inèdita i original dins de l'espai gascó i també occità ja que la seva forma no és exactament equivalent al tipus recollit per Mistral: *Cèu rougen, [//] Plueio o vènt.*

## 4. Un refrany menys freqüent, però estès en diversos punts de la Romània: *Er iouèr, n'aou sé minyén paz étz arratz*

Aquest refrany el recull Vidailhet a la pàgina 7. El seu significat és el de la inevitabilitat dels períodes de fred: l'hivern vindrà igualment perquè no pot desaparèixer (=«les rates no se'l mengen»).<fnref n="5" /> Es tracta d'un paremiotipus molt més esporàdic que sembla ben establert en la zona de Bigorra; de fet és recollit també per Bernat (1973: 109) amb una variant en la utilització del temps verbal: *Ed iwèr n'a james estat minyat p'ets arrats*. En canvi, no l'hem recollit en altres zones occitanes, ni tan sols en la resta de fonts gascones. Tanmateix, amb variants, no és pas aliè a altres zones de la Romània. La primera variant és referent a l'animal que menja: en tres punts dispersos de la Romània hi trobem el llop: *Al iviernu non lu come 'l llobu* (asturià), *L'inverno non fu mai mangiato dal lupo* (italià, del Ticino, Suïssa), *Ou lü à maï mindja ivér* (francoprovençal de la vall de Lys, Itàlia). Amb la presència de les rates el trobem en dos punts més, però aleshores la cosa menjada és el fred (o el fred i la calor en el cas del refrany friülà): *Es fred, ses rates no se'l mengen* (Menorca), *Il frêt e il cjalt la surîs no ju à mangjâs* (friülà).

Observem que aquest paremiotipus no és, com l'anterior, panromànic en el sentit que no es troba generalitzat en les diverses llengües i àrees romàniques però sí que el trobem en punts dispersos, que no formen una àrea compacta o coherent, sinó que aflora aquí i allà de la Romània, d'Astúries fins als Alps, en zones més o menys muntanyoses. En el cas del gascó, només és recollit per Vidailhet i Bernat (1973), que mostren així una àrea reduïda dins de l'àmbit gascó. Si haguéssim de fer el paral·lelisme amb la geolingüística, diríem que es tracta d'un paremiotipus d'àrees aïllades.

<footnote n="5">⁵ L'expressió de «haver-se menjat les rates (o un altre animal) alguna cosa» es fa servir sobretot en el llenguatge familiar i infantil, quan no se sap donar raó d'un objecte que no es troba o altres casos semblants (cf. el cat. *haver-se menjat la llengua* (d'algú) *el gat*, quan no se sap donar resposta a una pregunta).</footnote>
## 5. Un refrany de la Romània central: Sén bizénz baché én torz è puyé én bèntz

Amb aquesta grafia, fruit d'una errada tipogràfica (bizénz per Bizénz), recull la pàgina 5 de Vidailhet aquest refrany. Es tracta d'un refrany molt típicament occità i gascó, i, com es veu en la base de dades de *ParemioRom*, també català. En tot cas, la construcció formal del refrany es veu afavorida per la rima «Vicent - vent» i, en general, tots els refranys recollits en una cerca de les categories «Sant Vicenç» i «vent» en el *ParemioRom* tenen una tipologia que es pot definir com [Sant Vicenç + baixa la gelada/torb/fred/pluja + puja el vent]. És a dir, que Sant Vicenç, que s'escau el 22 de gener, es veu com una data on el temps fa un canvi, dóna un tomb. Cal dir que altres refranys que contenen la categoria «Sant Vicenç» també indiquen aquest tombant meteorològic ja sigui perquè el fred s'acaba o recomença amb més força (sempre segons els refranys) o pel simbolisme de l'allargament de la llum del dia, que en realitat ha començat en dates anteriors però que es fa cada cop més apreciable a mitjans i finals de gener.

En tot cas, el paremiotipus que prenem com a referència, [Sant Vicenç + baixa la gelada/torb/fred/pluja + puja el vent], es troba recollit en tretze refranys en la base de dades de *ParemioRom*: vuit de catalans, un d'occità, tres d'específicament aranesos, i un amb expressió formal francesa, però que la font localitza en la zona francoprovençal de Suïssa. Com veiem, aquest darrer trenca una distribució areal que altrament seria compacta i localitzada; caldria fer una recerca específica per veure si es troba també en altres punts d'entremig que ens permetessin d'omplir el buit i veure la continuïtat del tipus fins al francoprovençal. Tanmateix, el despullament de les fonts gascones ens permet de definir més clarament la imatge que obtenim de *Paremiorom*: aquest refrany el recullen molt consistentment les fonts gascones. Bernat (1973: 91): *Ta Sen Bisens, / qu'abachon ets tors e puyon ets bens*; Castet (1889: 42): *A Sant Bin-cens / Abachon tors e leuon bents*. Lespy (1892: 222) el recull amb l'especificació que és del Lavedà (Alts Pirineus): *Enta Sent-Bincens s'abaxen ets tors e puyen etz bentz*. Una darrera variant interessant és la que recull Arnaudin (1996: 16): *Sen Biséns, / Que cope les tourrades, qu'apére lous gran'béns* («Sant Vicenç, para les gelades i crida els grans vents»). Aquesta variant té l'interès de basar el canvi de temps en l'acció de Sant Vicenç personificat, que és qui para les gelades i crida els grans vents.

Com passa sovint en refranys molt coneguts, dins del mateix domini lingüístic el trobem amb fórmules invertides i, per tant, contradictòries. Això és incongruent des del punt de vista meteorològic, ja que un mateix indici meteorològic no pot predir dues coses oposades, però es un fenomen que es troba prou sovint en la paremiologia de tots els dominis lingüístics. Així, el mateix refrany el recull Lespy (1892: 221) una segona vegada però amb la predicció inversa: *Per Sent-Bisentz pugen las gelades e baxen lous bentz* («augmenten les gelades i baixen els vents»); aquest no el localitza, al contrari que l'anterior, amb la qual cosa s'ha de suposar que l'atribueix al conjunt del Bearn. I el mateix fa Hourcade (2008: 229), que recull dues variants, però les dues fan la previsió contrària al que hem pres com a paremiotipus principal. Les dues asseguren que els vents disminuiran i pujaran els torbs o les gelades: *Entà sent Vincenç / Pujan eths tors / Baishan eths vents* i també *Per sent Vincenç / Pujan las geladas / E baishan los vents*.

El conjunt de refranys que hem recollit ens permet de matisar la imatge que obteníem en la primera consulta a la base de dades, on el refrany semblava més català que occità (8 ocurrències contra 1). També cal assenyalar, pel que fa al refrany occità
que s'ha recollit en *ParemioRom*, que es tracta d'una forma presa del *Tresor* de Mistral (Pèr sant Vincèns [/] Cèsson li plueio e vènon vènt) que no presenta certament trets gascons però que podria també tractar-se d'un dels casos on Mistral reafaiçona els materials per adaptar-los al provençal (sense ser provençal del tot, tampoc).

Així doncs, el buidatge de les formes de Vidailhet i de les altres fonts gascones ens dóna una imatge d'unanimitat: la majoria de les fonts consultades recullen aquest refrany. Això ens permet de definir una imatge molt més típicament gascona (incloses les tres ocurrències araneses) per a aquest refrany del que es podria pensar en un primer moment.

## 6. Un refrany occità (i català?): Nèou d'aouènt qu'a cachaou è dént

El refrany que encapçala aquest paràgraf («Neu de desembre té queixal i dent»), recollit a la pàgina 6 de Vidailhet (i aparentment per error entre els refranys de novembre i no pas els de desembre) sembla també molt típicament gascó. Es tracta de la figura de la personificació: la neu del mes de desembre té dents (i queixals), cosa que les fonts interpreten de manera general com que s'aferra molt de temps a terra o que és signe d'un hivern especialment rigorós. Actualment, en la base de dades de *ParemioRom* trobem aquest paremiotipus representat per sis ocurrències: tres de fonts araneses, una de l'occità en general, una de francesa i una de catalana. La forma occitana és treta de Mistral i presenta trets provençals. La forma francesa és treta d'una font general que no permet geolocalitzar-la amb precisió; podria, fins i tot, tractar-se d'una francesització d'un refrany occità. La forma catalana (*La neu de l'Advent / té queixal i dent*), treta del calendari de refranys de Sanchis Guarner, tampoc no presenta una localització concreta i presenta el mateix singular de *queixal i dent* que el refrany aurès. Aquest és un dels casos que mereix fer una recerca complementària per indagar d'on és realment típic aquest refrany. D'entre les fonts gascones, el trobem recollit per Bernat (1973: 102): *Era nèu d'et abbens, / qu'a cachaus e dents*; i per Castet (1889: 41): *Era gneu d'Auens / qu'a cachaus e dens*, dins d'un refrany més llarg,<fnref n="6" /> i amb la glossa en nota «*Cachaus*, dents molaires: c'est à dire, que la neige de décembre mord et ne lâche pas prise». Això ens permet localitzar-lo en la zona pirinenca: Vall d'Aura, Bigorra, Coserans, Aran; però en canvi no el trobem en fonts de la zona fora dels Pirineus com Arnaudin o Bladé.

<footnote n="6">⁶ Era gneu d'Auens / Qu'a cachaus e dens; / Era de Je / Que s'acouco, que s'[]ahe; / Era de Houre, / Coumo er'aygo en pae, / E se y soubro que da que he; / Era de Mars / Pes cots et pets escharts; / Era d'Abriu, Que he fliu-fliu. Que, aproximadament, es pot traduir per «La neu de desembre, té queixals i dents; la de gener, se'n va al llit i calla; la de febrer, com l'aigua en una panera, però si s'aguanta dóna feina [dóna què fer]; la de març, pels colls i pels llocs apartats [ombrius i alts]; la d'abril, fa "fliu-fliu".</footnote>
## 7. Refranys locals: En ta sént Abounz, aygo pè rés hountz

La riquesa de les fonts locals rau també en el fet que recullen refranys típics i específics d'una zona. En aquests, l'interès no és d'establir-ne l'àrea romànica i les possibles influències i coincidències o divergències, sinó posar de relleu la riquesa del tresor paremiològic, que mereix de ser conservat.

El refrany que encapçala aquest paràgraf i que, traduït, significa «Per Sant Ebons, aigua a les fonts», només és comprensible en la zona on es venera aquest sant i on se sap, per tant, quin dia se celebra. Sant Ebons és un sant venerat a Sarrancolin (Alts Pirineus) i la seva festa se celebra el 12 de setembre; la tradició fa Sant Ebons bisbe de Roda i amic de Bertran de l'Illa (Bertran de Comenge), a qui hauria visitat el 1104; Ebons hauria mort durant la visita el 12 de setembre d'aquell any.

Des del punt de vista dels fenòmens naturals, a mitjans de setembre i a l'alta muntanya normalment ja torna a ploure i les fonts reneixen després de l'estiatge. És ben explicable, doncs, que les persones de la zona de Sarrancolin prenguin aquesta data com la de la tornada de l'aigua a les fonts; com és també ben explicable que el refrany no pugui ser comprès fora de la zona on se sap quin dia és el de Sant Ebons, zona relativament petita tractant-se d'un sant local. El buidatge dels reculls de proverbis gascons ens confirma aquesta hipòtesi: aquest refrany el recullen només Vidailhet (p. 6) i Bernat (1973: 100; *Ta Sent Abouns, / que tourno er'aygo p'eras houns*, amb la glossa «Pour Saint Ebons (12 septembre), l'eau revient dans les fontaines»), però no les altres fonts gascones.

## 8. Refranys inèdits

En aquest darrer paràgraf hi recollim un parell de refranys que semblen originals de la Vall d'Aura o que, si més no, no estan registrats ni en la base de dades de *ParemioRom* ni en les fonts de refranys gascons que hem consultat. Aquests certament no serveixen per estudiar la difusió dels paremiotipus corresponents però serveixen, com el del paràgraf anterior, per posar de relleu i valoritzar l'especificitat que tenen els refranys d'una zona concreta i per alertar de la necessitat que aquest patrimoni sigui conservat i protegit. El primer d'ells té una base en l'observació de la natura: *Can sort limac nér, souléy nou sort pouén* (p. 7) «Quan surt el llimac negre, el sol no surt gens». En la base de dades de *ParemioRom* la categoria «llimac» no ha estat creada, cosa que vol dir que, fins ara, no s'ha trobat aquest concepte en els refranys introduïts. Tampoc el trobem en els reculls de proverbis gascons. Sembla, per tant, una especificitat de l'Aura. Només de manera anecdòtica anotarem que el llimac està present en un altre refrany gascó: *Bet tens arrato / Machant tens limaco* («Bon temps, rata / Mal temps, llimac»), recollit per Dambielle (1924: 8) i per Bladé (1879: 11): *Bèt temps arrato, / Machan temps limaco*.

Finalment, recollim un refrany que ens sembla intrigant per mostrar com, tot i el buidatge de moltes fonts i la creació d'una base de dades important, l'experiència acumulada en el projecte no sempre ens permet interpretar tots els refranys en els seus matisos: *En ta sént Yaquéz, adiéou lèyt dé baquéz* (Vidailhet, p. 6). El sentit d'aquest refrany sembla clar: «Per Sant Jaume, adéu llet de les vaques». El problema rau en el fet que no és clar per què per Sant Jaume s'acaba la llet de les vaques; ni per Sant Jaume el Major (25 de juliol), ni per Sant Jaume el Menor (3 de maig) no sembla
que les vaques hagin de deixar de produir llet o que sigui el moment de pujar-les a les pastures d'estiu i no hi hagi, per tant, producció de llet als pobles. En aquests casos s'hauria de recórrer a informants locals que ens poguessin proporcionar, si encara és possible, informació concreta sobre aquest refrany i sobre els costums tradicionals del lloc en relació a la ramaderia.

## Conclusió

Hem vist, sobre set exemples escollits dels 48 refranys meteorològics que recull Vidailhet, les diferents tipologies de distribució que poden presentar els refranys d'una mateixa font. Des dels refranys més habituals i difosos en la Romània, fins als més locals i específics. Tanmateix, cap d'ells no resulta mancat d'interès per un o altre concepte. Hem vist com, per al que semblava un refrany panromànic, Vidailhet aportava una variant significativa.

Com era d'esperar, la font amb què Vidailhet registra més coincidències és amb Bernat (dos refranys, *Er iouèr... i En ta sent Abounz....*, es recullen exclusivament en aquestes dues fonts) i, seguidament, amb Castet (*Nèou d'auènt...* es recull en aquestes tres fonts). Amb Arnaudin i Bladé, que recullen refranys de zones més allunyades, les coincidències són només amb els refranys més comuns i pangascons.

El de Vidailhet ens sembla que és un exemple que ens fa veure com les fonts venerables i ja més que centenàries de la paremiologia gascona ens poden encara aportar dades d'interès i suggerir-nos línies de recerca que cal prosseguir.

## Bibliografia

* ARNAUDIN, Felix (1996): *Proverbes de la Grande-Lande*. Becla: Parc naturel régional des Landes de Gascogne; Confluences. Edició de Jacques Boisgontier.

* BERNAT, Eugène (1973): *Proverbes et dictons gascons en langage montagnard recueillis en Bigorre Orientale, dans les vallées de Basse Neste et de Nistos*. Première série. Masèras de Nestés: l'autor.

* BERNAT, Eugène (1974): *Proverbes, dictons et locutions en gascon montagnard recueillis en Bigorre et Comminges. Deuxième série*. Masèras de Nestés: l'autor.

* BERNAT, Eugène (1978): *Proverbes, dictons et locutions en gascon montagnard recueillis en Bigorre et Comminges. Troisième série*. Masèras de Nestés: l'autor.

* BLADÉ, Jean-François (1879 [2000]): *Proverbes & devinettes populaires recueillis dans l'Armagnac & l'Agenais*. París: Champion [Tolosa: Loubatières].

* CASTET, L'Abbé (1889 [2003]): *Proverbes patois de la vallée de Biros en Couserans (Ariége)* [sic]. Foix: Imprimerie Gadrat [Nimes: Lacour].

* CENTRE de Normalisacion Lingüistica dera Val d'Aran (CNLVA) (1992): *Arrepervèris*. Lleida: Pagès.
DAMBIELLE, L'Abbé (1924): *Nos proverbes gascons. Deuxième série. Les proverbes mé-téorologiques*. Aush: Cocharaux.

HOURCADE, André (2008): *Dictionnaire bilingue des proverbes gascons*. Vilafranca de Roergue: Monhélios.

LESPY, Vastin (1892): *Dictons et proverbes de Béarn. Parœmologie* [sic] comparée. Baiona: Maubec.

VIDAILHET, François (1910 [2000]): *Proverbes de la vallée d'Aure*. Lanamesan: Imprimerie Pax-Labor [Nimes: Lacour].
Influència lingüística
occitanocatalana
a la Mediterrània occidental

Carles BIOSCA
Carles CASTELLANOS
GETCC (Universitat Autònoma de Barcelona)

# 1. Introducció general

Durant l'edat mitjana, els parlars occitans i catalans, que constituïen, com és sabut, un contínuum romànic amb un grau elevat d'homogeneïtat i d'interconnexió, entraren en contacte intens, per raons geopolítiques diverses, amb altres llengües parlades a la Mediterrània occidental. La influència del grup occitanocatalà ha estat força estudiada en el cas de Sicília, Sardenya i la Itàlia meridional, però en canvi ha estat, en general, menystinguda en l'estudi de la llengua maltesa i en la consideració de l'origen de la Lingua Franca Mediterrània, mancances que amb aquesta comunicació voldríem contribuir a pal·liar.

Aquestes mancances poden ser atribuïdes a diferents factors interns i externs en els estudis occitanocatalans. D'una banda, els estudiosos catalans i occitans s'han enfrontat a tasques més peremptòries. I, d'altra banda, la situació de minorització del català i l'occità al llarg de la història moderna ha condicionat també la tasca de lingüistes i filòlegs forans. Si bé la majoria de romanistes han tingut sempre un bon coneixement del francès, i sovint també de l'espanyol i de l'italià, les nocions d'occità i català han estat en molts casos massa superficials per permetre d'establir correctament algunes afinitats.

Es tendeix a menystenir, així, la situació sociolingüística existent a l'època, lligada al protagonisme polític i comercial que tingué a l'edat mitjana l'àrea catalanooccitana que s'estenia per un ampli arc mediterrani, protagonisme que explica els contactes lingüístics que es van produir amb la resta de llengües de la Mediterrània occidental, tant amb parlars romànics com amb varietats no romàniques. Es tracta de contactes que obeeixen a diversos factors d'ordre polític, econòmic, demogràfic, cultural i religiós. És sabut que a partir del segle XII s'intensificaren els vincles polítics de Provença i el Llenguadoc amb Catalunya i posteriorment amb Mallorca i València. D'altra banda, la vinculació amb Sardenya, Nàpols, Sicília i Malta s'inicià al segle XIII i es perllongà, de iure, en algunes zones fins al segle XVIII. Entre els segles XIII i XIV, Montpeller féu part, juntament amb el Rosselló, del regne de Mallorca.

Paral·lelament a aquesta vinculació política, s'anaren desplegant dues rutes comercials importants que des de la vall del Roine arribaven, d'una banda, al nord d'Àfrica (i a l'Atlàntic) a través de València o les Balears i, de l'altra, a Alexandria
i als ports de Llevant. Prova d'això és l'existència a la Mediterrània occidental de nombrosos consolats i viceconsolats que facilitaven l'activitat dels mercaders catalans i occitans. La ruta d'Orient es veié reforçada -a partir del concili de Clarmont, l'any 1095- per les croades i els pelegrinatges a Terra Santa, que partiren sovint dels ports provençals i llenguadocians. Cal afegir també que diferents factors demogràfics, com les migracions de poblacions nord-italianes (amb un fort component lígur i piemontès) cap al sud d'Itàlia i Sicília, hi transvasaren elements gal·loromànics, mentre que diverses comunitats procedents de les valls Valdeses emigrades a Calàbria a partir del segle XIII hi portaren la llengua, que ha perviscut fins avui. El principal factor cultural d'aquesta influència fou l'eclosió de la lírica trobadoresca occitana, que fou imitada a les principals corts europees i que s'estroncà al país d'origen arran de la croada albigesa, a l'inici del segle XIII. De resultes d'aquests fets, molts trobadors occitans s'exiliaren a les corts catalanes o italianes, a Sicília i a Malta. Finalment, cal recordar que en els ordes de l'Hospital i del Temple, els nobles occitans i catalanoaragonesos hi tingueren una influència important.

## 2. Descripció breu de les influències a Sardenya, a Sicília i a la Itàlia meridional

El llatí vulgar parlat a Sardenya va seguir a partir dels segles VIII i IX una evolució particular, divergent de la que seguiren les varietats itàliques. Al segle XIV, el català esdevingué a l'illa llengua de l'administració, i la seva influència durà fins més enllà del tractat d'Utrecht, el 1713. Adoptada pels funcionaris, per l'aristocràcia i, en part, per l'Església, la llengua catalana deixà molts prèstecs en la llengua sarda. Aquesta influència fou descrita ja als anys cinquanta del segle XX per M. L. Wagner i, més recentment, ha estat estudiada per Giorgia Ingrassia i Eduardo Blasco, que xifren en més de 2.000 els catalanismes de la llengua sarda (Ingrassia i Blasco 2009: 83). Aquests mots es refereixen a la indumentària (sabatas, peuncu, berrita, mucadore, davantali, trau, randa, veta), estris de la llar (tassa, safata, pitseri, calasciu, parastaggiu), els oficis (fusteri, ferreri, sabateri, biga, caragolu, frontissa, passadore, trapanti), l'administració (argutsinu, mustassafu, boccinu [cat. botxí], grilone [cat. grillons], ereu/areu [cat. hereu], renda, tanda) la religió (seu, prufassonis, mongiu, iskolanu, fidzolu, casula, faristolu, trona), o els animals, especialment els peixos (anciova, basucu, lissa, palaja, surellu, etc). Els contactes lingüístics amb l'occità no foren tan importants, si bé Provença mantingué relacions comercials constants amb l'illa sarda (Venturini 1996: 745-756). Al segle XVIII, la dominació piemontesa portà a la llengua sarda diversos neologismes gal·loitàlics, molts dels quals coincideixen amb la forma occitana corresponent (p.e. brisca, drollu [oc. dròlle], rusa) (Wagner 1997: 249).

A Sicília, la romanització hi tingué un component gal·loromànic important. La conquesta normanda, al segle XI, hi portà tropes i poblacions que els sicilians anomenaven llombardes, provinents del nord d'Itàlia, tant de la Llombardia com del Piemont i la Ligúria, parlants de varietats properes al provençal. Sicília fou també terra d'emigració per a nombrosos gascons al segle XIV, tal com ha estudiat Henri Bresc (1996: 165-186). Ja l'any 1974 Alberto Varvaro va identificar nombrosos catalanismes lèxics del sicilià, dels quals exposem tot seguit uns quants exemples. Aquests termes pertanyen sobretot a l'àmbit de la navegació (abbistarsi, ammurrai, capria...), de l'administració (algoziru/aguzzinu, tanda/tanna...) i del comerç (blanduni,
distrali, frazzata, muccaturi, pusari/pusata, baga, buggiacca...), però també denominen parts del cos (palataru, mèusa...) i sentiments (addunarisi, 'nzertari, sgarrari, spantu, spantari, baggianu, fexugu). Es poden constatar també coincidències amb l'occità, com abbucari, blanduni, cunortu, faucigghia, picceri.

Pel que fa al sud de la península Itàlica, és sabut que el català mantingué un cert ús entre els funcionaris i dins la cort de Nàpols a partir del segle XV. Com ha resseguit recentment Marcello Barbato (2000), la presència dels catalans a Nàpols començà al segle XIII, però s'intensificà amb la conquesta d'Alfons el Magnànim l'any 1442. La influència fou menor que a Sardenya o a Sicília i la llengua catalana hi deixà principalment termes relacionats amb la indumentària (carapuzo, gramaglia, moccaturo, mongile, tavardo...), amb la vida social (creato, impresa, formosura, grossero, serraino...), amb les institucions (aguzzino, arrendare, infanta...), amb l'habitatge (cemenera, rebosto, retretto...) o amb la cuina (mantica, torrare...). Barbato posa en evidència atribucions errònies (p.e., el Dizionario Etimologico Italiano atribueix riggiola a reggere, però sembla clar que deriva de rajola/retjola) (Barbato 2000: 411). Alguns d'aquests termes tingueren un ús restringit; d'altres són encara vius avui dia (basca, cagliare, caragolu, cemenera, creato, mantica, moccaturo, palataro, pintare, rebosto, spantare, torrare). A més dels manlleus directes, Barbato (2000:409) remarca l'increment de l'ús de formes locals napolitanes inicialment poc esteses (com degogliare, imbulicare, recelo, rexa, rusciare...) i l'atribueix a la coincidència amb els lexemes catalans corresponents.

## 3. Influències modernes al nord d'Àfrica

Durant el Renaixement, a partir del segle XVI, les varietats que actualment constitueixen les llengües romàniques estatals (portuguès, francès, espanyol, italià) quedaren fixades pels gramàtics. El context polític ajornà aquesta fase d'estandardització en el cas de llengües en situació de minorització com el català, l'occità, el sard o el sicilià. Progressivament, el francès i l'espanyol reemplaçaren l'occità i el català en les relacions d'occitans i catalans fora de l'àrea lingüística pròpia.

Amb tot, les migracions de població catalana i occitana a partir de la conquesta francesa d'Algèria al segle XIX originaren colònies importants de menorquins (maonesos) a Alger i de valencians a Orà. Es coneix amb el nom de patuet el català parlat en aquestes comunitats fins a la segona meitat del segle XX.<fnref n="1" /> Aquest ús lingüístic va influir de manera sensible en el francès popular d'Algèria i la població d'origen occità reforçà aquesta influència de manera que en van restar elements clars en el lèxic com, per exemple, aspérer ('esperar'), boutifarre, esclaffer, fartass ('fartàs'), lagagna (oc. laganha), loufa (oc. lofa) o faire figa, i en expressions de procedència indiscutible com la figa ta uela (expressió popular valenciana) o j'ai mal aux osses ('em fan mal els ossos', amb un plural occitanitzant), entre d'altres (Mazzella 2010).

<footnote n="1">¹ Vegeu els testimonis d'aquesta presència del català a Algèria a la bibliografia, en Verdaguer (1883), Soldevila (1968), Coromines (1970), Marfany (1999).</footnote>