c) Además, en algunos textos suletinos las africadas sonoras también han sido marcadas gráficamente, seguramente por influencia de la *scripta* bearnesa. Encontramos el dígrafo <dg> en Etchart (1616): *judga* ['zydʒa] 'juzgar', *peadge* [pe'adʒe] 'peaje', *passadgez* [pa'sadʒez] 'acerca del paso', *lengoadgiaz* [len'gwadʒias] 'en el lenguaje'. De igual modo, en los siguientes siglos otros emplean <dj>: *adjutatcera* [adʒy'tatsea] 'a ayudar' (tragedia *Edipa*, 105), *endjogui* [en'dʒoyi] 'propenso', *landjer* [lan'dʒeR] 'peligro', *ebandjeliöa* [eβan'dʒelioa], *mandjatera* [mandʒa'tera] 'pesebre' (los cuatro últimos en *MaiMarHil*).<fnref n="5" />

La totalidad de palabras portadoras de sonidos sibilantes sonoros en suletino histórico son préstamos del bearnés (así como más modernamente lo serían también del francés). Las sibilantes sonoras del suletino se documentan de modo seguro al menos desde principios del siglo XVII, lo cual implica que para cuando el suletino escrito emergió ya estaban introducidas en la lengua. Mientras tanto, las fricativas dorsales y apicales<fnref n="6" /> de las voces patrimoniales del euskara siempre son sordas. Dicho de otro modo, los préstamos del gascón y del francés han introducido nuevos sonidos en el vasco suletino: «Dans les mots d'origine romane, à moins que l'emprunt ne soit extrêmement ancien, lorsqu'une s provient d'une s sonore intervocalique romane, elle conserve en souletin la qualité sonore» (Gavel 1960: 294).

Pero lo más interesante es que, posteriormente, la fonotáctica suletina ha incorporado las sibilantes sonoras en determinados contextos ajenos a esos préstamos. Esto ocurre al añadir una vocal a temas en sibilante sorda final, notablemente el artículo definido -a: *handius* [handjúś] 'soberbio' → *handiusa* [han'djúźa] 'el soberbio'; pero también cuando a -s le sigue la partícula *ere*: *deus* [dewś] 'algo' → *deus ere* ['dewźee'] 'nada', *nouiz* ['nuis] → *nouiz* ere ['nuizee] 'cuando'. Es decir, en suletino ocurre algo equivalente a la *liaison*, y esa sonorización con frecuencia es reflejada gráficamente en los textos.

Más allá de su estatus fonológico, las sibilantes sonoras son un rasgo diferenciador del vasco de Zuberoa. Tanto es así que ciertas secuencias que contienen diversos sonidos sibilantes sonoros resultan muy complicadas de pronunciar para un no suletino, y llegan a convertirse en un marcador –tal es el caso del nombre de Jesús: *Jesús* [ze'yźyś]. Dejando a un lado la prosodia y la acentuación (también marcadamente diferentes en suletino), los sonidos sibilantes sonoros quizá sean, junto con la vocal ü, el rasgo fonológico más inmediatamente reconocible de este dialecto.

<footnote n="5">⁵ Los textos citados en este párrafo son: a) Etchart = parte suletina de la correspondencia oficial entre los valles de Zuberoa y Roncal (1616), de la biblioteca privada de J. M. Arriola, cuya edición prepara el grupo de investigación *Monumenta Linguae Vasconum IV* (UPV/EHU); b) tragedia *Edipa* = Bilbao, Gidor, 1996, "Jean Mekol Garindañekoaren *Edipa* pastorala (1793)", *ASJU* 30: 1, 239-332; y c) *MaiMarHil* = *Maiatza edo Mariaren hilabetia* [= Mayo o el mes de María], Lapeyrette, Olorón (1852).</footnote>

<footnote n="6">⁶ En cuanto a la fricativa palatal sonora [ʃ], esta es simplemente la pronunciación suletina de *ʃj*, que en los otros dialectos vasco-franceses resulta en la oclusiva palatal sonora [ʃ]: *jakin* 'saber' se pronuncia [jakin] en Labort y Navarra, pero [ʒakin] en Zuberoa.</footnote>
## 5. Morfología verbal: un nuevo grupo de participios en -i

En vasco existen tres clases de verbos, según la terminación del participio perfectivo: -i, -tu y -Ø. La clase -Ø comprende varias subclases con ciertas peculiaridades, pero no entraremos en detalles. La tabla 3 muestra las formas no finitas con ejemplos de las tres clases verbales. Nótese que tanto la forma de perfectivo como de imperfectivo se derivan a partir del radical.

<table><caption>Tabla 3. Clases verbales en la lengua vasca</caption><thead><tr><th></th><th>-i</th><th>-TU</th><th>-Ø</th></tr></thead><tbody><tr><td>Radical</td><td>ikhus 'ver'</td><td>har 'tomar'</td><td>erre 'quemar'</td></tr><tr><td>Perfectivo</td><td>ikhus-i</td><td>har-tu</td><td>erre-Ø</td></tr><tr><td>Imperfectivo</td><td>ikhus-ten</td><td>har-tzen</td><td>erre-tzen</td></tr><tr><td>Prospectivo</td><td>ikhus-i-ko</td><td>har-tu-ko</td><td>erre-Ø-ko</td></tr></tbody></table>

Las clases en -i y -Ø se nutren muy mayoritariamente de verbos antiguos o patrimoniales de la lengua vasca. En cambio, la clase -tu data de la época de contacto con el latín, y en ella entraron todos los préstamos. En época histórica, solo esta clase en -tu es productiva, con la excepción de un puñado de neologismos deliberadamente creados utilizando el viejo sufijo -i.

En Zuberoa, algunos verbos en -tu (que en suletino cambia a -tü) cuentan con participios en -i: akhabi 'acabar', ezkapi 'escapar', esteki 'unir' frente a akhabatü, ezkapatü, estekatü. A veces ambas formas concurren, y otras veces solo encontramos la forma en -i. Hay que resaltar tres puntos: i) la terminación de estas formas no es el sufijo -i presente en los participios antiguos, ii) estas formas en -i solo aparecen como participios perfectivo y prospectivo, mientras que sus pares en -(a)tü persisten como radical e imperfectivo; y iii) lo más interesante, todos los verbos afectados son préstamos relativamente recientes. Cierto es que no se trata de un grupo muy numeroso de verbos -hemos recopilado una docena larga-, pero sí constituyen una característica exclusiva del dialecto suletino. La tabla 4 ilustra el surgimiento de estos nuevos participios en -i en el corpus del suletino histórico. Para cada nuevo participio en -i se muestra la primera atestiguación, así como la última del correspondiente participio en -tü. Se constata que las nuevas formas en -i han sustituido a las formas en -tü para los mismos verbos.

<table><caption>Tabla 4. Atestiguación de los nuevos participios en -i</caption><tr><td>1706</td><td>akhabi</td><td>akhabatü</td><td>† 1734</td></tr><tr><td>~1750</td><td>esprabi</td><td>esprabatü</td><td>† 1873</td></tr><tr><td>1757</td><td>ezkapi</td><td>ezkapatü</td><td>† 1770</td></tr><tr><td>1770</td><td>ataki</td><td>atakatü</td><td>† 1800</td></tr><tr><td>1770</td><td>konserbi</td><td>konserbatü</td><td>† 1873</td></tr><tr><td>1785</td><td>enplegi</td><td>enplegatü</td><td>† 1812</td></tr><tr><td>1788</td><td>desaloki</td><td>desalokatü</td><td>?</td></tr><tr><td>s. XVIII</td><td>deskanpi</td><td>deskanpatü</td><td>† 1836</td></tr><tr><td>~1800</td><td>esteki</td><td>estekatü</td><td>† 1873</td></tr><tr><td>1807</td><td>arramarki</td><td>arramarkatü</td><td>† 1814</td></tr><tr><td>1848</td><td>arrabaski</td><td>arrabaskatü</td><td>† 1869</td></tr></table>

<figure><img src="image_38.png" /></figure>
<table><tr><td>s. XIX</td><td>phorroki<fnref n="7" /></td><td>phorrokatü</td><td>† 1857</td></tr><tr><td>s. XX</td><td>xeheki</td><td>xehekatü</td><td>† 1879</td></tr></table>

Los textos nos dicen que la primera atestiguación de uno de estos nuevos participios en -i se documenta en la traducción suletina del *Catéchisme à l'usage du Diocèse d'Oloron* (Pau, 1706): *Confiteorra akavi behar da 'El Confitebor tiene que acabar'. ¿Pero cuál es el origen de estas formas verbales? Podríamos buscar una explicación de tipo interno, tal vez por analogía respecto a los verbos de la antigua clase en -i, o tal vez por el influjo de otras formas nominales -i. En efecto, el participio vasco en su origen no era sino un adjetivo, de tal suerte que las actuales perífrasis de perfectivo [PART. + AUX] en una fase anterior no eran sino una forma nominal acompañada de un verbo principal (izan 'ser' o *edun 'haber').*

A nuestro modo de ver, las hipótesis de tipo interno no resultan satisfactorias a la hora de explicar los nuevos participios suletinos en -i. De ser un desarrollo interno del vasco, ¿por qué estas formas solo aparecen en Zuberoa? ¿Y por qué se limitan a un grupo reducido de verbos, todos ellos de origen gascón? Es más, el suletino ha experimentado precisamente la tendencia contraria: el cambio de ciertos verbos antiguos en -i a la clase en -tu. Nuestra hipótesis apunta a la situación de contacto entre lenguas: la terminación en -i de estos nuevos participios sería el resultado de tomar como referencia del préstamo ciertas formas conjugadas barnesas, concretamente la primera persona del presente de indicativo. En la tabla 5 se puede observar la coincidencia total entre tales formas conjugadas barnesas y los nuevos participios suletinos en -i.

<table><caption>Tabla 5. Hipótesis sobre el origen bearnés de los nuevos participios en -i</caption><thead><tr><td>Bearnés</td><td>1sg presente ind.</td><td>Nuevas formas suletinas</td></tr></thead><tbody><tr><td>acabar</td><td>(qu')acabi</td><td>akhabi (akhabatü)</td></tr><tr><td>arremarcar</td><td>arremarqui</td><td>arramarki (arramarkatü)</td></tr><tr><td>atacar</td><td>ataqui</td><td>ataki (atakatü)</td></tr><tr><td>desalogar</td><td>desalògui</td><td>desaloki (desalokatü)</td></tr><tr><td>descampar</td><td>descampi</td><td>deskanpi (deskanpatü)</td></tr><tr><td>emplegar</td><td>emplegui</td><td>enplegi (enplegatü)</td></tr><tr><td>espravar</td><td>espravi</td><td>esprabi (esprabatü)</td></tr><tr><td>estacar</td><td>estaqui</td><td>esteki (estekatü)</td></tr><tr><td>escapar</td><td>escapi</td><td>ezkapi (ezkapatü)</td></tr><tr><td>conservar</td><td>consèrvi</td><td>kunserbi (kunserbatü)</td></tr></tbody></table>

## 6. ¿Adaptación del que enunciativo gascón?

Al analizar las llamadas «partículas enunciativas» del gascón, Rohlfs establece paralelismos con una u otra lengua romance (1977 [1935]: § 524-529). En último término, las partículas *be*, *ja*, *e* o *que* parecen evidenciar la aversión del gascón a usar

<footnote n="7">⁷ Los verbos *phorroki* 'destruir' y *xeheki* 'detallar', que no pueden ser considerados como préstamos, ilustran una reciente extensión analógica del nuevo grupo de participios en -i a verbos de origen vasco, lo cual apunta a la consolidación de esta innovación suletina.</footnote>
el verbo desnudo. Esta aversión es compartida por el vasco cuando el verbo conjugado aparece en posición inicial, donde el uso de la partícula *ba-* es obligatorio: *dut*, *noa*, *dakit* → badut ‘(yo) tengo’, banoa ‘(yo) voy’, badakit ‘(yo) sé’. Este paralelismo ha sido apuntado por el mismo Rohlfs (*ibidem*) o por Allières (1992).

Sin entrar en el origen del que enunciativo gascón, parece que su uso se generalizó en el siglo XVI (Bec *apud* Rohlfs 1977 [1935]). Y es justamente en los últimos siglos que el vasco de Zuberoa testimonia un uso sintáctico que nos recuerda al que enunciativo o expletivo del gascón. Concretamente, los suletinos -y quizá algunos bajo-navarros- emplean con cierta frecuencia el completivo -(a)la en oraciones no subordinadas. Es decir, esta marca pierde su valor sintáctico original para pasar a una función, si se quiere, expletiva. Podríamos incluir aquí los presentativos suletinos con -(a)la, ausentes en otros dialectos, notablemente la fórmula *haur düzüla* ‘he aquí’, documentada con cierta profusión desde el siglo XVIII. Algunos textos muestran un uso extendido del completivo -(a)la con función expletiva, más allá de las fórmulas presentativas. Valga como ejemplo este pasaje de la tragedia Sainte Elisabeth de Portugal (ca. 1810),<fnref n="8" /> a la derecha traducido al castellano:

Haren spiritia bataillaren
erdiala ceiela aguertu,
eta baketuric morouen
combatitcera manhatu.

[Que] su espíritu apareció
en medio del campo de batalla,
y una vez pacificado
ordenó combatir al moro.

Jouan ciradiala
moro haien contre,
eta Rodrigasec ciala
nahi ukhen eguin tradicione.

[Que] fueron
contra aquellos moros,
y [que] Rodríguez quiso
cometer traición.

Juntaturic Pascalina
deitcen cen princessa bateki,
Rodrigas erreraci ciela
morouac combati ondouan ederki.

En compañía de una princesa
llamada Pascalina,
[que] quemaron a Rodríguez
después de combatir bien al moro.

Pascalina aldiz ihessi
phartitu eta mementian
eta durundac ciala erho
çuhain baten pian.

Pascalina, en cambio,
se fugó y [que] un rayo
al poco la mató
debajo de un árbol.

(Sainte Elisabeth de Portugal 56-59)

No obstante, también podría interpretarse que el personaje de esta obra dramática está realizando una suerte de narración en la que una oración principal elidida pide el uso del completivo -(a)la; por nuestra parte no creemos que sea así. Para un vasco no suletino, estas proposiciones -en caso de entenderlas- no parecen oraciones principales o independientes: el uso de -(a)la indica subordinación. A oídos del no suletino tales proposiciones resultan, pues, directamente agramaticales. Nos inclinamos a pensar que este uso del completivo -(a)la en proposiciones principales es un calco del que enunciativo gascón, aunque tal vez no habría que excluir la posibilidad de un desarrollo paralelo.

<footnote n="8">⁸ Manuscrito de la Biblioteca del Museo Vasco de Bayona (ms. 14).</footnote>
## Coda

La influencia gascona sobre la lengua vasca se ha revelado especialmente profunda y duradera en la provincia de Zuberoa. El influjo bearnés, patente como hemos visto en todos los niveles de la lengua, es uno de los factores que más decisivamente han contribuido a moldear el vasco de Zuberoa. Lo cual equivale a considerar el influjo bearnés como una de las fuerzas que durante los últimos siglos han ido alejando cada vez más al suletino del resto de variedades vascas.

La configuración del dialecto suletino como lengua escrita entre los siglos XVII y XIX (Padilla-Moyano 2015) es paralela al periodo en el que el influjo bearnés se hace más evidente en Zuberoa, dando lugar a la aparición de ciertos rasgos exclusivos de esta variedad. Al final, la relación entre euskara y gascón -y de manera especial entre suletino y bearnés- no es sino la consecuencia de una relación de vecindad intensa entre dos pueblos que en otros tiempos fueron uno solo. Permítaseme finalizar esta intervención citando a Jean Milhères (1983: 16):

> L'exceptionnelle rareté des affrontements politiques ou sociaux depuis deux siècles et plus, la rareté des incidents [...], et ceci même et surtout aux régions étroitement limitrophes ou dans les communes « mixtes », constitue, pour une zone frontière, un fait sans doute sans équivalent. Ces remarques nous conduisent à penser que jamais la frontière linguistique n'a vraiment constitué un obstacle sérieux, une gêne pour l'entente ou la vie commune, la compréhension mutuelle, le respect des personnes et de l'identité des cultures.

## Referencias

* ALLIÈRES, Jacques (1992): «Gascón y Euskera: afinidades e interrelaciones lingüísticas». *Anuario del Seminario de Filología Vasca* «Julio de Urquijo», XXVI-3, p. 801-812.

* ALLIÈRES, Jacques (1993): «Graphie et langue en Béarn et au Pays basque aux XVIe et XVIIe siècles». In: GUILLOREL, Hervé; SIBILLE, Jean (ed.): *Langues, dialectes et écriture: les langues romanes de France. Actes du colloque de Nanterre des 16, 17 et 18 avril 1992*. París: IEO, p. 231-239.

* ASJU = *Anuario del Seminario de Filología Vasca* «Julio de Urquijo»

* BONAPARTE, Louis Lucien (1869): *Le Verbe basque en tableaux, accompagné de notes grammaticales, selon les huit dialectes de l'euskara* [...]. Londres: Strangeways & Walden. Reedición *Opera Omnia Vasconica*, I, p. 175-442.

* BUROV, Ivaylo (2014): «Sur les probables interférences phonologiques entre basque et gascon». Sofía: Universidad St. Kliment Ohridski. Manuscrito.

* CAMINO, Iñaki (2012): «Ekialdeko euskararen iraganaz» [= Sobre el pasado del vasco oriental]. In: EPELDE, Irantzu (ed.): *Euskal dialektologia: lehena eta oraina [= Dialectología vasca: pasado y presente]*. Bilbao: Universidad del País Vasco, p. 87-153.
CIERBIDE, Ricardo (ed.) (1987): *Pirineo navarro-aragonés, gascón y euskera*. Bilbao: Universidad del País Vasco.

COYOS, Jean-Baptiste (2001): «À propos de *Les emprunts de la langue basque à l'occitan de Gascogne* de Txomin Peillen». *Lapurdum*, 6, p. 391-419.

COYOS, Jean-Baptiste (2006): «L'apport lexical de l'occitan gascon béarnais au basque souletin». *Bulletin du Musée basque*, hors série, p. 201-223.

COYOS, Jean-Baptiste (2008): «Zubereraren eta biarneraren arteko harremanez: lexiko mailegatua eta ahoskatzea – Lehen balantzea» [= Sobre las relaciones entre el suletino y el bearnés: léxico prestado y pronunciación – Primer balance]. In: SAGARNA, Antonio; LAKARRA, Joseba; SALABERRI ZARATIEGI, Patxi (ed.): *Pirinioetako hizkuntzak: oraina eta lehena* [= Las lenguas del Pirineo: presente y pasado]. Bilbao: Euskaltzaindia, p. 919-949.

COYOS, Jean-Baptiste (2010): «De l'apport lexical du basque souletin». In: *L'Apport de Gerhard Rohlfs (1892-1986) à la connaissance des langues pyrénéennes: parentés, disparités*. Actes du colloque [Santa María de Olorón, 2 de febrero de 2007]. Santa María de Olorón: Mairie d'Oloron-Sainte-Marie, 20 p. [volumen sin números de página].

GAVEL, Henri (1960): «Réponses souletines à un questionnaire linguistique». *Euskera*, 5, p. 293-316.

HAASE, Martin (1992): *Sprachkontakt und Sprachwandel im Baskenland: die Einflüsse des Gaskognischen und Französischen auf das Baskische*. Hamburgo: Helmut Buske.

LAFON, René (1958): «Contribution à l'étude phonologique du parler basque de Larrau (Haute-Soule)». In: CATALÁN, Diego (ed.): *Estructuralismo e historia. Miscelánea Homenaje a Andre Martinet*. Vol. 2. La Laguna: Universidad de La Laguna, p. 77-106.

LAFON, René (1965): «Contact de langues et apparition d'une nouvelle voyelle: *u* et *ü* en basque». In: STRAKA, Georges (ed.): *Actes du Xᵉ Congrès International de Linguistique et Philologie Romanes (Strasbourg, 1962)*. París: Klincksieck, p. 901-909.

LARRASQUET, Jean (1939): *Le Basque de la Basse Soule Orientale*. París: Klincksieck.

LUCHAIRE, Achille (1877): *Les Origines linguistiques de l'Aquitaine*. Pau: Imprimerie Veronese.

MICHELENA, Luis (1964): *Fonética Histórica Vasca*. San Sebastián: Diputación Foral de Guipúzcoa; Universidad del País Vasco. Segunda edición en 1977: Anejos de ASJU.

MILHÈRES, Jean (1983): «La frontière linguistique du basque et du gascon». In: *FÉDÉRATION historique du Sud-Ouest: Bayonne et sa région*. Actes du XXXIIIᵉ Congrès d'Études Régionales tenu à Bayonne les 4 et 5 avril 1981. Bayona: Société des Sciences, Lettres et Arts, p. 1-18.

PADILLA-MOYANO, Manuel (2015): «Oloroeko diozesako euskal liburuak eta zuberera idatzia» [= Los libros vascos de la diócesis de Olorón y el suletino escrito]. In: GÓMEZ, Ricardo; EZEIZABARRENA, Maria-José (ed.): *Eridenen du zerzaz kontenta*.
*Sailkideen omenaldia Henrike Knörr irakasleari (1947-2008) [= Encontrará de qué alegrarse. Homenaje de los colegas de departamento al profesor Henrike Knörr (1947-2008)]. Bilbao: Universidad del País Vasco, p. 519-536.*

PALAY, Simin (1998 [1932]): *Dictionnaire du béarnais et du gascon modernes (Bassin aquitain)*, embrassant les dialectes du Béarn, de la Bigorre, du Gers, des Landes et de la Gascogne maritime et garonnaise. París: CNRS.

PEILLEN, Txomin (1993): «Euskara eta gaskoinaren arteko harreman eta loturak» [= Las relaciones y conexiones entre el vasco y el gascón]. *Euskera*, 38, p. 281-295.

PEILLEN, Txomin (1998): *Les emprunts de la langue basque à l'occitan de Gascogne*. Madrid: Estudios de la UNED.

ROHLFS, Gerhard (1977 [1935]): *Le Gascon: études de philologie pyrénéenne*. Tübingen; Pau: Niemeyer; Marrimpouey Jeune.

THOMASON, Sarah Grey; KAUFMAN, Terrence (1988): *Language Contact, Creolization, and Genetic Linguistics*. Berkeley: University of California Press.

ZUAZO, Koldo (1989): «Zubereraren sailkapenerako» [= Para la clasificación del suletino]. *Anuario de Filología Vasca del Seminario «Julio de Urquijo»*, XXIII-2, p. 609-650.
# Les petjades occitanes dels valdesos a Alemanya

Laura SCHRÖDER
Universitat de Barcelona

## 1. Presentació

Dins del marc del meu treball de grau em vaig ocupar de l'occità de les comunitats valdeses del sud d'Alemanya. Encara que la llengua hi va morir fa més de seixanta anys, avui en dia se'n conserven petjades com topònims i cognoms que fan recordar la presència de més de dos cents cinquanta anys d'occità a Alemanya. Aquest treball explica, a més a més d'això, la situació lingüística dels valdesos i els trets característics de la seva variant nord-occitana, influenciada per l'alemany.

## 2. Orientació històrica

Els valdesos, una comunitat religiosa fundada al segle XII a Lió -també anomenats pobres de Lió-, van ser perseguits durant segles. Els que van arribar a Alemanya tenen els seus orígens a la vall de Cluson. D'allà en van ser expulsats el 1699 i un grup d'unes 4.000 persones va passar la Suïssa reformada per arribar a Alemanya, on els comtes de Württemberg i el de Hessen els van oferir terres que van quedar despoblades després de la guerra dels Trenta Anys.

**Material 1.** Mapa de les colònies a Alemanya (elaboració pròpia)

<figure><img src="image_39.png" /></figure>
## 2. Plurilingüisme

Mirant la situació lingüística de les colònies es pot observar la situació de plurilingüisme següent:

- el francès: la llengua oficial i de l'Església des del segle XVI. Això significa que tots els documents oficials, administratius, els llibres de baptisme o de casaments, entre altres documents, són escrits en francès (una llengua que s'impartia a les escoles per poder seguir els sermons).

- el *patouà/Welsch*: la llengua quotidiana que van portar de les valls piemonteses.<fnref n="1" />

- l'alemany: ja abans, però no oficialment fins a 1823, l'alemany va substituir el francès amb la integració de les comunitats valdeses en l'Església protestant de Württemberg. El francès, a partir d'aquell moment, es va perdre molt ràpid per haver estat una llengua mantinguda artificialment.

El gran desavantatge de tenir llengües oficials com el francès o l'alemany va ser que la llengua quotidiana, el *patouà*, no va poder desenvolupar una escriptura pròpia; i això es reflecteix en els textos que s'han conservat.

## 3. El *patouà* Welsch

Els textos es limiten a Neuhengstett i a Serres, les dues colònies on el *patouà* es va parlar durant més temps. A les altres colònies la llengua quotidiana *Welsch* es va perdre més ràpid i quan s'hi va descobrir l'existència de l'occità (1881) la majoria ja l'havia perdut.

Els primers textos (1853) són del mestre Jean-Henry Perrot de Neuhengstett. Estan influenciats pel francès, especialment en l'escriptura i l'ortografia. Els textos dels valdesos que serveixen com a testimonis autèntics, són tots escrits a partir del *descobriment* (1881). La gent s'adonava de l'important fet lingüístic que estaven perdent. Per tant, es tracta de textos escrits per conservar la llengua (deliberadament), no pas per escriure composicions amb valor literari.

Com a primer text, es mostra un fragment d'una audiència davant del rei de Württemberg en la qual Daniel Gille presenta el poble de Serres. Daniel Gille és considerat el *millor* parlant de *patouà* dels segles XIX i XX. Es podia comunicar amb la gent de les valls i va traduir aquest text (compost en alemany pel pastor Adolf Märkt) al *patouà*.

<footnote n="1">¹ En aquest treball utilitzem el terme *patouà* seguint l'argumentació de Rivoira (2004: 37): «abbiamo preferito *patouà*, a sottolineare l'importanza della varietà locale, ma oltretutto lo abbiamo scritto senza utilizzare la più diffusa grafia francese *patois* né una soluzione italianizzante come per esempio *patuà*, ma utilizzando la grafia detta concordata o dell'Escolo dóu Po, che a nostro parere è il sistema migliore per rendere conto della ricchezza di varietà che caratterizzano le parlate delle nostre montagne, garantendo la possibilità a tutti gli occitanofoni di scrivere e leggere testi nella loro lingua». El terme es pot trobar també en altres estudis publicats recentment, com Baret (2005).</footnote>
<table><caption>**Material 2.** Fragment del manuscript d'Adolf Märkt amb transcripció fonètica de Hirsch (1933) (adaptat a l'AFI per L. Schröder)</caption><thead><tr><td></td><td>Text original</td><td>Transcripció fonètica</td></tr></thead><tbody><tr><td>1</td><td>Notre virádsche a lu nom Serres. Nous an ür egleisa; ma la maisún da mristre è a Piradscha. Nous ang un magistre et üra eigóra. Pas maigaire gent san parlá la velya lángä, lu</td><td>[nɔːtre vi'ratʃe a lu nom 'sɛːre. nuz_ɑŋ yre 'gləiẓə; ma la mɛi'zuŋ dy mristre e a pi'radzɔ. nuz_ɑŋ un ma'dʒistre e yre əigoːrə. pa ma 'gaire dʒant san parla: la 'vɛljə 'lɑŋgə, lu]</td></tr><tr><td>5</td><td>patois. Li bourgeois sun tutti paysans; ils travàillent aud cavàl aud bíu e aud vátscha. Pāuri n'y a pas gaire, mapas d'ko gaire ritschi. Nous bâtissons d'blá, d'trefêl, di batakka et bieng d'fruit. Nous büven d'lait et most, pas gaire</td><td>patu'a. li burʒu'a suŋ tuti pæi'zan; il trava:j aut ka'val, aut bju: e aut 'vatʃə. 'pauri n i a pa 'gaire, ma pa tko 'gaire 'ritʃi. nu bati'zoŋ t pla, t tre'fel, di ba'takə e bjɛŋ t fru:it. nu bœvən t 'lait et most, pa 'gaire</td></tr><tr><td>10</td><td>d'vin. N'y a mo qu'ün cabaret ding lu virádsche; li gent ván pas gaire a cabaret. La maisún sun gro? No, la sun dschitt ma nétya. Derreira la maisún y a d'belli hort. Là nous plai beng di lu pays; nous sun content, nous</td><td>t vin. n i a mog_yn kaba're. diŋ lu vi'ratʃe; li dʒant van pa 'gaire a kaba're. la mæi'zuŋ suŋ gro:? no, la suŋ tʃit, ma ne:tjə. da'reire la mæi'zuŋ i a d bel ɔrt. la nu 'plai bɛn diŋ lu pe'i. nu_zuŋ kun'tan, nu</td></tr><tr><td>15</td><td>créan lu bon Díu et econten lu rei.<fnref n="2" /></td><td>'krean n lu buŋ 'diu e e'kutn lu 'rei.]</td></tr></tbody></table>

Com a element característic del nord-occità è troba, com en tots els textos dels valdesos alemanys, la palatalització de CA- i GA- llatins en [tʃa]- i [dʒa]-: per exemple en vátscha (l. 6). Un cas d'evolució interessant d'aquest fragment és, d'altra banda, el mot escòla (l. 3). A les valls degué alterar-se per l'evolució de s davant de k i el rotacisme l > r fins a [ej'kɔːrə], que a les colònies de Württemberg es convertia en [əi'gorɔ] i, en aquesta versió, eigóra [əi'gɔːrə]. A més a més, remarquem la presència en aquest text de convencions gràfiques alemanyes com sch per [ʃ] i [ʒ]. També es troben elements propis del patouà de Serres (segons el romanista Alban Rösiger) com els rotacismes -[l]- > -[r]- o -[n]- > -[r]-, per exemple en VILLATICUM > virádsche (l. 1); MINISTRUM > mristre (l. 2). Per acabar, en aquest fragment també hi ha lèxic piemontès com deco 'també' > deco, d'ko (l. 7); ma 'però' > ma (l. 7). Del francès potser s'han adoptat les paraules ministre amb el significat de 'pastor', que ha produït mristre (l. 2), i cabaret, per fer referència a un restaurant o bar (l. 10, 11).

El segon text, de Jeanne Gille de Serres, va ser escrit el 1902. El seu nivell d'educació era mínim, amb la qual cosa el text deu ser un mostra realista molt pròxima a la llengua parlada.

<footnote n="2">² 'El nostre poble duu per nom Serres. Tenim una església, però la casa parroquial és a Pinache. Tenim un mestre i una escola. No hi ha gaire gent que sàpiga parlar la vella llengua, el patouà. Els habitants són tots camperols; treballen amb cavalls, bous i vaques. De pobres no n'hi ha gaires, però tampoc hi ha gaires rics. Conreem blat, trèvol, patates i moltes fruites. Bevem llet i most, i no gaire vi. Al poble només hi ha una taverna; la gent no hi va gaire. Són grans, les cases? No, són petites però netes. Darrere de les cases hi ha horts bonics. Ens agrada el país; estem contents, creiem en el bon Déu i honorem el rei' (traducció de L. Schröder).</footnote>
<table><caption>**Material 3.** Text original de Gille (1902) amb transcripció fonètica de Boger i Vogt (1930) (adaptada a l'AFI per L. Schröder).</caption><thead><tr><th></th><th>Text original</th><th>Transcripció fonètica</th></tr></thead><tbody><tr><td></td><td>Lie dü Vasing.</td><td>[li dy: veziŋ]</td></tr><tr><td>1</td><td>Jean e Jagues, d'Ome gung d'Herkules, eren tamp d'lur Vitto d'buri Vasing. i eren dü bengi Beisang a lur dzuvant i an travalia bieng a lur garaid. Ma eigeng i s'leisaven pa</td><td>dʒen e 'dʒake, d'ome kun i 'hɛrkhules, 'e:ren temp d lu: r vit° d bu:ri va'ziŋ. i 'e:ren dy: 'benj pai'zeŋ a lu: r dʒu'vent i 'en trava'ka bjeŋ a lu: r ga'raet. ma æi'keŋ i s læi'sa:ven pa</td></tr><tr><td>5</td><td>dore la basuro se asta ensem drant la Mai-sungd'Jagues, au la Bibo ala guro, fumaven e sguintaven d'lur dzoi e lur dzagring glur a düt lu Dzun passa, arisi le ana bien d an sanso gi avien ansem ürove dzirot,</td><td>'i:ore, la basu: r° se as'ta: en'se:m drent la mæi 'zuŋd 'dʒake 'au la pi:p° a la gu:r°, fy'ma:ven e gvin'ta:ven d lu: r 'dʒoe e lu: r tʃegriŋ s k lu: r a dyt lu dʒu:°rn pa'sa. a'ri:zi le e'na bjen d 'en 'senso k i a'vien en'se:m y:r° ve: dʒi'rot.</td></tr><tr><td>10</td><td>s'Jean disio vi Jagues disio go vi, s'Jean disio no Jagues disio go no, gant i eren dzo bieng din li cetanto e beiyen pamai travalia a garaid e böy i sastaven a dzag bel Dzuan drant la Maisung de Jagues au la pibo</td><td>s dʒen di'si:o vi, 'dʒake di'si:o ko vi; s dʒen di'si:o no:,'dʒake di'si:o ko no:.. kent i 'e:ren dʒo bjeŋ din li 'stento, e 'paigen pa 'mae trava'ka a ga'raet, e pø i sas'taven a tʃak bel dʒu:°rn drent la mæi'zuŋ de 'dʒake 'au la pi:p</td></tr><tr><td>15</td><td>a la guro ürove pre d'la Meissung, gargüri Dzunt anaven dzo meire, li dü Vassing eren mai as'ta ensem, oiro lu mund sviro, di Jean a Jagues, d'autrave üng meissuravo la sear drant lu Bla, oiro i meissuren lu Bla drant</td><td>a la gu:r°. y:r° ve: prɛ d la mæi'zuŋ, ker'ky:ri dʒent e'na:ven dʒo 'mæire, li dy: va'ziŋ 'e:ren 'mae as'ta en'se:m. 'oer° lu munt s vi:r°, di dʒen a 'dʒake; d'lautra ve: y mæisy're:v° la se:ar drent lu bla 'oer° i mæi'su:ren lu bla drent</td></tr><tr><td>20</td><td>la sear. o Jean ge dü dia, üng mei anga angöi la sear drant lu Bla, a reipundü Jagues, Jean e vengü neg, e a dit dzo pre dsingant an dü ma dutzun dura dreit, e sürve dü vore ave dreit, se leva e ana</td><td>la se:ər; o dʒen, ke ty di:°, y 'mae en'ka: en'kø:i la se:ar drent lu bla, a reipun'dy 'dʒake. dʒen e vəŋ'gy nek e a di:t: dʒo prɛ t singent e:n ty m a tu'dzu:rn du'ra 'dræit, e syr've: ty 'vøre a've: dræit; se le'va e e'na</td></tr><tr><td>25</td><td>snen, dau a luro pamai nüng li a vit as'ta ensem. pa luntamp a pre Jagues e vengü maravi e mort. Jean a pamai dzi gamarado d'sa velio, a martzo suret par lu vieratze, gel gvo esre bung au bel vando g li dure dreit.<fnref n="3" /></td><td>sne:n. d e:na l u: r ° pa 'mae n yŋ li a vi:t as'ta en'se:m. pa lun'temp e'prɛ: 'dʒake e vəŋ'gy mara:vi e mo:ert. dʒen a pa mae d kemera:do t sa 've:t°, a 'martʃo su'ret per lu vi:s'radʒe. kɛ:l k vo: esre buŋ au be:l, 'vent° k li 'du:re dræit.]</td></tr></tbody></table>

Aquest text mostra una de les característiques lingüístiques relatives a les realitzacions palatals pròpia del *patouà* dels valdesos d'Alemanya: la presència de [tʃ] per [ʃ] i de [dʒ] per [ʒ] (o [s]). Això es pot observar en els noms dels protagonistes, *Jean* [dʒɛn] i *Jagues* ['dʒæge],⁴ i fins i tot en altres formes com SUBINDE > *dzuvant*

<footnote n="3">³ 'Els dos veïns. En Jean i en Jagues, dos homes com Hèrcules, eren de tota la vida bons veïns. Eren dos bons camperols en la seva joventut i van treballar bé al seu camp. I en una cosa insistien: a la tarda s'asseien junts davant de la casa de Jagues amb la pipa a la boca, fumaven i s'explicaven les alegries i les penes que els havia donat el dia anterior, i això els va anar bé durant anys sense que tinguessin cap discussió. Si en Jean deia que sí, en Jagues deia que sí; si en Jean deia que no, en Jagues deia que no. Quan ja eren ben bé als setanta anys i ja no podien treballar al camp, s'asseien ben bé cada dia davant de la casa d'en Jagues amb la pipa a la boca. Una vegada, a prop de la casa, la gent anava a fer la collita i els dos veïns estaven asseguts, junts. 'Avui en dia el món és ben estrany', va dir en Jean a en Jagues. 'Normalment tallaven el sègol abans que el blat; ara tallen el blat abans que el sègol'. 'Jean, què dius? Avui encara es talla el sègol abans que el blat', va respondre en Jagues. En Jean es va enfadar i va dir: 'durant cinquanta anys m'has donat la raó gairebé sempre, i ara la vols tenir tu'. Es va aixecar i se'n va anar a casa. A partir d'aquest moment ningú no els va veure mai més junts. Poc després, en Jagues es va posar malalt i va morir. En Jean ja no tenia amics de la seva edat, anava sol pel poble. Qui vol estar bé amb el vell, ha de donar-li la raó' (traducció de L. Schröder).</footnote>
[dʒuˈvɛnt] (l. 3) 'sovint' o *dzagrin* (< fr. *chagrin*) [tʃɛgrɪŋ] (l. 7) 'pena'.<fnref n="5" />

Igual que el lingüista Rösiger en el seu text de vint anys abans (in Hirsch 1959: 93-94), J. Gille fa referència les evolucions especials de VERVACTUM > *garaid* [gaˈraet] (l. 4, 13) per a 'camp' (a diferència de [tʃaɪmp], que es refereix a una part treballada del camp) i MANSIONEM > *maisung* (l. 6, 14, 15). A més, hi ha exemples de caigudes de finals típicament nord-occitanes com BLADUM > *bla*, 'blat' (l. 19, 21). La forma QUOMODO, que va esdevenir [kʊm], apareix en el text de Jeanne Gille com a *gung*, que Boger i Vogt transcriuen [kʊn],<fnref n="6" /> tot i que sembla que [k]– va sonoritzar-se en –[g]– (un fet típic del suabi) i que a més va haver-hi una velarització de –[m] en – [ŋ] que podria interpretar-se com una influència de l'alemany.

Com que els orígens de Serres es troben a la baixa vall de Cluson, en el text de Jeanne Gille també s'hi pot observar lèxic que es retroba en l'occità piemontès. Hi apareixen paraules registrades a la vall Germanasca per Pons (1973: 179) com *néc* 'contristat, disgustat', *neg* [nek] (l. 22), i *malavi*,–o 'malalt' > *maravi* [mara:vi] (l. 27), que conté també el fenomen de rotacisme –[l]– > –[r]– que es produeix en *gulo* > *guro* [gu:rə] (l. 6). Altres formes es repeteixen o tenen formes similars en piemontès però també en altres dialectes occitans, com *ensem/ansem* [en¹se:m]/[ɛn¹se:m] < IN SIMUL (l. 5, 9, 17, 26), o bé *angöi* [en̩'kə:i], 'avui' (l. 21), en piemontès *ancheuj* (Gribaudo, Seglie i Seglie 1972-1975, I: 25), paral·lel a la forma *encuei* de l'occità oriental (Mistral, I: 899; Martin i Moulin 1998: 126). La realització ['ma] (l. 4), 'però', és idèntica a la que se sent a les valls occitanes del Piemont (Comission 2008: 174) o a Niça (Castellana 1952: 240; Toscano 1998: 75).

Un altre text més breu, enregistrat l'any 2005 gràcies a la memòria de Helma Gille de Serres, és el següent:<fnref n="7" />

*Mo meiere bo beiere / bewirr en de sing / bewirr en de gritsche / bardurle wareng.*

A Serres la forma *wareng* o *beireng* significa 'oncle (germà de la mare)'.<fnref n="8" /> Karl Gille († 2012) va ser l'últim cas conegut que va ser anomenat *beireng*. Probablement es tracta d'una evolució de l'occità *paire* 'pare' amb un sufix alemany *-eng* per a substantius: *paire* > *beire* > *beireng* 'oncle'. En les formes *meiere* i *beiere* s'hi observa una influència del suabi: MATER > *maire* > *máere* (Serres; Boger i Vogt 1930: 466) > *meiere* ['maiərə]; PATER > *paire* > *páere* (Serres; Boger i Vogt 1930: 469) > *beiere* ['baiərə]. La *-e-* [ə] davant de la seqüència *-re* [rə] es troba en nombroses paraules d'aquell dialecte alemany: alemany *Bäuerin* 'agricultora, pagesa' és en suabi ['baiərə],

<footnote n="4">⁴ La forma *Jagues*, escrita amb *g* i no amb *c o qu*, pot ser una mostra de la influència del dialecte suabi, que tendeix a sonoritzar les oclusives entre vocals. Per exemple, alemany *Jacke* > *suabi* ['jagə'] 'jaqueta'. Tanmateix, també existeix la variant amb –[k]–.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Les incoherències de la transcripció fonètica amb l'ortografia de J. Gille quant a la confusió entre *z i [ʃ]* es deuen a Boger i Vogt (1930).</footnote>

<footnote n="6">⁶ La versió de Boger i Vogt consisteix, segons els mateixos autors, en una transcripció fonètica feta a partir d'una lectura. La seva transcripció, no obstant això, contradiu en diversos casos el glossari establert en l'article publicat per la *ZrP*. Jo optaria per *gung* [gun] en la transcripció fonètica. D'altra banda, si Jeanne Gille hagués volgut dir [kʊn], hauria escrit *kun*.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Obtingut al Waldenserstüble Pinache, mitjançant entrevista personal a Cornelia Schuler.</footnote>

<footnote n="8">⁸ La font d'aquesta informació és Cornelia Schuler, que va conèixer Karl Gille personalment i que ens va confirmar l'ús d'aquesta forma.</footnote>
Scheuer ['ʃɔiɛ] ('graner') és ['ʃɔɪrə]. A més a més, es pot observar una assimilació de consonants en els pronoms possessius: m-m en mo meiere però b-b en bo beiere. La paraula bewirr té a la base BIBERE i suposa un pas de -B- a [v] (o [w]).

## 4. Les petjades del patouà Welsch al segle XXI

Més de seixanta anys després de la desaparició del Welsch, els cognoms i els topònims de partides de terra recorden l'existència de la parla dels valdesos.

A Großvillars només s'ha salvat el topònim Im Klott 'elevació, altiplà', també com a nom de carrer. Passejant pel poble es troben cognoms com Armingeon, Baral, Blanc, Bonnet, Bouc, Combe [gombə], Gilly ['ʃialə], Jourdan [ʃɔrdan], Roll, Rostan [roʃdan], Servay [serwai], Talmon i Vinçon [we:so]. En els últims anys van desaparèixer Chardous-sin, Clapier ['glabiɔ], Goutier ['gudiɔ] i Mondon, per trasllat o per la mort dels ancians.

A Nordhausen encara es troben cognoms com Conte, Perrot, Clapier i Gay. A més a més, existeixen tres noms de família -Bonnet, Piston i Baral- que no són originalment de Nordhausen, sinó que van arribar per trasllats familiars. Els topònims són tots francesos amb influència suabi: Aux Allemands > Aselmas; Au Claudie > Klaute; Aux défriches > Im Fritze; À l'envers > Alewers; À la fontaine > Alevontane; À four > Afus; À pont de Hausen > Abundhausen; À la redoute > Aletuten; À la serve > Serben; Au souches > Suze, etc. (Schaal 1999: 467-474).

Els topònims registrats per Pinache (en el treball de Rösiger) no s'han conservat: [la ri'vara], [a la 'porto], [la més], [la primi'ero], [la pari'sado]... A Serres la gent recorda encara els topònims de partides de terra com Bäwer, Mulawia, Bararenja, Garanda, Gleisiera, Tscherberea, Sarett, Baisa, Gomadlabeira, Grandberrea, Barakatlebju (al començament, els valdesos no es podien construir cases per falta de diners i material, i per tant vivien en barraques), etc. De les dinou famílies que van arribar al principi avui només en queden vuit, uns 700 habitants. És curiós que, l'any del meu estudi, el 2014, només es confirmessin adolescents amb cognoms valdesos a les esglésies de Pinache i Serres.<fnref n="9" />

Neuhengstett va créixer molt, de manera que els topònims de partides de terra només es poden recordar gràcies a petites indicacions a sota de rètols de carrers. Alguns exemples:<fnref n="10" /> a) Mühlweg: topònim cruziere 'creu de carrer'; b) Silcherstrasse: topònim mulefon 'font dolenta'; c) Hölderlinstrasse: topònim simendere 'cementiri'; d) Mòrikes-strasse: topònim simendere 'cementiri'; e) Uhlandstrasse: topònim tschunk 'jonc'.

El cas de Perouse l'analitzaré més detalladament. La placa commemorativa de 2001, situada al costat de l'església, dóna testimoni del les petjades occitanes conservades fins al segle XXI. Han passat més de 300 anys des que el 1699 setanta-una famílies (242 persones) van arribar al lloc al qual van donar nom: Perouse. A més d'anomenar la seva comunitat, van produir topònims de partides de terra dins del seu territori i van començar a construir-hi cases. Gràcies a una bona documentació es pot resseguir l'origen de les famílies i la seva evolució a Perouse.

<footnote n="9">⁹ Pinache i Serres formen una parròquia.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Exemples recollits durant una visita a Neuhengstett.</footnote>
<figure><img src="image_40.png" /><figcaption>**Material 4.** Placa commemorativa (foto de L. Schröder)</figcaption></figure>

En la placa apareixen els cognoms següents: Baral, Baret, Charrier, Gayde, Mouris, Servay, Simondet i Vinçon. Segons l'oficina d'empadronament de Rutesheim (ciutat a la qual pertany Perouse com a districte d'ençà de 1972) el 2014 encara hi vivien trenta-una famílies de cognoms occitans i només hi havia desaparegut el cognom Gayde, per trasllat a altres ciutats: Baral en cinc famílies, Baret en cinc més, Charrier en quatre, Mouris en tres, Servay en cinc, Simondet en una família, Vinçon en vuit famílies. Amb els anys es van perdre la majoria dels cognoms per diferents raons: matrimonis, trasllats, epidèmies (per exemple, el 1871, la febre), la Primera i la Segona Guerra Mundials, les morts naturals, etc. El cognom Jaimet, per exemple, va desaparèixer el 1991 amb la mort de Frida Jaimet. El cementiri dóna testimoni de molts cognoms que, a Perouse, avui ja no existeixen.

Del període entre 1699-1744 es conserven documents que enumeren els cognoms que van arribar (i que ho van fer per trasllat) a Perouse:<fnref n="11" />

a) 1699. Llista de donatius d'Holanda per ajudar a les comunitats valdeses: Artier, Barrot, Bernard, Bertallot, Bertulin, Bone, Bonnet, Bouc, Bous, Collet, Gonetas, Heritier, Jaymet, Jenron, Lagard, Lageard, Long, Mouris, Mucet, Ollier, Pellissier, Pouet, Raynaud, Ribet, Richardon, Rivoir, Simondet i Vinçon.

b) 8 de maig de 1702. Llista del veguer de Leonberg: Baret, Barrot, Barrac, Bartoulin, Bertalot, Bertoulin, Besson, Bonnet, Bonnoux, Bouc, Charrier, Ferrier, Grand, Guigou, Heritier, Jaymet, Job, Lageard, Maurice, Mouris, Parses, Pouet, Richardon, Rivoir, Senoron, Simondet i Vinçon.

c) 1699-1725. Llibre de baptismes de Perouse. Nens: d'Arlac, Ayasse, Baral, Bertalote, Brunet, Brunez, Charpentier, Charrier, Collet, Galet, Genron, Heritier, Jaimet, Javel, Job, Lejard, Maurice, Olivier, Parcel, Passet, Rivoir, Roux, Salem, Simondet, Talmon, Vinçon, Vole. Pares i vídues: Blanchon, Borel, Bourin, Columbat, Costabel, Forneron, Gayde, Giles, Granget, Jouvenal, Mariaud, Moudon, Parandier, Perot, Tron i Vinay.

d) Gent arribada per trasllat: entre altres, Bounin, Brun, Servay, Carrier, Jourdan, Talmon i Gros.

e) 1708-1744. Llista de l'inventari de Perouse: Baral, Baret, Bertalot, Bertoulin, Burelli, Gaydeau, Grand, Heritier, Jaymet, Maurice, Mouris, Parcel, Pouet, Rivoir, Vinçon. Registre de casaments: Ajasse, Baral, Baret, Bertet, Beri, Bertalot, Bertolin, Bouc, Burelli, Burgois, Carrier, Clot, Combe, Gaideau, Gallet, Heritier, Imbert, Jaimet, Mouris, Pouet, Parcellen, Peyrot, Rivoir, Vole.

És curiós que, entre les famílies que van arribar-hi, la majoria van ser dones sense marit i vídues. Hi havia pocs homes: de les setanta-una famílies, trenta-dues van ser dones sense marit; en un total de 242 persones, hi havia disset vídues. A més

<footnote n="11">¹¹ (a), (b), (d): informació de Vinçon (1998: 36); (c): inspecció pròpia durant el mes de gener de 2014; (e): Kiefner (2007).</footnote>
a més, es pot observar una gran xifra de cognoms que van passar per la comunitat de Perouse fins al segle XXI, però que es van perdre amb el temps. Lamentablement, si bé es pot saber d'on vènen els cognoms (la vall de Cluson, i concretament Prajalats i Peirosa), ens falta informació per saber amb precisió quantes persones inclou cada cognom. La xifra exacta de persones per cada cognom és un secret.

Amb tants cognoms, la llista de derivacions és extensa. Em limitaré a donar les etimologies dels cognoms que encara existeixen actualment:

- **Baral**: cognom molt difós en el territori occità, ja sigui amb la forma *Barral* o bé *Barrau* (Mistral, I: 233), que també es repeteix en el domini català i per al qual s'ha suggerit, més enllà d'una vinculació genètica preromana amb *barril*, una etimologia germànica (Astor 2002: 124-125; DCVB, II: 316).

- **Baret**: podria tractar-se del mateix cognom *Baret* o *Barret* que es pot localitzar en zones occitanes de dialecte vivaroalpí (Mistral, I: 228, 234), i en definitiva amb els noms de lloc anomenats *Barret* del departament dels Alts Alps, que limita amb les valls occitanes del Piemont, per al qual Dauzat i Rostaing (1978: 51-52) proposaven una etimologia preromana.

- **Charrier**: derivat de *char* (o *car*) ben conegut com a cognom en el domini occità (Mistral, I: 535; Astor 2002: 201), en aquest cas amb una evident fisionomia nord-occitana (*cha- per ca-*).

- **Mouris**: de *Mauritiu*, nom de persona atestat a Sant German de Cluson (Hirsch 1956: 358).

- **Servay / Salvay / Saluay / Sarvay / Servay / Serva**: cal relacionar-los amb el nom *Sevatiu*, que ja existia el 1503 com a cognom a Lhi Vialars (o *Villar Perosa*; Hirsch 1956: 359).

- **Simondet**: del nom de persona *Sigmund* (d'origen germànic, ja existia el 1655 com a cognom al Vilar de Pèlis, o *Villar Pellice*) o bé de *Simon* (Hirsch 1956: 359).

- **Vinçon**: una variant de *Vincenç*; nom de família atestat el 1280 a Sant German de Cluson i nom d'una petita aldea a Lhi Vialars (Hirsch 1956: 359).

Alguns cognoms presenten versions afrancesades. De fet, es troben variants del mateix cognom de la mateixa família, sobretot en el llibre de baptismes (el francès va ser la llengua de l'Església i de l'escriptura; i els pastors no van ser de parla occitana), i es constata per tant una inseguretat ortogràfica.

En la placa commemorativa que hem vist més amunt es poden observar també topònims atribuïts pels valdesos a parts del seu territori: *Asartas*, *A la Prisa*, *Grand Ordon*, *Premier Ordon*, *Pinadelle*, *Vallon*. El mapa de 1999 de Perouse mostra que aquest poble va créixer d'una manera important i que, en conseqüència, les superfícies cultivades es van convertir en zones residencials. Així, *Vallon* té actualment un carrer anomenat *Im Vallon* i s'hi pot trobar una granja amb el nom *Hof im Vallon* ('granja a la vall').
<figure><img src="image_41.png" /><figcaption>**Material 5.** Mapa actual de Perouse (Vinçon 1998)</figcaption></figure>

L'origen dels topònims Asartas i A la Prisa no és del tot clar, i per tant es podrien fer diverses especulacions, no sempre coincidents.<fnref n="12" /> Assenyalem, en tot cas, que Asartas va ser l'única possessió de bosc que van tenir els valdesos a Perouse, i que per tant va ser un indret molt important per la comunitat (Vinçon 1998: 45).

En canvi, l'origen d'altres noms de camps és molt més evident:

- **Pinadelle:** segurament es tracta d'un derivat diminutiu del col·lectiu pineda, 'bosc de pins' (Mistral, II: 577), malgrat que el referent forestal ja no hi sigui.

- **Grand Ordon, Premier Ordon:** podria tractar-se de la forma occitana ordon que Mistral (II: 444) situa al costat de ordre, i per a la qual dóna definicions com 'rangée de ceps de vigne', 'rangée de foin', 'andain, espace qu'un cultivateur, un moissonneur ou un faucheur, cultive, moissonne ou fauche devant lui'. Parlaríem, doncs, de 'rengles' o 'fileres', cosa que pren sentit si tenim en compte que aquests camps eren partides de terra (disposades en files) que servien per plantar verdures i fruites. Avui en dia encara serveixen per conrear.

- **Vallon:** no deu ser altra cosa que el conegut mot occità valon, derivat de val 'vall', que fa referència a una petita vall, coma o depressió en el terreny. Quan des de la Sportanlage (material 5) s'observa el Vallon, es pot constatar que es tracta d'una petita vall.

## Conclusió

Fins ara poca gent ha investigat l'occità a Alemanya, i els estudis disponibles a vegades es contradiuen i presenten incoherències. Una bona recerca sobre aquesta qüestió necessita més temps que no pas el que fins ara li hem pogut dedicar amb un treball de grau. Aquest article només explica una petita part de tota la investigació que es pot

<footnote n="12">¹² Vinçon (1998) suggereix diverses possibilitats, però no del tot convincents.</footnote>
fer o que s'ha fet fins ara. Malgrat la desaparició del *patouà*, les comunitats valdeses intenten conservar allò que en queda i estan en un viu contacte amb les valls d'origen per tal de conservar la història i la cultura dels valdesos.

## Bibliografia

ASTOR, Jacques (2002): *Dictionnaire des noms de familles et noms de lieux du Midi de la France*. Millau: Éditions du Beffroi.

BARET, Guido (2005): *Disiounari dâ patouà dë la Val San Martin. Dizionario della parlata occitanica provenzale alpina della Val Germanasca. Italiano - provenzale alpino e provenzale alpino - italiano*. Pineròl: Alzani Editore. Introduzione di Claudio Tron.

BOGER, Karl; VOGT, Friedrich (1930): «Die Sprache der Waldenserkolonien in Serres und Neuhengstett». *ZrP*, 50, p. 337-383.

CARRERA, Aitor (2011): *L'occità. Gramàtica i diccionari bàsics. Occità referencial i aranès*. Lleida: Pagès.

CASTELLANA, Georges (1952): *Dictionnaire français-niçois*. Niça: Serres.

COMISSION Internacionala per la Normalizacion Linguística de l'Occitan Alpin (2008): *Nòrmas ortogràficas, chausias morfològicas e vocabulari de l'occitan alpin oriental*. Coni: Regione Piemonte; Espaci Occitan; Comunità Montana Valle Maira.

DAUZAT, Albert; ROSTAING, Charles (1978): *Dictionnaire étymologique des noms de lieux en France*. París: Guénégaud. Edició revisada i completada de la primera edició, 1963.

DCVB = ALCOVER, Antoni M.; MOLL, Francesc de B. (1985 [1930-1962]): *Diccionari català-valencià-balear*. 10 vol. Palma de Mallorca: Moll.

GILLE, Jeanne (1902): «Li dü Vasing». *Viertes Jahrbuch der Kölner Blumenspiele*. Colònia: Verlag der J. G. Schnitzschen Buch und Kunsthandlung, p. 127-131.

GRIBAUDO, Gianfranco; SEGLIE, Pinin; SEGLIE, Sergio (1972-1975): *Dissionari piemontèis*. 4 vol. Torí: Ij Brandé.

HIRSCH, Ernst (1933): «Waldensische Ansprache anläßlich einer Audienz beim König von Württemberg». *Archiv für das Studium der neueren Sprachen*, 163, p. 250-252.

HIRSCH, Ernst (1956): «Die occitanischen [sic] Familiennamen der württembergischen Waldenser und Hugenotten». *Jahrbücher für Statistik und Landeskunde von Baden-Württemberg*, 2, p. 353-367.

HIRSCH, Ernst (1959): «Zwei Texte in der Mundart der württembergischen Waldenser». *Zeitschrift für württembergische Landesgeschichte*, 18, p. 86-95.

HIRSCH, Ernst (1963): *Beiträge zur Sprachgeschichte der württembergischen Waldenser*. Stuttgart: Kohlhammer Verlag.
HIRSCH, Ernst (1969): «Waldensische Ansprache anläßlich einer Audienz beim König von Württemberg». *Archiv für das Studium der neueren Sprachen*, 163, p. 250-252.

KIEFNER, Theo (2007): *Die Waldenser auf ihrem Weg aus dem Val Cluson durch die Schweiz nach Deutschland. 1532-1755. Band 5. Die Ortssippenbücher der deutschen Waldenser-kolonien Teil 5, 7ª Ergängzungen für Perouse*. Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht.

MÄRKT, Adolf (manuscrit): *Sammlung von Sprachproben des Patois der württembergischen Waldenser von A. Märkt und L. Zeller*. Biblioteca de Henri-Arnaud-Haus, Ötisheim-Schönenberg.

MARTIN, Guy; MOULIN, Bernard (1998): *Grammaire provençale et cartes linguistiques*. Ais de Provença: Comitat Sestian d'Estudis Occitans; CREO Provença; Édisud.

Mistral = MISTRAL, Frederic (1879-1886): *Lou Tresor dóu Felibrige ou Dictionnaire provençal-français embrassant tous les dialectes de la langue d'oc moderne*. Ais de Provença: Remondet-Aubin. Edició facsímil de 2005, Rafèla: Marcel Petit culture provençale et méridionale. 2 vol.

PONS, Teofilo G. (1973): *Dizionario del dialetto valdese della val Germanasca (Torino)*. La Torre de Pèlitz: Società di Studi Valdesi.

RIVOIRA, Matteo (2004): «Come si scrive il "patouà"?». *La Beidana. Cultura e storia nelle valli valdesi*, 51, p. 35-39.

RÖSIGER, Alban (1882): *Neu-Hengstett (Burset). Geschichte und Sprache einer Waldenser Colonie in Württemberg*. Greifswald: Julius Abel. Inaugural Dissertation.

RÖSIGER, Alban (manuscrit): *Die Mundart der württembergischen Waldenser Colonien Pinache und Serres, mit kurzen Notitzen über die Gründung beider Orte*. Biblioteca del Henri-Arnaud-Haus, Ötisheim-Schönenberg.

SCHAAL, Kurt (1999): «Flurnamen - ihre Nutzung und Bedeutung». In: BINDER, Petra (ed.): *Heimatbuch Nordheim und Nordhausen, herausgegeben von der Gemeinde Nordheim*. Nordheim: Gemeinde Nordheim, p. 467-474.

TOSCANO, Reinat (1998): *Gramàtica niçarda*. Pau: Princi Néguer [sic].

VINÇON, Herbert (1998): *Ortschronik von Perouse. Rückblick auf 300 Jahre Ortsgeschichte 1699-1999*. Heimsheim: Jost-Jetter Verlag.
*A mas novas vos turn /
I take you back to my tale.*

# Parallel corpus of Old Occitan:
Romance of Flamenca

The unparalleled richness of aligned texts for a great number
of purposes is clear for anyone to see (Kay 2000: xvii)

Olga SCRIVNER / Indiana University

E.D. BLODGETT / University of Alberta

Michael McGUIRE / Indiana University

## 1. Introduction

In the past, historical documents and manuscripts were studied exclusively by using
a manual paper-based approach. However, recent achievements in corpus linguistics
have introduced state-of-the-art methods and tools for digitization, semi-automatic
annotation and visualization of such resources, thus providing novel ways of analyzing
and looking at the data. Indeed, the information extracted from electronically available
historical data, e.g. the frequencies of individual words or sequences of words, can be
useful in various areas, such as history, literature and lexicography. Furthermore, "by
accessing linguistic annotation, we can extend the range of phenomena that can be
found" (Kübler and Zinsmeister 2014: 13). That is, a corpus enriched with morpho-
syntactic and discourse annotations, for example, will yield a multidimensional
understanding of a given chronological period, author or genre. With such a corpus, a
researcher can also overcome some of the challenges of historical manuscripts, such
as differences in spelling or lexical variation. For example, instead of performing a
direct lexical search, researchers can now access information via lemma, namely a
dictionary form, or morphological layer. In the last decade, we have seen a growing
number of such annotated historical corpora, e.g. for Old Spanish (Davies 2002), Old
French (Stein 2008; Martineau *et alii* 2010) and Old Portuguese (Davies and Ferreira
2006). However, for many other languages, Old Occitan among them, the resources are
sparse. For Old Occitan, there exist two lexical corpora, namely *The Concordance of
Medieval Occitan* (Ricketts 2001, 2005) and *Provençal poetry* (ARTFL Project 1998), and
a collection of Old Occitan electronic texts, *Rialto*.<fnref n="1" />

However, there exist certain limitations with such monolingual corpora. First,
the search is usually restricted to known phenomena or explicit occurrences of data.
For example, some phenomena may involve a variation between explicit and implicit
tokens, e.g. null subjects or zero relative clauses. While some corpora allow for a query
of null occurrence, e.g. MCVF (Martineau *et alii* 2010), most of the monolingual corpora

<footnote n="1">¹ http://www.rialto.unina.it/</footnote>
do not provide such an annotation. Furthermore, it is essential to know all possible
forms and contexts for queries, which is "an arduous task" in monolingual corpora.
That is, there is always a possibility that "some relevant form will be overlooked
because it has never been studied" (Enrique-Arias 2013: 107). Finally, monolingual
corpora are usually accessible only to audiences with prior knowledge of a given
historical language, leaving a large public aside.

Most of these problems, such as variation and comparability between various
contexts, can be resolved by using a parallel corpus, namely two aligned documents,
original text and its translation. Until recently, such corpora have been extensively
used in the field of machine translation, bilingual lexicography, translator training
and the studies of language specific translational phenomena (McEnery and Xiao
2007). With the increase of available historical parallel corpora, e.g. original text in
Old language and its modern translation, we have seen the emergence of their use
in historical linguistics (Enrique-Arias 2012, 2013; Koolen et alii 2006; Petrova and
Solf 2009; Zeldes 2007). In this paper we will introduce a parallel Old Occitan-English
corpus and will show how such a corpus can address the issues listed above. Through a
case study we will show how the alignment with Modern English makes the historical
corpus more accessible and how the annotations make the corpus more searchable.
The remainder of this paper is organized as follows: section 2 reviews the concept of
a parallel corpus and its exploitation in historical studies; section 3 describes the 13th-
century Old Occitan Romance of Flamenca; in section 4 we explain the compilation
of the corpus, paying particular attention to its format and the alignment method;
in section 5 we present a case study on the use of explicit and implicit pronominal
subjects in Old Occitan; section 6 draws general conclusions and provides an outlook
on future steps for the project.

## 2. Parallel Corpora

### 2.1. Definition of a parallel corpus

Parallel corpora are collections of two or more parallel texts that contain an original text (source) and its translations. The essential part of a parallel corpus is an alignment between a source text and its translation. It is usually accomplished on several levels: paragraph, sentence and word. Sentence and word alignments present more challenges than paragraph alignments, as the original text may be divided into fewer or more sentences than its translation, and it is not always possible to have one-to-one word matching between the source and its translation. One can find the following different types of word alignment: i) between two single words (one-to-one) (1a), ii) between a single word and a multi-word unit (one-to-many) (1b), iii) between a multi-word unit and a single word (many-to-one) (1c) and iv) zero alignment (1d):

<figure><img src="image_42.png" /></figure>
<figure><img src="image_43.png" /></figure>

<figure><img src="image_44.png" /></figure>

<figure><img src="image_45.png" /></figure>

Finding correspondences between words can be a difficult task, as various factors may affect the accuracy and number of aligned words, e.g. the type of translation (literal or free translation) or language distance (Tufis 2007). In recent years, however, there has been significant progress both on the theoretical and on the practical side. Consequently, we understand the process of alignment better, and there exist annotation guidelines (Melamed 1998). Additionally, there are automatic aligners, which are trained on previously aligned data.

While some may argue that translation correspondences are 'translationese', many recent corpus studies show the usefulness of parallel corpora in language research (Barlow 1996; Enrique-Arias 2013). It is commonly agreed that there exists a link between form and meaning in one language. In a translated text, we can assume that the meaning of a translated text is approximately the same as that of its original. Given this assumption, we can then link forms in a source language and its translation by means of their meaning. These links can be further displayed and exploited in various ways, e.g. contrastive studies, sense disambiguation, lexicography and translation study, among others (Mauranen 2002; Lawson 2001).

## 2.2. Using Parallel Corpora in Historical Linguistics

Monolingual historical corpora are undoubtedly valuable linguistic tools. It is not uncommon, however, to encounter different spellings and other lexical variations in historical texts. Not knowing an exact spelling or just a simple language barrier may hinder data collection. Parallel corpora can assist in such situations through Historic Document Retrieval (Koolen et alii 2006), which allows researchers to query via the modern translation rather than via the older language. Given the common assumption that "translation equivalents are likely to be inserted in the same –or very similar– syntactic, semantic and pragmatic contexts", we can assess not only lexical, but also morphological variations (Enrique-Arias 2013: 112). That is, it is possible to i) identify forms that have never been studied and ii) find occurrences based on their textual or stylistic conventions. For example, using the parallel Bible corpus of Old Spanish and its English translation, Sánchez López (forthcoming) is able to identify a new form, *salvante*, that has never been reported. Similarly, Enrique-Arias (2012) examines discourse markers, possessive structures and clitics in the Latin Bible and its medieval Spanish translation. In addition, the author is able to observe stylistic
variation in choices made by translators depending on Bible sub-genres such as
narrative or poetry.

In recent years, there has also been increasing interest in the correspondence
between translation and language change. In this view, translation is seen as a "means
of tracking change" (Beeching 2013: 103). Various studies have demonstrated the
feasibility of parallel corpora in studies of semantic and morpho-syntactic change.
For example, Beeching (2013) examines the evolution of the French expression quand
même using monolingual and parallel corpora. Similarly, Zeldes (2007) looks at the
parallel corpus of Bible translations in two different stages of the same language, Old
and Modern Polish. The author is able to detect various changes in nominal affixes.
Another interesting approach is suggested in Petrova and Solf (2009). They raise a
question about the influence of Latin in historical documents. When we deal with
historical documents that are translations of Latin or other languages, it is hard to
assess whether they are influenced by the original or not. Petrova and Solf show that
this issue can be resolved with a parallel diachronic corpus. Petrova and Solf (2009)
analyze a change in word order in the Old High German translation of the Bible and
its original Latin version. Given the assumption that any word order deviation in the
translation can be viewed as evidence for Old High German syntax, their investigation
is restricted to cases where word order in the translation differs from its original.
The results reveal that in contrast to Latin, preverbal objects in subordinate clauses
in Old High German convey given information (explicitly mentioned in the previous
context), whereas postverbal objects carry new information.

Finally, historical linguists can benefit from parallel corpora in studies of
implicit constituents, e.g. null subjects. Not all corpora are annotated for implicit
occurrences or the omission of certain elements in a sentence. This is a common
challenge in studies of syntactic variation. With a parallel corpus it is possible to
search for the explicit form in a translated text and then observe the use or omission
of that form in the original text.

In conclusion, we have seen the potential value of parallel corpora for
historical linguistics. However, it is important to understand that parallel corpora are
not used to replace conventional monolingual corpora, but rather to enhance them.
In fact, findings from parallel corpora call for "further research with monolingual
corpora" (Mauranen 2002: 182). That is, monolingual and bilingual corpora must be
viewed as 'complementary sources' that benefit "from the advantages of either type"
(Altenberg and Granger 2002: 9).

3. Romance of Flamenca

Medieval Provençal literature is well known for its lyric poetry of troubadours. There remains, however, a small number of non-lyric provençal texts, such as Romance of Flamenca, *Girart de Rossilho* and *Daurel et Beto*, that have not received much attention.<fnref n="2" /> In this project we focus on Romance of Flamenca, which can be faithfully described as "the one universally acknowledge masterpiece of Old Occitan narrative" (Fleischmann 1995: 167). This anonymous romance, written in the 13th century,

<footnote n="2">² See Fleischmann (1995) for a more complete list of extant non-lyric medieval provençal materials.</footnote>
presents an artistic amalgam of fabliau, courtly romance, troubadour lyrics and
narrative genre. The uniqueness of this "first modern novel" is also seen in its use
of setting, adventures and character portrayal (Blodgett 1995; Bradley 1922; Meyer
1865). The narrator virtuously depicts Archambaut's transmutation from a chivalrous
knight to an unbearably jealous husband who locks his beautiful wife Flamenca in a
tower, as well as Guilhem's ingenious conspiracy to liberate Flamenca. Furthermore,
this prose in verse played an influential role in the development of French literature
(Lavaud and Nelli 1960). The potential value of this historical resource, however, is
limited by the lack of an accessible digital format and linguistic annotation. There
are no known records of Romance of Flamenca before the late 18th century, when it
was seized from a private collection during the French Revolution and placed later
in the library of Carcassonne (Blodgett 1995). The manuscript came in 139 folios with
8095 octosyllabic verses but missing the beginning and end. It was first edited by
Raynouard in 1834. Since then the manuscript has been edited multiple times (Meyer
1865, 1901; Gschwind 1976; Huchet 1982). While Gschwind's edition (1976) remains
'the most useful edition', which provides more accurate interpretation (Blodgett 1995;
Covarsí Carbonero 2010), we have chosen the second edition by Meyer (1901) for two
reasons: i) the edition has no copyright restriction and ii) this edition is available in a
scanned image format provided by Google.<fnref n="3" />

4. Parallel Occitan-English Corpus

The compilation and architecture of the monolingual Old Occitan corpus Romance of Flamenca has been described in Scrivner *et alii* (2013). In this paper, we focus on the augmentation of the Romance of Flamenca corpus with a parallel Old Occitan-English level. As we noted earlier in section 2, monolingual and parallel corpora are "complementary sources". Following this statement, we aim to build a historical corpus offering both sources.

In our task, we have made various methodological decisions related to
translation and alignment. First, in the selection of source translations it was important
to find the closest translation to the original poem as possible. While free translations
have their own merits, they pose a great challenge to the alignment task. Our choice
fell onto the work by Blodgett (1995) for several reasons. Blodgett "endeavored, so far
as possible, to respect the loose and often convoluted syntax of the original" (Blodgett
1995: xli). In addition, the author was able to add lines from the manuscript that were
missing in the previous editions. Finally, Blodgett followed a "conservative approach"
and omitted lines that were suggested earlier to replace lacunae in the original. This
conservative approach is necessary for ensuring the accurate line alignment of verses.

Second, we do not have the resources to do a manual word alignment, which
is a costly and time-consuming process, and there do not exist any automatic aligners
for the Old Occitan-English pair. In addition, most of the literature on alignment
methods is focused on modern languages and non-lyric genres. We selected GIZA++
(Och and Ney 2000), a freely available automatic aligner, which allows for one-to-one
and one-to-many word alignment. If we had followed a common practice in automatic

<footnote n="3">³ https://archive.org/details/leromandefflamen00meyegoog</footnote>
alignment and aligned the words of the original text and its translation by sentence, we would have been more likely to have many mis-alignments, since we would be dealing with verses, a genre prone to various stylistic word orders, as compared to political or historical narratives. In addition, sentence boundaries in Occitan do not always correspond to those in the English translation. As a result, we decided to split data by lines,<fnref n="4" /> instead of sentences. The output of automatic alignment is further corrected manually. The following example illustrates the GIZA++ output before and after correction:

<figure><img src="image_46.png" /><figcaption>**Figure 2.** Word Alignment after Manual Correction</figcaption></figure>

<figure><img src="image_47.png" /></figure>

The GIZA++ output before correction is illustrated in Figure 1 and the corrected version is shown in Figure 2. This example shows that in the first version the subject pronoun *he* is not aligned with any word in Old Occitan. The absence of a subject pronoun is common in Old Occitan. However, during our manual correction we aligned the pronoun *he* with the verb *dis*, a standard treatment for null subject pronouns. Finally, we have combined lines with corrected word alignment to form a sentence in order to merge our monolingual Old Occitan corpus with a parallel alignment. Figure 3 illustrates a merger of two lines of verses into one sentence. This example also shows that such an alignment can be used to search in the English version, e.g. English word *flamenca*, which allows us to find spelling variants in the Occitan version, e.g. *flamencha*.

<figure><img src="image_48.png" /><figcaption>**Figure 3.** Word Alignment: Sample of Results for the English Word *Flamenca*</figcaption></figure>

Figure 3 also shows our morpho-syntactic annotation which consists of Old Occitan part-of-speech tags based on the POS tagset from the MCVF corpus (Martineau *et alii* 2010) and English part-of-speech tags based on the POS tagset of the Penn Treebank (Markus *et alii* 1993). In addition to the morpho-syntactic annotation and word alignment, our corpus is annotated on the discourse level, providing useful information about speakers and their speech acts, illustrated in Figure 4.

<footnote n="4">⁴ The line alignment was performed by means of NATools: http://linguateca.di.uminho.pt/natools/</footnote>
<table><caption>Figure 4. Discourse Layer</caption><thead><tr><th colspan="4">narration</th><th colspan="4">Father</th></tr></thead><tbody><tr><td>dis</td><td>tot</td><td>en</td><td>apert</td><td>:</td><td>"</td><td>vostre</td><td>cor</td><td>no</td></tr></tbody></table>

At present, our parallel corpus contains 14,100 token and 1,000 aligned verse lines. Our corpus is imported into the ANNIS search engine (Zeldes et alii 2009), which makes this corpus accessible on-line.

## 5. Corpus study

In this section we will demonstrate how our parallel corpus can be used in the study of syntactic variation. Here we will focus on the explicit and implicit use of pronominal subjects in Old Occitan. Subject pronouns are one of the most discussed and controversial topics in Occitan Linguistics. While it is widely agreed that Occitan varieties are null subject languages, several recent studies show great variation in the use of subject pronouns (Kristol 2008; Hinzelin and Kaiser 2012). Traditionally, in null subject languages, the absence of the subject pronoun is considered as the unmarked case (2a), whereas the explicit pronoun is only used for disambiguation or for emphasis (2b) (Kaiser and Oliviéri 2011).

(2) a. Ø Èra pertot, dintrava pertot
was everywhere, entered everywhere
'It was everywhere and it was coming from everywhere' (Lo Bòn de la nuòch, Max Rouquette)

b. Femna que ieu ame illuminada de non rèn
woman-obj who I-sbj love-1p.sg illuminated-p.p from no nothing
'Woman who I love illuminated from nothingness' (Saume dins lo vent,
Serge Bec)

In these varieties, it is also expected that the explicit subject pronoun is not permitted with impersonal constructions, since this type of subject, namely, the expletive subject, is "semantically and referentially empty and cannot be used for emphasizing or for disambiguation" (Kaiser and Oliviéri 2011: 366). This requirement is demonstrated in (3), where the explicit subject is disallowed.

(3) Ø plòu
rains-3p.sg
'it rains'

Recent studies, however, show that not all Occitan varieties follow this condition (Kaiser and Oliviéri 2011; Hinzelin and Kaiser 2012). In fact, there are some varieties of Franco-Provençal and varieties at the boundaries of Occitania (Oliviéri 2010, 2011) that display variation in their usage of pronouns. That is, some varieties display tendencies toward omission, while others display tendencies toward the frequent use of certain pronouns (Hinzelin and Kaiser 2012: 246). In fact, Bristol
(2008) states that "la variation observable peut paraître effrayante à première vue et difficile à synthétiser: on trouve fréquemment trois, quatre ou cinq formes [y compris le pronom zéro] concurren[t]ielles, dans un même parler, et dans la bouche du même témoin"<fnref n="5" /> (Kristol 2008: 78). It appears that older stages of the Occitan language also show some variation. Several studies show that overt pronouns are often used for disambiguation or "mise en relief" and that they occur more frequently in the first person and in prose (Vance 2009). On the other hand, the use of pronouns does not depend on clause types (Sitaridou 2005), but is sensitive to mood. For example, null subjects occur more often with the subjunctive mood (Vance 2009).

We will use our parallel corpus to test the hypothesis that there exists a syntactic variation in the use of pronominal subjects. Given that English is non-null language, we can use this information to search for null occurrences in Old Occitan. In addition, our multi-layered architecture will enable us to look at variation in light of the sociolinguistic environment. We can examine whether the speech of the social nobility differs from that of servants, or whether the speech of female characters differs from that of male speakers. Let us query first for all null subjects. Recall that we have linked English subject pronouns to their governing verb in the original text in case of implicit subject pronoun in Old Occitan (see Figure 2). As a result, we can extract all English pronouns (PRP) that are aligned to Old Occitan verbs (V) using the following query from the ANNIS search tool:

<figure><img src="image_49.png" /><figcaption>**Figure 5.** Query for Null Subjects</figcaption></figure>

In Figure 5 our schema can be interpreted as follows: we search for any English node that is equal (=_) to a morpho-syntactic category "pronoun" (PRP) that is aligned (->align) to any Occitan node which is equal to a syntactic category "verb" (V). In contrast, in our query for overt pronominal subjects we link Occitan pronouns (PRO) with English pronoun (PRP).<fnref n="6" /> Here we must also specify a syntactic category, namely

<footnote n="5">⁵ Observed variation may at first seem overwhelming and hard to analyze: three, four or five different [subject] pronouns, even a zero pronoun, can co-occur frequently not only within the same dialect, but also in the speech of the same person.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Note that two languages are annotated with two different part-of-speech tagsets.</footnote>
subject (SBJ) for Occitan pronouns, as shown in Figure 6. If we do not specify the syntactic category "subject", our search will return sentences with object and subject pronouns. To do that we need to build our query as follows: we search for any English node that is equal (==) to a morpho-syntactic category "pronoun" (PRP) that is aligned (->align) to any Occitan node which is equal to a morpho-syntactic category "pronoun" (PRO). The morpho-syntactic "pronoun" is also equal to a nominal phrase (NP) that bears a syntactic function of "subject" (func="SBJ") in a sentence (IP).

<figure><img src="image_50.png" /><figcaption>**Figure 6.** Query for Overt Subject Pronouns</figcaption></figure>

In addition, we are able to specify 1) different types of clauses, by means of the following functions: SUB for a subordinate clause and MAT for a main clause; 2) different types of pronouns, such as 1st, 2nd, 3rd person or an expletive pronoun, as in 'it rains'; 3) genre, such as narration vs. discourse; 4) social factors, namely the speech of the high social class (king, queen, Flamenca, Archambaut, author, Guilhem) and low-social class (servant and maiden) and 5) gender factors, namely the speech of male speakers versus that of female speakers. The results of our queries are presented in Table 1.

<table><caption>**Table 1.** Results for Overt and Null Subject</caption><thead><tr><td>Factor</td><td>Null (%)</td><td>Overt (%)</td></tr></thead><tbody><tr><td>Total</td><td>308 (87)</td><td>45 (13)</td></tr><tr><td>Matrix Clause</td><td>34 (87)</td><td>5 (13)</td></tr><tr><td>Embedded Clause</td><td>107 (84)</td><td>21 (16)</td></tr><tr><td>Impersonal pronouns</td><td>23 (92)</td><td>2 (8)</td></tr><tr><td>1st person</td><td>32 (70)</td><td>14 (30)</td></tr><tr><td>2nd person</td><td>28 (88)</td><td>4 (12)</td></tr><tr><td>3rd person</td><td>200 (91)</td><td>19 (9)</td></tr><tr><td>Narration</td><td>187 (91)</td><td>19 (9)</td></tr><tr><td>Discourse</td><td>121 (88)</td><td>26 (12)</td></tr></tbody></table>
The overall usage of null pronouns is overwhelmingly more common: 87%, as compared to 13% of overt pronouns. Let us now look at their detailed distribution. The frequency of pronouns in main and embedded clauses seems to be similar: null pronouns prevail in both clauses with about 85% of all cases. This fact supports previous findings by Sitaridou (2005), who stated that the use of pronouns does not depend on the type of clause. Furthermore, we see that the 3rd person is, indeed, the most frequent case of omission. However, given that we are dealing with a written source, the prevalence of 3rd person seems to be common, as compared to data from real conversations. In contrast, the most interesting observation is the case of impersonal overt pronouns and the high frequency of overt pronouns (30%) with the 1st person. First, let us look at two examples of overt explicit pronouns in (4):

(4) a. mais aisso -m par causa tro brava
but this me-dat seems thing very hard
'but it seems to me very hard' (line 17)

b. mais so fos sos meillors thesaur
but this was her greatest treasure
'and it was her greatest treasure' (line 848)

In (4a) and (4b), both subject pronouns, *aisso* and *so*, are tonic pronouns. These pronouns are more likely to be used here for emphasis. Next, let us look at the examples with the 1st person overt subject. According to the previous statements, such cases should be used for emphasis or disambiguation. In some cases, we can see a clear emphasis or contrast, as illustrated in (5a). However, there are some cases in which the emphasis is not clear, as shown in (5b).

(5) a. non cove qu' ieu las vo do
not right that i them-acc you give
'it is not right that I give them to you'

b. eu ai ric brueil
i have rich grove
'I have a shady grove'

Finally, we are able to construct a query including the discourse level. Table 2 summarizes our results:

<table><caption>**Table 2.** Social Variation</caption><thead><tr><th>Factor</th><th>Null (%)</th><th>Overt (%)</th></tr></thead><tbody><tr><td>Male speaker</td><td>46 (87)</td><td>7 (13)</td></tr><tr><td>Female speaker</td><td>29 (78)</td><td>8 (12)</td></tr><tr><td>High social status</td><td>54 (86)</td><td>9 (13)</td></tr><tr><td>Low social status</td><td>29 (83)</td><td>6 (17)</td></tr><tr><td>Author</td><td>11 (92)</td><td>1 (8)</td></tr></tbody></table>

From Table 2, we can observe that male characters employ null subjects more frequently than do female characters and that the characters from high social classes use null subjects more frequently than do characters from low-social classes. In
addition, if we look at the rate of null pronoun used by the narrator, the results show
that the null subjects are predominant in his speech.

Conclusion

It is well known that historical manuscripts are the main source for diachronic
research. At the same time, written documents present various challenges to a
researcher, e.g. great lexical and morpho-syntactic variation. In addition, valuable
historical information from the manuscript is often inaccessible to a large audience
due to language barriers. This project is constructed as a bridge between a historical
written record and a modern audience. It is possible to construct queries using
exclusively English translations. Furthermore, the combination of monolingual and
bilingual corpora offers several advantages, such as the possibility to search within an
individual language, or across both, the original text and its translation. Nevertheless,
there are some limitations in our corpus. For example, we cannot directly query for
verbal mood, as our annotation does not assign tags for verbal moods. In the future,
such limitations can be overcome by enriching our morpho-syntactic layer with
more fine-grained annotation. Finally, we have developed a method for the parallel
annotation of verses that can be applied to other historical documents. We have
shown that combining automatic and manual annotation yields desirable and time-
efficient results.

References

ALTENBERG, Bengt; GRANGER, Sylviane (2002): "Recent trends in cross-linguistic lexical studies". *Lexis in Contrast*. Amsterdam: John Benjamins, p. 1-48.

The ARTFL Project (1998): *Provençal Poetry database (American and French Research on the Treasury of the French Language)*. Chicago: Dept. of Romance Languages and Literatures, University of Chicago. Electronic resource: http://artfl-project.uchicago.edu/content/proven%5Cc%7Bc%7Dal.

BARLOW, Michael (1996): "Corpora for theory and practice". *International Journal of Corpus Linguistics*, 1(1), p. 1-37.

BEECHING, Kate (2013): "A parallel corpus approach to investigating semantic change".
In: AIJMER, Karin; ALTENBERG Bengt (ed.): *Advances in Corpus-Based Contrastive
Linguistics: Studies in Honour of Stig Johansson*. Amsterdam: John Benjamins,
p. 103-126.

BLODGETT, E.D. [Edward Dickinson] (ed.) (1995): *The Romance of Flamenca*. New York: Garland.

BRADLEY, W. A. [William Aspenwall] (ed.) (1922): *The Story of Flamenca*. New York: Harcourt Brace.

COVARSÍ CARBONERO, Jaime (ed.) (2010): *Roman de Flamenca*. Murcia: Edit.um.
DAVIES, Mark (2002): "Un corpus anotado de 100.000.000 palabras del español histórico y moderno". *Sociedad Española para el Procesamiento del Lenguaje Natural*, 29, p. 21-27.

DAVIES, Mark; FERREIRA, Michael (2006): *Corpus do Português*. 45 million words, 00s-1900s. Electronic resource: http://www.corpusdoportugues.org/

ENRIQUE-ARIAS, Andrés (2012): "Parallel texts in diachronic investigations: insights from a parallel corpus of Spanish medieval Bible translations". Paper presented at the meeting of *Exploring Ancient Languages through Corpora (EALC)*. Oslo, Norway.

ENRIQUE-ARIAS, Andrés (2013): "On the usefulness of using parallel texts in diachronic invesrtigations: insights from a parallel corpus of Spanish medieval Bible translations". In: DURRELL, Paul; SCHEIBLE, Martin; WHITT, Silke; BENNETT, Richard J. (ed.): *New Methods in Historical Corpora*. Tübingen: Narr Verlag, p. 105-116.

FLEISCHMANN, Suzanne (1995): "The Non-Lyric Texts". In: AKEHURST, Frank Ronald Powell; DAVIS, Judith M. (ed.): *A Handbook of the Troubadours*. Berkeley: University of California Press, p. 176-184.

GSCHWIND, Ulrich (ed.) (1976): *Le Roman de Flamenca*. Bern: Francke.

HINZELIN, Marc-Olivier; KAISER, Georg A. (2012): "Le paramètre du sujet nul dans les variétés dialectales de l'occitan et du franco-provençal". In: BARRA-JOVER, Mario et alii (ed.): *Études de linguistique gallo-romane*. Saint-Denis: Presses Universitaires de Vincennes, p. 247-260.

HUCHET, Jean-Charles (ed.) (1982): *Flamenca: roman occitan du XIIIe siècle*. Paris: Union générale d'éditions.

KAISER, Georg A.; OLIVIÉRI, Michèle (2011): "On meteorological constructions at the boundaries of Occitania". In: ALVÁREZ PERÉZ, Xosé Afonso; CARRIHO, Ernestina; MAGRO Catarina (ed.): *Proceedings of the International Symposium on Limits and Areas in Dialectology*. Lisbon: Centro de Linguística da Universidade de Lisboa, p. 365-381. On-line: http://limiar.clul.ul.pt/proceedings/workshop/24_kaiser_olivieri.pdf

KAY, Martin (2000): "Preface". In: VÉRONIS, Jean (ed.): *Parallel texts Processing: Alignment and Use of Translation Corpora*. Dordrecht; Boston; London: Kluwer Academic Publishers, p. xv-xx.

KOOLEN, Marijn et alii (2006): "A cross-language approach to historic document retrieval". In: LALMAS, Mounia et alii (ed.): *ECIR 2006 LNCS 3936*. Berlin; Heidelberg: Springer Verlag, p. 407-419.

KRISTOL, Andres (2008): "Les apports de la dialectologie à une linguistique de demain: quelques réflexions inspirées par le polymorphisme du franco-provençal valaisan". In: RAIMONDI, Gianmario; REVELLI, Luisa (ed.): *La dialectologie aujourd'hui. Atti del Convegno internazionale "Dove va la dialettologia?"*. Alessandria: Edizioni dell'Orso, p. 69-85.
KÜBLER, Sandra; ZINSMEISTER, Heike (2014): *Corpus Linguistics and Linguistically Annotated Corpora*. London: Bloomsbury.

LAVAUD, René; NELLI, René (1960): *Les Troubadours. Jaufré, Flamenca, Barlaam et Josaphat*. S. l.: Desclée de Brouwer.

LAWSON, Ann (2001): "Collecting, aligning and analysing parallel corpora". In: GHADESSY, Mohsen; HENRY, Alex; ROSEBERRY, Robert (ed.): *Small Corpus Studies and ELT. Theory and practice*. Philadelphia: John Benjamins, p. 279-309.

MCENERY, Anthony; XIAO, Zhonghu (2007): "Parallel and comparable corpora: What is happening?". In: ANDERMAN, Gunilla; ROGERS, Margaret (ed.): *Incorporating Corpora: The Linguist and the Translator*. Clevedon: Multilingual Matters, p. 18-31.

MARKUS, Mitchell; MARCINKIEWICZ, Mary Ann; SANTORINI, Beatrice (1993): "Building a large annotated corpus of English: the Penn treebank". *Computational Linguistics*, 19, p. 313-330.

MARTINEAU, France et alii (2010): *Corpus MCVF (parsed corpus). Modéliser le changement: les voies du français*. Ottawa: University of Ottawa. Electronic resource: http://www.voies.uottawa.ca/corpus_pg_en.html

MAURANEN, Anna (2002): "Will 'translationese' ruin a contrastive study?". *Languages in Contrast*, 2, p. 161-185.

MELAMED, Dan (1998): *Annotation Style Guide for the Blinker Project*. IRCS Technical Report #98-06. Philadelphia: University of Pennsylvania.

MEYER, Paul (ed.) (1865): *Le Roman de Flamenca*. Paris: Librairie A. Franck.

MEYER, Paul (ed.) (1901): *Le Roman de Flamenca*. Paris: Libraire Émile Bouillon. 2nd edition.

OCH, Franz Josef; NEY, Hermann (2000): "A comparison of alignment models for statistical machine translation". In: KAY, Martin (ed.): *Proceedings of the 18th Conference on Computational Linguistics*. Stroudsbourg: Association for Computational Linguistics, p. 1086-1090.

OLIVIÉRI, Michèle (2010): "From Dialectology to Diachrony: Evidence from lexical and morpho-syntactic reconstruction in Romance dialects". In: HESELWOOD, Barry; UPTON, Clive (ed.): *Proceedings of Methods XIII: Papers from the Thirteenth International Conference on Methods in Dialectology, 2008*. Frankfurt: Peter Lang, p. 42-52.

OLIVIÉRI, Michèle (2011): "Typology or Reconstruction: the Benefits of Dialectology for Diachronic Analysis". In: SCHEER, Tobias; JACOBS, Haike; BERNS, Janine (ed.): *Romance Languages and Linguistic Theory, 2009. Selected papers from 'Going Romance' Nice 2009*. Amsterdam: John Benjamins, p. 239-253.

PETROVA, Svetlana; SOLF, Michael (2009): "On the methods of information-structuralanalysis in historical texts: A case study on Old High German". In: HINTERHÖLZL, Roland; PETROVA, Svetlana (ed.): *Information structure and language*
*change; new approaches to word order variation in Germanic*. Berlin; New York: Walter de Gruyter, p. 121-160.

RICKETTS, Peter T. (dir.) (2001): *Concordance de l'occitan médiéval (COM 1)*. Turnhout: Brepols. CD-ROM.

RICKETTS, Peter T. (dir.) (2005): *Concordance de l'occitan médiéval (COM 2). Les Troubadours. Les Textes narratifs en vers*. Turnhout: Brepols. CD-ROM.

SÁNCHEZ LÓPEZ, Cristina (forthcoming). "Preposiciones, conjunciones y adverbios derivados de participios". In: COMPANY COMPANY, Concepción (dir.): *Sintaxis histórica de la lengua española. Tercera parte*. Mexico City: Fondo de Cultura Económica.

SCRIVNER, Olga; KÜBLER, Sandra; VANCE, Barbara; BEUERLEIN, Eric (2013): "Le Roman de Flamenca: An Annotated Corpus of Old Occitan". In: MAMBRINI, Francesco; PASSAROTTI, Marco; SPORLEDER, Caroline (ed.): *Proceedings of the Third Workshop on Annotation of Corpora for Research in Humanities*. Sofia: Institute of Information and Communication Technologies; Bulgarian Academy of Sciences, p. 85-96.

SITARIDOU, Ioanna (2005): "A corpus-based study of null subjects in Old French and Old Occitan". In: PUSCH, Claus D.; KABATEK, Johannes; RAIBLE, Wolfgang (ed.): *Romanistische Korpuslinguistik II: Korpora und diachrone Sprachwissenschaft. Romance Corpus Linguistics II: Corpora and Diachronic Linguistics*. Tübingen: Narr Verlag, p. 359-374.

STEIN, Achim (2008): "Syntactic Annotation of Old French Text Corpora". *Corpus*, 7, p. 157-161. On-line: https://corpus.revues.org/150

TUFIS, Dan (2007): "Exploiting Aligned Parallel Corpora in Multilingual Studies and Applications". *Lecture Notes in Computer Science*, 4568, p. 103-117.

VANCE, Barbara (2009): *The evolution of subject pronoun systems in Medieval Occitan*. Manuscript. Indiana University.

ZELDES, Amir (2007): "Machine Translation between Language Stages: Extracting Historical Grammar from a Parallel Diachronic Corpus of Polish". In: DAVIES, Matthew *et alii* (ed.): *Proceedings of the Corpus Linguistics Conference CL2007*. Birmingham: University of Birmingham, 19 p. On-line: http://ucrel.lancs.ac.uk/publications/CL2007/paper/60_Paper.pdf

ZELDES, Amir; RITZ, J.; LÜDELING, Anke; CHIARCOS, Christian (2009): "ANNIS: A Search Tool for Multi-Layer Annotated Corpora". In: MAHLBERG, Michaela; GONZÁLEZ-DÍAZ, Victorina; SMITH, Catherine (ed.): *Proceedings of Corpus Linguistics 2009*. Liverpool: University of Liverpool, 23 p. On-line: http://edoc.hu-berlin.de/oa/conferences/reS4Xo05sncZc/PDF/29i8VTIzYfT3M.pdf
# Tempses subrecompausats e votz passiva en occitan

Joan SIBILLE

CNRS (UMR 5263), Universitat Tolosa – Joan Jaurés

## 1. Los tempses subrecompausats dins Alibèrt e endacòm mai

Dins sa *Gramatica occitana*, Loís Alibèrt cita pas que doas menas de tempses subrecompausats : un per l'actiu dels vèrbes conjugats amb *aver*, amb dos còps lo vèrbe *aver* (*ai agut cantat*), e un pels vèrbes conjugats amb èsser, simples o pronominals, amb dos còps lo vèrbe èsser (*es estat arribat* ; *se son estats perduts*). Menciona pas l'existéncia de tempses subrecompausats que mesclen èsser e *aver*, nimai l'existéncia a la votz passiva, de tempses subrecompausats parallèls a aqueles de l'actiu. Cita los exemples seguents :

(1) *E quand son estats arribats e an agut repausat, lor letras an bailadas al dit Sant Paire* (Cronica en pròsa de la Crosada)

D'aquel primièr exemple farga una tièra d'exemples pels autres tempses :

- quand foguèron estats arribats e aguèron agut repausat, lors letras aguèron bailadas...

- quand èran estats arribats e avián agut repausat, lors letras avián bailadas...

- quand seràn estats arribats e auràn agut repausat, lors letras auràn bailadas...

(2) **Som estat anat**

(3) **Me som estat passejat**

(4) **Som estat anat caçar dins aquel bòsc**

Los exemples 2, 3, e 4 son citats sens mencion de sorsa, çò que pòt daissar pensar que son pas d'exemples autentics<fnref n="1" /> mas d'exemples fargats per Alibèrt pels besonhs de sa *Gramatica*.

<footnote n="1">¹ Entendèm per autentics d'exemples traches de tèxtes literaris d'autors qu'èran de locutors natius o traches de discorses espontanèus de locutors natius (enregistrats o notats per escrich).</footnote>
Chatbèrt (1990 : 42) coneis pas d'autres tempses subrecompausats que los citats per Alibèrt e afortís qu'aquestes tempses existisson pas al passiu :

comme *èsser* est son propre auxiliaire et que nous n'avons pas pour habitude de joindre
*aver* et *èsser*, je ne vois pas, personnelment, la possibilité, au passif, d'avoir des temps
surcomposés : il y a déjà deux fois le verbe *èsser* ; comment l'ajouter une troisième fois ?

Ça que la, òm sap pas a qual « nous » fa referéncia dins « nous n'avons pas
pour habitude », çò que fa que i a dins aquela frasa de Chatbèrt una cèrta ambigüitat :
òm sap pas tròp se parla de l'occitan en general o solament de son parlar natiu.

Aquí los exemples citats per Chatbèrt, pels vèrbes conjugats amb èsser (simples o pronominals) :

(5) *M'es estat arribat*

(6) *L'òme es estat mai passat* (P.C. Delrieux, *Lo Ròc de la cresta*, p. 87)

(7) *I èretz estats demorats ?*

(8) *I se serián estadas agradadas*

(9) *Per aqueles sèrres, chèstres e codenasses, de monde del país, se son estat perduts* (P. Gayraud, *Lo Libre del Causse*, p. 127)

Los exemples 5, 7, 8 son citats sens mencion de sorsa.

Dins un memento gramatical en linha (Vernet s. d. : 30) podèm legir :

Emploi des formes surcomposées :

Ces formes n'existent que pour les verbes exprimant une action, conjugués à la voix active ou pronominale...

Aquesta afirmacion - pro estonanta, coma o anam veire pus luènh - se retròba
dins lo *Dictionnaire grammatical de l'occitan moderne selon les parlers languedociens*
de Florian Vernet (2000 : 345, § 118.1) :

Ces temps [los tempses subrecompausats] n'existent que pour les verbes qui expriment une action et qui sont conjugués à la voix active ou à la voix pronominale.

Dins la lista dels tempses subrecompausats que seguís aquesta frasa, Vernet menciona pas que los tipes *ai agut parlat* e *soi estat sortit*, valent a dire los citats per Alibèrt. Pasmens, dins lo paragraf que seguís (Vernet 2000 : 346, § 118.2) admet l'existéncia d'autres tipes de tempses subrecompausats que mesclan *èsser* e *aver* :

Èsser sert normalement d'auxiliaire à aver. Dans les formes pronominales on peut avoir : *Me soi estat {agut} passejat.* / *I sèm aguts estats a Tolosa.* / *M'es agut estat arribat de i anar.*

Ça que la, la formulacion es pro esquerrièra : èsser sèrv pas « normalament »
d'auxiliar a aver, a mai se - çò sembla - li pòt servir dins de cases particulars. Es
probable que i a aquí una cauquilha e que se deuriá legir « Èsser sert normalement
d'auxiliaire à aver dans les formes pronominales<fnref n="2" />. On peut avoir : ... ». Pr'aquò de las
tres formas citadas, n'i a pas qu'una qu'es una « forma pronominala » : dins *I sèm aguts
estats a Tolosa* avèm un temps subrecompausat del vèrbe èsser (o del vèrbe *estar*) ;
dins *M'es agut estat arribat de i anar* avèm una forma subrecompausada de *arribar*
(que se pòt pas conjugar a la « forma pronominala » atendut qu'es intransitiu) amb un
complement (*m*') al datiu.

<footnote n="2">² Amb aquò, seriá pus just de dire « Aver sèrv normalament de participi a èsser » ; veire § 3, çai jos.</footnote>
Dins lo paragraf que ven après (Vernet 2000 : 346, § 118.3), legissèm :

Les formes composées du passif ne sont pas des surcomposées : *Soi estat aimat* est un passé composé passif. Le passé surcomposé serait : *ai agut estat aimat*.

Rai, las formas compausadas del passiu son pas de subrecompausats (almens dins lo sens qu'o entend l'autor<fnref n="3" />). Rai tanben, la forma citada amb un asterisc existís pas. Pr'aquò existisson d'autras formas compausadas que mesclan èsser e aver e que rendon possibla l'existéncia al passiu de formas subrecompausadas parallèlas a las de l'actiu.

## 2. Tempses subrecompausats que mesclan èsser e aver

Los tempses subrecompausats que mesclan èsser e aver – que prepausam d'apelar *subrecompausats mixtes* – s'encontran a l'actiu, a la forma pronominala, e tanben al passiu, coma o fan veire los exemples citats dins mantun obratge de gramatica.

### 2.1. Subrecompausats mixtes a l'actiu e a la forma pronominala

#### 2.1.1. A l'actiu

- Exemples citats per Ronjat (1930-1941, III : 200-203, § 584) :

(10) *Ié sias agudo estado en Arle, vous ?* (Mistral, Mirèio IV)

(11) *M'es agu arriba de ié veire li prince Vitour e Louis* (X. de Forvieras)

(12) *I 'guda venguda* (= *es aguda venguda*) (Dauzat)

(13) *Son 'guts venguts a la meijon i a quauqueis ans* (Peiregòrd, comunicat per M. Daniel)

- Exemples citats per Gayraud (1986 : 59-60) :

(14) *I es agut estat* (Salvat 1943, primièra edicion de sa *Gramatica*)

(15) *Li sètz ajuts estats* ? (Miramont, Sud-Peiregòrd)

(16) *Al cloquièr de Rodés, a la pus cima, i sètz agut montat* (Severac, Roergue)

(17) *Dins la mina, Nadineta, i sètz aguda davalada* ? (P. Gayraud, *La Sèxòlòga* [sic], p. 151).

(18) *Vous es jamai agu arriba de faire peta un cop de fioc* ? (J.P. Tennevin, *Lis Oilitan*, p. 119)

- Camprós (1958) tòrna prene los exemples citats per Ronjat.

Dins la *Gramatica* de Salvat, l'exemple *I es agut estat*, mencionat de la primèra (1943) a la tresena edicion (1974), publicadas del vivent de l'autor, despareis dins la quatrena edicion (1978), « revista » per Ernèst Negre<fnref n="4" />.

<footnote n="3">³ Pus exactament son formalament de tempses subrecompausats dins la mesura que i clavan dos auxiliars, mas o son pas semanticament dins la mesura que correspondon als tempses compausats simples de l'actiu.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Se remarca tanben que *i ai agut demorat* es remplaçat per *i som estat demorat* a partir de la quatrena edicion.</footnote>
### 2.1.2. A la forma pronominala

- Exemples citats per Gayraud (1986 : 59-60) :

(19) *Jamai s'es agu vist qu'un animau ague renega lo sarromen de sa meno*
(J. d'Arbaud, *La Sauvagino*, citat per Lafont)

(20) *Dous us còps, s'es agu vis* (A. Chastenet, Nòrd-Peiregòrd, citat per Lafont)

(21) *Totei lei personatges de carn e d'òsses que desempuèi 1942 an agut viscut*
*e se son aguts manifestats* (Pessamessa, *L'Occitan*, novembre de 1984)

- Exemple citat per Ronjat (1930-1941, III : 203-204, § 585) :

(22) *Quand me sìu agu coujà* (Arnaud et Maurin, p. 292)

- Exemples citats per Giély (1995 : 50) :

(23) *Me ié siéu agu passeja.*

(24) *S'es agu vist d'ordre douna en prouvençau o en diferent dialèite, dins li*
*trencado li mai proche de l'enemi* (V. Bernard)

- Exemple citat per Lavalada (1987 : 24) :

(25) *Lo chat e lo chen se son 'guts tòst acostumats*

### 2.1.3. Subrecompausat mixte e subrecompausat « ordinari<fnref n="5" /> »

La *Gramatica provençala* de Martin e Molin (2007 : 118) menciona l'existéncia dels tempses subrecompausats mixtes, mas clau cap d'allusion a l'existéncia o la non-existéncia de tempses subrecompausats ordinaris dels vèrbes conjugats amb èsser :

Cas des verbes conjugués avec « èsser » :

Pour ces verbes, on trouve des formes surcomposées telles que :

[26] *I siáu agut estat. M'es agut arribat. S'es agut passejat* etc.

Ronjat (1930-1941, III : 202, § 584), per quant a el, coneis pas d'exemples de subrecompausats ordinaris dels vèrbes conjugats amb èsser :

Je ne connais pas d'ex. correspondants avec « être » du type *sieu esta vengu*, mais on rencontre assez fréquemment des périphrastiques doubles du verbe « être » lui-même (surtout au parf., v. plus loin les ex.) formés en intercalant le part. passé de « avoir » entre les deux parties du périphrastique ordinaire.

Çò que ditz aquí Ronjat es que los tempses subrecompausats dels vèrbes conjugats amb èsser tals coma los descriu Alibèrt, existisson pas o, pel mens, semblan pas d'existir !

Camprós (1958 : 49) dins son *Étude syntaxique de parlers gévaudanais* comenta aquela frasa de Ronjat :

De plus, Ronjat ne cite pas un seul exemple de temps surcomposé avec auxiliaire « être » répété ; il écrit à ce sujet : « Je ne connais pas d'ex. correspondants avec "être" du type "Siéu esta vengu" [...]. Dans nos parlers, au contraire, les tournures de ce genre-là sont fréquentes dans le langage de tous les jours : [27] "*I sios jamai bengut aici ?*" – "*Si, i soui estat bengut*" »

Los exemples (6) e (9) çai subre son d'exemples autentics del subrecompausat ordinari de vèrbes conjugats amb èsser. N'avèm tanben trobada una ocurréncia dins l'enregistrament del discors espontanèu d'una locutritz nativa :

<footnote n="5">⁵ Prepausam d'apelar lo subrecompasat non-mixte *subrecompausat ordinari*.</footnote>
Mès la nuèch, quand li aviá de nèu, veniá un al pè de la pòrta dels estables de las fedas
e cridavan, los lops. Se la pòrta aviá pas tengut bon, e ben dintravan dedins. Aquò èra
**estat arribat**, aquò<fnref n="6" /> !

## 2.2. Tempses subrecompausats a la votz passiva

- Exemples citats per Camprós (1958 : 49) :

(28) *Lou Gripet sara estat agut mourtificat*

(29) *Lou rainal èra estat agut nhafrat*, aquí dins lou pous

(30) *Aquela femna èra estada aguda vista* dinc aquel endrech

- Exemples citats per Gayraud (1986 : 59-60) :

(31) *A Menèrba ont i èra estat agut prepausat una bastida* (Pessamessa)

(32) *Coma s'èra estat causa que l'alegria siá aguda estada espandida sus li campàs de son païs* (Pessamessa)

- Lavalada (1987 : 24) :

(33) *Eu garantirá çò que s'aura estat 'gut fach*

(34) *Quò a estat 'gut fach'*<fnref n="7" />

- Lafont (1967 : 172) tòrna prene l'exemple (29) citat per Camprós :

> Au passif, l'occitan utilise *aver* et la construction croisée vue ci-dessus : *lo rainal èra estat agut nhafrat dins lo potz* (Camproux, *Syntaxe*..., p. 49)

Los tempses subrecompausats de la votz passiva clauson tres auxiliars. S'es vertat qu'es impossible d'aver tres còps l'auxiliar èsser dins una forma verbala, vesèm qu'es perfièchament possible d'aver tres auxiliars en mesclant èsser e aver per formar de tempses subrecompausats al passiu ; a mai se l'existéncia d'aqueles tempses a escapat a Ronjat, coma o fa remarcar Camprós (1958 : 49) :

> Enfin RONJAT ne cite des formes périphrastiques doubles du verbe « être » formées en intercalant le participe passé de « avoir » entre les deux parties du périphrastique ordinaire que pour les verbes intransitifs : « Siés agudo estado en Arle, vous ? », « M'es agu arriba de ié veire li prince Vitour e Louis mai que d'uno fes ». Or de telles formes s'emploient normalement dans le langage parlé de notre domaine à la voix passive. Le passif, en effet y possède les quatre temps réguliers du parfait de l'action antérieure indéterminée qui correspondent exactement aux quatre mêmes temps de l'actif. « Aquelo fenno es estado agudo bisto dinc aquel endrech » est l'équivalent au passif de « Aquelo fenno l'où agudo bisto dinc aquel endrech<fnref n="8" /> ».

<footnote n="6">⁶ Louise et Gabriel Pons, comuna del Pont, disc 3, *Las Velhadas al canton*, « Los lops » 00:10:00, in Bedel (2007).</footnote>

<footnote n="7">⁷ Dins aqueles dos exemples, èsser es conjugat amb aver, aquò's normal dins certans parlars lemosins.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Camprós (1958 : 48) fa tanben remarcar que per l'actiu, Ronjat cita pas que de formas amb l'auxiliar èsser conjugat al present de l'indicatiu : « RONJAT ne cite point d'exemples de ces formes [i. e. de formas subrecompausadas] qu'au présent du parfait de l'action antérieure indéterminée. C'est là une des raisons qui l'ont, sans doute, empêché d'aller jusqu'au bout de son analyse. Or dans l'usage populaire, c'est aussi bien à l'imparfait, au passé duratif, au passé pur et simple, au futur qu'au présent, que peut s'employer ce parfait de l'action antérieure indéterminée, du moins sur tout le territoire de notre domaine. Et cela tout à fait spontanément. Si RONJAT n'en a point relevé d'exemples dans le provençal littéraire, c'est que son information est incomplète ou que le provençal littéraire, influencé par le français, n'a retenu cet emploi qu'au temps le plus fréquemment employé [...]. Il est tout à fait normal d'y rencontrer [en</footnote>
### 3. Perqué se pòt mesclar èsser e aver ?

Pr'aquò cossí analisar las formas que mesclan èsser e aver ? Que i trobam – çò sembla – lo vèrbe aver conjugat amb l'auxiliar èsser (soi agut etc.), que sèrv, amb aquò, a conjugar de vèrbes que se conjugan normalament amb èsser !

En occitan vièlh èsser se conjuga mai que mai amb *aver : ai estat*, fr. 'j'ai été', mas se tròba tanben quauques còps lo tipe *soi estat*.

Dans les temps composés, le participe *estat* est joint ordinairement avec *aver : ai estat, avia estat, auria estat* ; mais quelquefois la fonction d'auxiliaire est remplie par *esser : soi estat, seria estat* (Anglade 1921 : 317).

Dans la plupart de nos parlers, le verbe « être » est son propre auxiliaire... Ce type semble moins ancien que *a estat* (cf. Einfg. 212), très répandu en vpr. et encore usité par Bellaud, [...] (Ronjat 1930-1941, III : 198, § 583).

Existís tanben una tresena forma *soi agut*, sinonim de *ai estat* e de *soi estat*, que se manten en occitan pòstmedieval : « Enfin, on trouve même la combinaison *soi avut : agut suy en lur cort* = *ai estat en lur cort* » (Anglade 1921 : 317). Se poiriá dire qu'es un biais de conjugar lo vèrbe èsser amb l'auxiliar èsser e lo participi de *aver*. Ronjat (1930-1941, III : 203-204, § 585) senhala qu'aquela forma se rescontra mai que mai a l'èst, mas qu'es pas desconeguda a l'oèst. Per Lafont (1967 : 171), es mai que mai una forma nòrd-occitana : « Dans la même zone [i. e. en nòrd-occitan] on a connu une métathèse des éléments du syntagme : *som agut* ».

Qué que ne siá, aquela forma, coma forma dels tempses compausats de èsser emplegat coma copula per introduire un predicat nominal o adjectival – valent a dire : mai que coma auxiliar – es plan atestada dins los tèxtes, mai que mai, pels periòdes pus recents, dins la partida orientala de l'espandi occitan :

- Sègles XIII e XIV :

(35) *E es lor agutz tant leals* (Roman de Jaufre, Ronjat § 585⁹) 'e lor es estat tant leal'

(36) *Ara-m-digas ... si non es aguda / Al rei ... Seiner, dis ela, si soi ben* (Roman de Jaufre, Ronjat § 585) 'Ara diga-me s'es pas estada del rei ... Sénher – çò ditz – o soi ben'

(37) *Pero tos temps son avutz dur* (Breviari d'amor v. 11773, Ronjat § 585) 'Pr'aquò tos tempses son estats durs'

(38) *cant aisso fon agut* (Vita de Santa Docelina v. 112, Lafont 1967 : 171) 'quand aiçò foguèt estat'

(39) *sia aguda* (Vida de Santa Maria Magdalena v. 807, Lafont 1967 : 171) 'siá estada'

(40) *son aguts donats* (Roman d'Arle v. 512, Lafont 1967 : 171) 'son estats donats'

<footnote>Losera] des phrases du type : "L'abiòu agut pana toutes sous pouns" [...] ; "L'aguèroun agut counouissut lou fi mot" [...] ; "L'auren agut bist lou cantou de las fados" [...] ». Veire tanben pus naut, al 2.1.3. : Aquò èra estat arribat, aquò !</footnote>

<footnote n="9">⁹ Cal legir : « Roman de Jaufre, citat per Ronjat, 1930-1941, III : 203, § 585 » etc.</footnote>
- Briançonés e Ambrunés, sègles XV e XVI :

(41) **Quand sen agús a Lyon** (Missive Briançon, Ronjat § 585) 'Quand sèm estats a Lion'

(42) **Totjort soy agú plus fervent** (StA v. 1594, Sibille 2007) 'Totjorn soi estat pus fervent'

(43) **deygetá sen agú** (StE v. 1191, Sibille 2007) 'sèm estats regitats'

(44) **es agú forsá de s'enfuyre** (StE v. 1196, Sibille 2007) 'es estat forçat de s'enfugir'

(45) **Vous n'agrá trobá ung melhor / Que foro agú vostre pastor** (StE v. 1222-1223, Sibille 2007) 'N'auriatz trobat un melhor que seriá estat vòstre pastor'

(46) **Dequí que nos es agú sus** (StM v. 1208, Sibille 2007) 'Entrò que nos es estat dessús'

(47) **Nos sen agú en pauretá** (StAnt v.71, Sibille 2007) 'Sèm estats en pauretat'

(48) **Deoquela volontá de Diou es agú / Que nos ha si ben saulá e pagú** (StAnt v. 3351-3352, Sibille 2007) 'D'abòrd que la volontat de Diu es estada que nos a tan plan sadolats e repascuts'

(49) **Car ansynt m'es agú revellá** (PeP v. 2395, Sibille 2007) 'Qu'aital m'es estat revelat'

(50) **sen agús taxás** (LJFR § 248, Sibille 2007) 'sèm estats taxats'

(51) **que son agus fach** (LJFR § 725, Sibille 2007) 'que son estats faches'

(52) **que eron agus donas** (LJFR § 1136, Sibille 2007) 'qu'èran estats donats'

- Provença, sègles XV-XVII :

(53) **qui en fossa agut consent** (Archius de Sant Martin de Vesúbia, Ronjat § 585) 'que ne foguèsse estat consent'

(54) **qui fossa agut present** (Archius de Sant Martin de Vesúbia, Ronjat § 585) 'que foguèsse estat present'

(55) **que sia agut enemic** (Gouiran e Hébert 1997 : « Introduction » 27.3) 'que siá estat enemic'

(56) **es agut contràri** (Brueis, Ronjat § 585) 'es estat contrari'

(57) **aquo non fousso pas agut** (Brueis, Jardin dey Musos Prouvensalos, II, p. 221 ; Lafont 1967 : 171) 'aquò seriá pas estat'

(58) **que rés sié coummo vous agut** (Brueis, Jardin dey Musos Prouvensalos, I, p. 395 ; Lafont 1967 : 171) 'que degun siá estat coma vos'

(59) **aqueou que la canson a compausada / es agut en gran pou pron de vegado** (Belaud, Lafont 1967 : 171) 'aqueu que la cançon a compausada / es estat en grand paur pron de vegadas'

(60) **siéu agut lou proumié troumpat** (Zerbin, Ronjat, § 585) 'soi estat lo primièr trompat'

(61) **vous siéu agut toujour auprès** (Zerbin, Ronjat, § 585) 'soi totjorn estat al près de vos'

Dins la lenga actuala, aquelas formas, dins lor emplec de copula (valent a dire mai que dins los tempses compausats e subrecompausats) se son pas conservadas que dins lo rèirepaís de Niça :

(62) **la vaco es aguiò manjau per li loups** (Vesúbia, Grinda 1993 : 15)

(63) **la causa la pu laido qu'ai visto es aguiò na crous** (Grinda 1993 : 23)

(64) **lou mai que a arancà l'amiraciou, es agù uno cavo jamai, jamai visto o lo mountagno** (Tinea, Maynart 2001 : 98)
Mas an permés de generar, al passiu, de tempses subrecompausats (amb tres auxiliars) parallèls a aqueles de l'actiu, segon los esquèmas seguents :

es nhafrat

<figure><img src="image_51.png" /></figure>

es agut nhafrat

<figure><img src="image_52.png" /></figure>

es estat agut nhafrat

es nhafrat

<figure><img src="image_53.png" /></figure>

es estat nhafrat

<figure><img src="image_54.png" /></figure>

es agut estat nhafrat

Se metèm es dins es nhafrat al passat compausat segon l'esquèma es agut, aquò balha es agut nhafrat (forma que s'es pas conservada dins la lenga actuala en defòra del rèirepaís de Niça), se metèm puèi es dins es agut nhafrat al passat compausat segon l'esquèma es estat, aquò balha es estat agut nhafrat. Al revèrs, se metèm es de es nhafrat al passat compausat segon l'esquèma es estat, aquò balha es estat nhafrat, se metèm puèi es dins es estat nhafrat al passat compausat segon l'esquèma es agut, aquò balha es agut estat nhafrat.

Aital avèm las formas subrecompausadas del passiu parallèlas a las de l'actiu amb doas variantas possiblas per cada forma del passiu :

<table><thead><tr><td>Actiu</td><td></td><td>Passiu</td></tr></thead><tbody><tr><td>a agut vist</td><td>es estat agut vist</td><td>es agut estat vist</td></tr><tr><td>aviá agut vist</td><td>èra estat agut vist</td><td>èra agut estat vist</td></tr><tr><td>aguèt agut vist</td><td>foguèt estat agut vist</td><td>foguèt agut estat vist</td></tr><tr><td>aurà agut vist</td><td>serà estat agut vist</td><td>serà agut estat vist</td></tr><tr><td>auriá agut vist</td><td>seriá estat agut vist</td><td>seriá agut estat vist</td></tr><tr><td>aja agut vist</td><td>siá estat agut vist</td><td>siá agut estat vist</td></tr><tr><td>aguèsse agut vist</td><td>foguèsse estat agut vist</td><td>foguèsse agut estat vist</td></tr></tbody></table>

Lo tipe *es agut estat vist* sembla pas tan frequent coma lo tipe *es estat agut vist* (cf. ex. 27 a 34). Ça que la, n'avèm trobat mai d'una atestacion, mai que mai dins d'autors o d'escriptors de l'èst de l'espandi occitan :

- La testa li vira, coma aquò li **es agut estat arribat** quand se clinèt sus un avenc (Robèrt Lafont, *La Festa*; citat per Nivelle 2005: 2).

- Son de causas que **son agudas estadas** lèu **esprovadas** (in *Cronica de l'agachaire*, IEO 06, 07/02/2010¹⁰)

- La Danisa èra aguda **estada** embestiada mai d'un còp (sul sit Macarel.net<fnref n="11" />)

- E m'es **agut estat dich** que de calandrons poian ansinda corregir lor papeta quand parlava "patois" (Felip Martèl sul sit taban.canalblog.com<fnref n="12" />)

- M'es **agut estat dich** que foguèron victimas de represalhas... (Pèire Pessamessa 2007: 7)

- Veire tanben l'exemple (32), çai subre, de Pèire Pessamessa.

<footnote n="10">¹⁰ http://ieo06.free.fr/spip.php?article1818</footnote>

<footnote n="11">¹¹ http://www.macarel.net/LV_recerca_per_mot_clau?tid=38</footnote>

<footnote n="12">¹² http://taban.canalblog.com/archives/2010/09/22/19136510.html</footnote>
Dins un forum sus Yahoo Groups<fnref n="13" /> podèm legir que :

L'auxiliar es el meteis al passat compausat mas demòra lo meteis coma dins la forma compausada « simpla » :

- « a cantat » → « a agut cantat »

- « es passat » → « es estat passat »

- « s'es trufat de ieu » → « s'es estat trufat de ieu »

Quand deuriam aver dos còps « estat » adarré, s'emplega « agut » per la primièira ocurréncia de la forma : « es estat brave qques còps » → non pas « es *estat estat brave » mas → « es agut estat brave »

Cresèm que o caldriá completar e rectificar aital :

L'auxiliar es el meteis al passat compausat. Dins los vèrbes conjugats amb *aver* demòra totjorn lo meteis coma a la forma compausada « simpla », mas pòt cambiar a la forma compausada « simpla» dels vèrbes conjugats amb *èsser*:

- « a cantat » → « a agut cantat »

- « es passat » → « es estat passat » o « es agut passat »

- « s'es trufat de ieu » → « s'es agut trufat de ieu » o « s'es estat trufat de ieu »

Quand deuriam aver dos còps « estat » adarré, s'emplega « agut » per la primièira o la segonda ocurréncia de la forma : « es estat brave qques còps » → non pas « es *estat estat brave » mas → « es estat agut brave » o « es agut estat brave »

## 4. Formas inanalisablas

Avèm relevat dins Gayraud (1986 : 59-60) doas occurréncias de formas qu'acomolan la forma del passiu amb tres auxiliars, amb lo pronom reflexiu de la forma pronominala :

(65) *S'es estat agut vist que...* (Miremont, p. 25)

(66) *Esperar los soldats al canton del bòsc, los tirar coma de lapins... S'es agut estat fach* (I. Roqueta, *Lengadòc Roge*, p. 164).

Aquestas formas aberrantas e inanalisablas – es pas teoricament possible d'aver un pronom reflexiu al passiu – se pòdon explicar coma un crosament entre la forma de la votz passiva e la de la « votz » pronominala : *s'es estat agut vist* resulta de la « fusion » de *es estat agut vist* e *s'es agut vist*, qu'an lo meteis sens ; aital meteis, *s'es agut estat fach* representa lo crosament de *es agut estat fach* e *s'es agut fach*.

## 5. Per tornar a l'actiu

Se sap que los tempses subrecompausats tenon doas valors. Dins una proposicion subordenada an una valor mai que mai temporala : marcan l'anterioritat del procès de la subordenada per rapòrt a aquel de la principala : *E quand son estats arribats e an agut repausat, lor letras an bailadas al dit Sant Paire*. Dins una proposicion principala an una valor aspectuala : marcan un « perfach de l'accion anteriora indeterminada » segon la terminologia de Camprós (1954 : 45-46), valent a dire una accion situada a un moment indeterminat del passat qu'es pas un passat pròche e qu'a pas, o pas mai,

<footnote n="13">13 Patric Sauzet, https://br.groups.yahoo.com/neo/groups/parlar_occitan/conversations/messages/8349</footnote>
de rapòrt amb lo present : *Dins aquel bòsc, m'i soi agut passejat* (mas fa plan temps e pòdi pas precisar quora) ; pòt tanben exprimir qu'un estat resultant o un fach abitual o recurrent dins lo passat es revolut dins lo present : *Avèm agut meissonat amb lo volam* (mas ara o fasèm pas pus).

Per quant als vèrbes conjugats amb èsser (intransitius o transitius conjugats a la forma pronominala), òm se pòt demandar se lo subrecompausat ordinari e lo subrecompausat mixte son totjorn equivalents e s'es indiferent d'emplegar l'un o l'autre. Per l'emplec aspectual, los exemples qu'avèm balhat fan veire que las doas formas son equivalentas, a mai s'i pòt aver d'usatges diferents o de preferéncias segon los parlars, certans parlars podent emplegar exclusivament o preferencialament lo subrecompausat ordinari, d'autres exclusivament o preferencialament lo subrecompausat mixte. Per contra, avèm pas pogut trobar d'exemples de l'usatge del subrecompausat mixte per la valor temporala e intuitivament aquel emplec nos sembla pas « natural » : una frasa coma *E quand son aguts arribats, lors letras an bailadas al Sant Paire* nos sembla pas possibla. Fasèm donc l'ipotèsi que lo subrecompausat ordinari se pòt emplegar per la valor temporala tant coma per la valor aspectuala, mentre que lo subrecompausat mixte se pòt pas emplegar que per la valor aspectuala. Mas aquò's pas qu'una ipotèsi que demandariá d'èsser verificada sus de donadas autenticas amb de còrpus bèls qu'a l'ora d'ara existisson pas per l'occitan.

## Conclusion

Dins la lenga modèrna, las atestacions de tempses subrecompausats mixtes qu'avèm pogudas trobar, concernisson : Provença, Auvèrnhe, Lemosin, Nòrd-Peiregòrd, Sud-Peiregòrd<fnref n="14" />, Roergue. Aquelas formas existisson pas en gascon ; nimai – çò sembla – en lengadocian aquitanopirenenc (País de Fois, Narbonés, Tolosan, Agenés), çò qu'explicariá qu'Alibèrt qu'èra natiu de Bram dins Aude se siá pas trachat de lor existéncia o las aja negligidas. Es probable tanben qu'Alibèrt coneissiá pas lo trabalh de Ronjat, a mai se lo tòme III de la *Grammaire istorique* (1937), que consituís la tèsi de Ronjat, èra ja paregut en 1913 jol títol *Essai de syntaxe des parlers provençaux modernes*.

Qué que ne siá, los tempses subrecompausats mixtes de l'actiu e los tempses subrecompausats del passiu son de formas plan atestadas en sincronia e en diacronia, e dins mai d'un dialècte. Son de formas legitimas que se devon ensenhar coma talas e que s'ameritan pas d'èsser negligidas o oblidadas dins las gramaticas.

## Bibliografia

ALIBÈRT, Loïs [ALIBÈRT, Loís] (1976) : *Gramatica occitana segon los parlars lengadocians*. Montpelhièr : CEO. Segonda edicion.

<footnote n="14">¹⁴ Lo nòrd de Peiregòrd es de dialècte lemosin, lo sud de dialècte lengadocian.</footnote>
AMMAN, Andreas (2007) : « The fate of “redundant” verbal forms – double perfect constructions in the languages of Europe ». *Sprachtypologie und Universalienforschung*, 60, p. 186-204.

ANGLADE, Joseph (1921) : *Grammaire de l'ancien provençal ou ancienne langue d'oc : phonétique et morphologie*. París : Klincksieck.

BEDEL, Christian-Pierre (ed.) (2007) : *Rouergue / Roergue*. Rodés : Al Canton. Cofret amb dos libres e quatre CD.

BORGHESAN, Barbara (1987-1988) : *Forme verbali « surcomposées » in francese e in altre lingue romanze*. Udine. Tesi di laurea inedita.

CAMPROUX, Charles [CAMPRÓS, Carles] (1958) : *Étude syntaxique des parlers gévaudanais*. París : Presses universitaires de France.

CAMPROUX, Charles [CAMPRÓS, Carles] (1963) : « À propos des temps surcomposés ». *Défense de la langue française*, 19, p. 21-24.

CHATBÈRT, Raimond (1990) : « Questions de lenga : tempses subrecompausats ». *Oc*, CCXCIV – XIIIᵉ tièira, p. 38-42.

GAYRAUD, Pau [aliàs RIQUETA] (1986) : *La Sintaxi milarguesa*. Rodés : Subervie.

GIÉLY, Bernard (1995) : *Grammaire du verbe provençal*. Marselha : Prouvènço d'aro.

GOUIRAN Gérard ; HÉBERT, Michel (1997) : *Le Livre Potentia des États de Provence (1391-1523)*. París : Comité des travaux historiques et scientifiques.

GRINDA, Alain (1993) : *Le Silence des merveilles*. Lo Chafauc : Éditions de l'Envol.

LAFONT, Robert [LAFONT, Robèrt] (1967) : *La Phrase occitane. Essai d'analyse systématique*. París : Presses universitarires de France.

LAVALADE, Yves [LAVALADA, Ives] (1987) : *La Conjugaison occitane (Limousin)*. Lemòtges : IEO 87 ; La Clau lemosina.

MARTIN Guy ; MOULIN Bernard [MARTIN, Guiu ; MOLIN, Bernat] (2007) : *Grammaire provençale et atlas linguistique en couleur*. Ais de Provença : Comitat Sestian d'Estudis Occitans ; CREO Provença ; Édisud. Primièra edicion 1998 : *Grammaire provençale et cartes linguistiques*.

MAYNART, Sully (2001) : *Crounicoi de Santo Pèirounello*. Ròcabelhiera : Serre.

MELCHIOR, Luca (2012) : « Tra esperienzialità e iteratività : il 'passé surcomposé à valeur spéciale' in francese (e in altri idiomi romanzi) ». *RLiR*, 301-302, p. 65-98.

NIVELLE, Nicole (2005) : « Lo vertige dins l'òbra romanèsca [sic] de Robert Lafont. L'aurelha, l'agach e lo gaudre ». In : JULIEN, Danielle ; TORREILLES, Claire ; PIC, François (ed.) : *Robert Lafont : le roman de la langue. Actes du colloque de Nîmes (12 et 13 mai 2000) et Arles (14 mai 2000)*. Tolosa ; Bordèu : Centre d'étude de
la littérature occitane, 14 p. En linha : http://www.abacoc.net/Annexe%20Global/
Recherche%20PDF/Vertigo.pdf

PESSAMESSA, Pèire (2000) : « Recerca istorica : lo movement provençau e occitan dins leis oras sombras ». *Ethnisme*, 71, p. 7-8. En linha : http://www.cieldoc.com/presso/integral/pres0113.pdf

POLETTO, Cecilia (2009) : « Double auxiliaries, anteriority and terminativity ». *Journal on Comparative Germanic Linguistics*, 12, p. 31-48.

RONJAT, Jules (1930-1941) : *Grammaire istorique* [sic] *des parlers provençaux modernes*.
4 vol. Montpelhièr : Société des langues romanes.

SALVAT, Joseph (1943) : *Gramatica occitana*. Tolosa : Privat. Segonda edicion : 1951 ; tresena edicion : 1974 ; quatrena edicion : 1978.

SIBILLE 2007 = RICHARD, Marcellin (2007) : *La Passion de saint André suivie d'une étude linguistique comparée par Jean Sibille*. París : Champion.

VERNET, Florian (2000) : *Dictionnaire grammatical de l'occitan moderne selon les parlers languedociens*. Montpelhièr : Université de Montpellier 3.

VERNET, Florian (s. d.): *Mémento grammatical occitan : languedocien*. En linha :
http://www.locongres.org/fr/ressources/grammaire-conjugaison-occitanes/183-
memento-grammatical-occitan

Abreviacions

<table>
   <tr>
    <td>
     v.
    </td>
    <td>
     vèrs
    </td>
   </tr>
   <tr>
    <td>
     StA
    </td>
    <td>
     Passion de sant Andrieu
    </td>
   </tr>
   <tr>
    <td>
     StAnt
    </td>
    <td>
     Mistèri de sant Antòni
    </td>
   </tr>
   <tr>
    <td>
     StE
    </td>
    <td>
     Mistèri de sant Eustaquii
    </td>
   </tr>
   <tr>
    <td>
     StM
    </td>
    <td>
     Mistèri de sant Martin
    </td>
   </tr>
   <tr>
    <td>
     PeP
    </td>
    <td>
     Historia Petri et Pauli
    </td>
   </tr>
   <tr>
    <td>
     LJFR
    </td>
    <td>
     Libre jornal de Fazy de Rama
    </td>
   </tr>
  </table>
# Los critèris a seguir per publicar en grafia occitana los autors qu'escrivián abans 1935. L'exemple de Paul Sabatèr

Jacme TAUPIAC

## 1. L'importància de la Gramatica occitana de Loís Alibèrt

Dins l'istòria de la lenga occitana, 1935 es una data d'una importància capitala: es aquela annada que Loís Alibèrt publiquèt la siá famosa Gramatica occitana que fasiá de l'occitan una lenga de cultura modèrna.

Se pòdon destriar tres orientacions fondamentalas dins aquela òbra:

a) La nòrma grafica codificada es dins la continuació de la grafia medieval. Fòrça lexèmas an la meteissa grafia dins aquela gramatica e dins nòstre primièr document celèbre: lo Boèci que deu remontar a pauc de temps abans l'an 1000. Aquò fa de l'occitan una de las pus ancianas lengas de cultura d'Euròpa.

b) Coma Alibèrt considerava qu'occitan e catalan fasián partida del meteis ensemble lingüistic, cercava d'avesinar lo mai possible las doas lengas bessonas, en respectant pasmens un pichon nombre de grafèmas tradicionalament diferents en occitan e en catalan. Per exemple, al catalan la vinya, amb lo digrama ny, correspondiá la vinha amb lo digrama nh. Mas, s'escrivèm en occitan lo braç e lo mes de març, amb un ç, la setmana e l'espatla, amb las geminadas representadas per tm e tl, solide que l'imitacion de la nòrma catalana i es per quicòm. E aquò es vengut ara irreversible. Çò que fa que, per un catalan, legir d'occitan escrich en grafia alibertina es quicòm de plan aisit: se vei sul pic qu'occitan e catalan son doas lengas benlèu encara pus vesinas que castelhan e portugués.

c) La nòrma grafica èra acompanhada d'una tièra de seleccions morfologicas, tant dins lo lexic coma dins los « mots gramaticals ». Per Alibèrt, non solament cal refusar, de segur, los francismes grossièrs coma la mèra, lo pèra, lo frèra, la sur, lo cur, oí, nani (Alibèrt 1935: XXXII) que cal remplaçar pels mots nacionals la maire, lo paire, lo fraire, la sòrre, lo còr, òc, non, mas cal tanben causir, demest las multiplas formas qu'an los mots dins la lenga parlada, çò qu'apèla « la forma etimologica completa » (Alibèrt 1935: XXXVI). Dona l'exemple de l'etim latin classic MĚSPĪLAM (passat en realitat a la forma *MĚSPŪLAM en latin popular) qu'abotís a una fum de
variantas dins los parlars occitans. Ne cita onze mas ne reten pas que doas dins la forma d'occitan qu'apèla « lo lengadocian literari » : *la mèspla* e *la mespola*.

Çò que cal remarcar es que *mèspla* e *mespola* son de lexèmas escriches en grafia occitana mentre que las autras formas non retengudas son escrichas dins çò que se pòt apelar una « grafia fonetica pedagogica », fargada de son sicap : *mispula*, *nespulo*, *nispulo*, *nèsplo*, *nèspro*, *bespulo*, *empulo*, *espulo*, *espurro* (Alibèrt 1935 : XXXVII).

Parièrament, quand explica que la melhora forma a causir pel present del subjontiu del vèrbe èsser es siá, escriu aquela forma en grafia occitana mas escriu en grafia fonetica *siosco*, *fogo*, *fosco*.

Pasmens, me sembla plan evident que *la nèspla*, que se ditz tanben *la nespla* o *la nespra* en catalan estandard, se pòt fòrt plan escriure en grafia occitana, amb un -a final : es pas una òrra forma patesa ; es una de las variantas del nom d'aquel fruch dins los parlars occitans. Me sembla evident tanben que *fòsca* se pòt escriure plan fidèlament en grafia occitana, amb un ò e un -a final.

## 2. Los critèris d'Alibèrt quand fa de citacions

Un pauc pus luènh, dins la *Gramatica*, Alibèrt (1935 : 3) precisa clarament los critèris que seguís quand fa de citacions d'autors lengadocians :

En rasón del caracter pedagogic e de vulgarizacion de nostra GRAMATICA, los exemples son pas donats dins lor text original. Son estats transposats [sic ; dins la reedicion de 1976 Ramond Chatbèrt a plan rason d'o corregir en *transpausats*] en grafia classica e mesis en acordi amb nostres principis linguistics. Las formas foneticas o morfologicas son estadas unificadas. Es atal que l'article *le* dels parlars meridionals es representat per *lo*; lo Roergat (*abiu*), l'Albigés (*abiòu*), lo montpelhierenc (*aviàn*) per *avián*; lo Central (*pèch*, *iòu*) per *pueg*, *uou*; lo Foissenc (*lèit*, *fèit*) per *lait*, *fait*, etc. Ça que la, los exemples citats son d'una rigorosa exactitud pel fait gramatical estudiat.

Se vei que, per Alibèrt, dins aquela òbra mèstra, la transposicion d'un tèxt en grafia occitana anava amb d'importants cambiaments de lenga qu'apèla l'unificacion de « las formas foneticas e morfologicas ». Codificacion grafica e codificacion lingüistica èran per el d'operacions sincronicas.

De segur, sometre un tèxt a un tal « lièch de Procust lingüistic » pòt pas mancar d'aver tres avantatges :

- Es plan mai de bon legir que la version originala ;

- Presenta d'evidents avantatges pedagogics ;

- Del moment qu'escafa lo mai possible lo caractèr dialectal de la lenga de l'autor contribuís a donar a l'occitan l'estatut de lenga de cultura.

## 3. La feconditat de l'exemple alibertin

Un fum d'« editors occitanistas » an imitat l'exemple alibertin. E mai, n'i a qu'estiman qu'un autre biais de far es quicòm de plan pauc recomandable e se permeton de criticar sevèrament los que fan coma se lo trabalh d'Alibèrt existissiá pas. La causa arriba mai d'un còp. Es lo cas, per exemple, quand l'autor es lo pepin qu'a daissat un manuscrit demorat amagat dins lo solièr de l'ostal de familha e qu'es estat descobèrt,
cinquanta ans après, pel felen o la felena. Dins la revista *Paraulas de novelum* d'abril de 2014, Joan-Claudi Dugròs parla d'un cas aital. Una certana « Céline Piot », après aver descobèrt que lo sieu pepin, lo felibre Jules Morère (1850-1924), aviá daissats de poèmas gascons, decidiguèt de los publicar e refusèt que foguèsson transpausats en grafia occitana : « J'ai laissé les poèmes dans le parler gascon de l'auteur, qui, bien qu'imparfait, possède un charme indéniable » (Dugròs 2014 : 7). Aquela femna sabiá pas qu'èra perfièchament possible de cambiar pas res al « parler gascon de l'auteur » en fasent la pura « transposicion grafica ».

« Vaquí un libre que comprarai pas », çò ditz Joan-Claudi Dugròs. E explica qu'un tèxt pel frebrenc, escrich en grafia patesa, val plan mai lo publicar en grafia occitana : « Permet de far conéisser l'òbra fòra de son canton e li balha la legitimitat d'una lenga vertadièra ; es pas pus un "patois" local » (Dugròs 2014 : 7).

Los exemples d'editors qu'an transcrich en grafia occitana los tèxtes d'autors anteriors a 1935 se comptan per desenats.

1. En 1961, Andrée-Paule Lafont (esposa de Robèrt Lafont), editèt un volum de pichon format, de 202 paginas, intitulat : *Théodore Aubanel. Œuvres choisies – Textes transcrits en Graphie Occitane, avec des Remarques sur leur transcription*.

2. En 1962, Pèire Bèc editèt *Belina*, de Miquèu Camelat.

3. En 1970, Jacme Boisgontier editèt *Pèire Cardenal* : èran de « tròces causits » del trobador del sègle XIII (1180-1278), presentats per Carles Camprós.

4. En 1971, Marcèl Carrièras editèt *Claudi Peiròt* : èran de « tròces causits » de l'autor lengadocian del sègle XVIII (1709-1795).

5. En 1972, Robèrt Lafont editèt una antologia de seissanta cançons de trobadors, intitulada *Trobar*, en « modernizant » la grafia.

6. En 1975 Joan-Maria Petit editèt *August Forés* : èran de « tròces causits » de l'autor lauragués (1848-1891).

7. En 1976, Jacme Boisgontier (anonimament) editèt *Contes de Gasconha*, de Joan-Francés Bladèr (1827-1900). En 1990, se publiquèt la « Darrèra garba » dels *Contes de Gasconha*, del meteis autor (colleccion A tots).

8. En 1979, un anonim (benlèu Pèire Boissièra), editèt *Jos la clujada*, del felibre orlhagués Arsèni Vermenosa (1850-1910).

9. En 1982, Joan-Frederic Brun editèt *Cronicas de Caravetas*, de l'autor montpelhierenc Francés Deseuse, dich « L'Escotaire » (1897-1936).

10. En 1984, Andrieu de Gavaudan (pseudonim del jornalista occitanista Andrieu Bianchi) editèt en dos volums las òbras del felibre gascon Leopòld Dardí, intituladas *Antologia populara de Labrit*.

11. En 1984, Felip Gardy (Philippe Gardy) editèt *Le Ramelet Mondin & autres œuvres*, de Pèire Godolin.

12. En 1986, Cristian Laus editèt *Lison*, de la felibressa Joana Bartés, dicha « Clardeluna » (1898-1972).

13. En 1987, Guiu Martin, cap d'una còla que compreniá tanben A. Barthélémy, J.-I. Casanova e Gerard Gouiran, editèt *Nouvè Grané*, de Victor Gelú (editor : Université de Provence).

14. En 1994, Jacme Taupiac e autres nòu membres de la *Seccion Antonin Perbòsc* de l'Institut d'Estudis Occitans (es a dire la seccion de l'IEO de Tarn e Garona) editèron las òbras completas de Frederic Cairon (1879-1958) jol títol *Lo Catèt de Macaturras e autras òbras*.
15. En 1994, Cantalausa editèt *Contes de la tatà Mannon*, de Justin Besson (1845-1918).

16. En 1995, Cantalausa editèt *D'al brèç a la tomba*, de Justin Besson.

17. En 1997, Cantalausa editèt *Contes de l'oncle Janet*, de Justin Besson.

18. En 2000, Marcèu Esquieu e Cristan Rapin, de l'Escòla Occitana d'Estiu, editèron *Òbras complètas del poèta Arnaud Daubassa*, autor nascut a Moissac cap a 1660, mòrt a Vilanuèva d'Òlt lo 10 d'octobre de 1720.

19. En 2012, lo majoral del Felibritge Nadal Lafont editèt *Poésies de Norib*, òbras de Pierre Biron, poèta païsan de la region Sant Flor, en Auvèrnha (1861-1871).

20. En 2012, Nadal Lafont editèt *Proses de Norib* (tòme 1).

21. En 2013, Nadal Lafont editèt *Proses de Norib* (tòme 2).

22. En 2013, Josiana Bru e Joan Eygun editèron *Au país de la gata blanca. Contes populars amassats a Combarogèr*. Son de contes reculhits entre 1899 e 1905 pels escolans de l'escòla primària d'aquela comuna de Lomanha (del canton de Verdun, en Tarn e Garona), ont Antonin Perbòsc èra regent.

Pretendi pas que la lista siá completa.

Lo militantisme occitanista d'aqueles editors los mena a trabalhar segon quatre critèris :

a) Privilegiar la grafia englobanta. Quand i a esitacion possibla entre una grafia que manifèsta lo vergonhós fraccionament dialectal de nòstra lenga « que càmbia d'un vilatge a l'autre » e la prestigiosa « grafia englobanta » que li dona una evidenta dignitat de lenga literària unitària, de segur que causisson la grafia englobanta, quitament s'es al detriment de la fonologicitat. L'exemple pus clar e pus conegut es lo de la grafia, en occitan gascon, de mots coma *auançar*, *l'auantatge*, *auer*, *dauant*, *diuendres*, *la haua* que correspondon a las formas de l'occitan estandard *avançar*, *l'avantatge*, *aver*, *davant*, *divendres*, *la fava*. Dins la màger part dels cases, los editors causisson d'escriure *avançar*, amb un v (un « ve bas »), e explican (per exemple, pel gascon de Lomanha) : « v intervocalique, en Lomagne, se prononce généralement comme l'anglais w (avè = awè) » (Bru e Eygun, in Perbòsc 2013 : 26). Ara, l'occitan de Lomanha - coma lo de Labrit, de la Val d'Aran e de plan d'autras regions de Gasconha - es un gascon ont un nombre pro bèl de parelhs minimals pòrta la pròva qu'existís dins aquela varietat d'occitan l'oposicion entre lo fonèma /b/ (« lo fonèma be ») e lo fonèma /w/ (« lo fonèma oau ») :

*l'abat* (francés « l'abbé ») ~ *lauat* (fr. « lavé »);

*l'abelha* (fr. « l'abeille ») ~ *l'auelha* (fr. « la brebis »);

*l'acaba* (fr. « il le termine ») ~ *la caua* (fr. « la cave »);

*l'auotz* (fr. « vous l'avez eu ») ~ *la votz* (fr. « la voix »);

*sabèm* (fr. « nous savons ») ~ *s'auèm* (fr. « si nous avons »);

*sabètz* (fr. « vous savez ») ~ *s'auètz* (fr. « si vous avez »).

Çò qu'es solide es qu'es pas vertat que « généralement » un v intervocalica representa /w/. Dins un grand nombre de lexèmas lo grafèma v representa lo fonèma /b/ (realizat coma un [β] oclusiu aflaquit, coma en catalan) : *alavetz*, *l'avesque*, *avertir*, *la cavala*, *devath*, *devisar*, *evitar*, *lo nòvi* ~ *le nòvi*, *reviscolar*, *la severitat*. Prononciar *[ala'wets] seriá realizar una forma
teratologica (es a dire « mostrosa »), inexistenta e incomprensibla.

La descodificacion d'un tèxte gascon transpausat dins una tala « grafia occitana » ven una algèbra plan complicada : prononciar « coma cal », aquò implica d'aver memorizada la lista longassa dels mots ont lo grafèma v representa lo fonèma /b/ e l'autra lista, longassa tanben, ont lo meteis grafèma v representa lo fonèma /w/.

Aquí perque es plan de bon comprene que los araneses e qualques autres
escrigan fonologicament, e doncas simplament, *auançar*, *auer*, *diuendres*,
amb la vocala *u*, qu'amassen es *auajons* per la montanha e que, per contra,
escrigan *auançar* e *diuendres* (Vergés 1991¹).

b) Suprimir los francismes. Quand Besson escriu lo cur, Cantalausa transcriu lo còr ; quand escriu Cantas pla, crestiès de forto branco ! (Besson 1934 : 43), aquò es trancrich per Cantalausa (Besson 1995 : 91) Cantatz plan, crestians de fòrta branca ! Quand lo poèta vinhairon Pau-Luc Sabatier escriu ambe plesi Josiana Ubaud o transcriu ambe plaser (Sabatier 2013 : 26).

c) Suprimir los localismes. Dins l'occitan de Tolosa, se ditz le pan e le vin. Loís Alibèrt, quand cita l'autor tolosan Godolin, li fa dire lo pan e lo vin.

d) Suprimir las formas estimadas tròp patesas. Parlar del « neni que soumilho » (Besson 1934 : 1) es corregit per Cantalausa en « nenin que somelha » dins son edicion de 1995 (Besson 1995 : 7) : soumilho èra una varianta jutjada inacceptabla de somelha. L'inconvenient es que soumilho rimava amb familho e que somelha rima pas pus ! Quand lo poèta vinhairon Pau-Luc Sabatier, de la region de Montpelhièr, escriu estoufaién lou bióu, aquò es transcrich per Josiana Ubaud estofariam lo buòu (Sabatier 2013 : 16).

4. Los problèmas ocasionats per la causida alibertina

Aqueles editors avoan qualque còp, mas pas totjorn, que se son sentits escamarlats entre doas necessitats contradictòrias : la primièra, per eles absoludament prioritària, èra d'avesinar lo mai possible la lenga de la nòrma grafica e morfologica alibertina ; la segonda, vertadièrament segondària, èra d'èsser fidèl al tèxte original

Prendrai tres exemples.

- Joan-Frederic Brun, en 1982, editèt dins la colleccion A tots (numèro 77) Cronicas de Caravetas, òbra de l'autor de Montpelhièr Francés Deseuse (dich « L'Escotaire »), nascut en 1897 e mòrt en 1936. Naturalament, lo Deseuse escriviá l'occitan de Montpelhièr, coma la màger part dels autors de son temps, dins una grafia sucursalista francesa qu'aviá pas res a veire amb la nòrma alibertina. Abans que desapareguesse, aviá vist qu'Antonin Perbòsc, Prospèr Estiu, Josèp Salvat e d'autres avián fach çò qu'apelava « lo retorn a la grafia dels trobadors ». Mas aquel biais d'escriure que trobava sabentàs, li agradava pas. L'editor Joan-Frederic Brun (in

<footnote n="1">¹ La forma aranesa *auajons* nos pòrta la pròva que cal escriure *avajons*, amb un v en occitan lengado-
cian ; per consequent, Alibèrt fa una error quand escriu *abajon* amb un b (« be naut ») dins la siá grama-
tica de 1935 e lo sieu diccionari de 1966. En francés, *los auajons* s'apèlan *les myrtilles* o *les brimbelles*,
segon las regions.</footnote>
Deseuse 1982 : 11), persuadit qu'èra necessari de respectar pas la volontat de l'autor, decidiguèt de publicar sos tèxtes en grafia occitana. Explica :

Ai adaptat la grafia mas respectat au mai que se podiá la lenga. Per la compreneson, las formas verbalas *foguère*, *fasent*, *legissent*, remplaçan los localismes *seguère*, *faguent*, *legiguent*. Aquò me sembla pas una traïdura. Totes los escrivans d'ara fan aquel pichòt sacrifici e aquò los empacha pas de prononciar puòi coma vòlon. Vèse pas perqué fariam pas parièr amb los escrivans de l'epòca preoccitana.

– Cantalausa, ajudat per Ramond Chatbèrt, en 1995, editèt *D'al brèç a la tomba*, l'òbra plan coneguda de Justin Besson que sa primièra edicion es de 1892. Cantalausa, « editor occitanista », dona sonque una « explicacion ideologica » de sa transcripcion en grafia occitana (in Besson 1995 : 5) :

Ma transcripcion del poèma en grafia classica es estada facha [...] per far descobrir Besson als 31 autres despartiments occitans que lo coneisson pas brica, o pas que de nom, incapables que son de lo legir dins una grafia fonetica desbigossada e vièlha de mai de cent ans.

Concretament, quand Besson pòrta « dins cado familho » que rima amb « lou neni que soumilho » aquò es transpausat en « dins cada familha » e « lo nenin que somelha ». E los dos vèrses riman pas pus ! « Abès aqui moun cur » es cambiat en « Avètz aquí mon còr » (Besson 1995 : 7). I a un fum de cambiaments de lenga d'aquela mena e, sovent, aqueles cambiaments fan que las rimas an desaparegut.

– Josiana Ubaud e Miquèl Joffre, en 2013, editèron los poèmas d'un autor de la region de Montpelhièr, lo « poèta vinhairon » Pau-Luc Sabatier, mòrt al mes de mai de 1984. La felena de l'autor, Lucie-Paule, fisèt a aqueles dos editors la transposicion dels poèmas de son pepin en grafia occitana. Explican aital (in Sabatier 2013 : 10) los critèris causits per realizar lor trabalh :

La forme correcte serait *indulgéncia*, mais l'auteur use de *indulgenci* qu'il fait rimer avec *silenci* : nous avons donc gardé *indulgenci*. Un autre exemple est celui du francisme "alòr" : le remplacement par la forme authentique *alara* introduirait un pied de plus dans le vers, comme le remplacement de *troblar* par *trebolar*. Nous ne l'avons donc pas fait. Par contre, remplacer les francismes *chaca*, *plesi* par les formes authentiques *cada*, *plaser*, ne bouleverse pas le nombre de pieds du vers. Nous avons été confrontés de nombreuses fois à ce type de dilemme (plus difficile à gérer dans un texte en vers qu'en prose) et il n'a pas toujours été aisé d'y répondre convenablement : *privilégier la langue correcte ou se tenir au plus près de la langue de l'auteur*. Nous avons joué sur les deux tableaux (laisser intact / remplacer) et le lecteur en tiendra compte : il reste encore de nombreux francismes dans le texte transcrit.

Josiana Ubaud e Miquèl Joffre an fach tot çò qu'an pogut per far de l'occitan local de Pau-Luc Sabatier una polida lenga literària. Semblan de s'excusar d'i aver pas passat un pauc mai de temps : aurián pogut escafar encara mai de francismes.

Se ditz que l'infèrn es pavat de bonas intencions.

Lo primièr inconvenient d'aquel biais de far es epistemologic : sabètz pas se çò que legissètz es çò qu'es estat escrich per l'autor o s'es la polida forma causida per l'editor, plan sovent a vista de nas, a la plaça de la forma autentica. Mai d'un còp, los sistèma fonologic de la lenga de l'autor es pas reprodusit fidèlament e un fum de lexèmas son estats cambiats. Podètz pas èsser solide d'aver l'exacta coneissença ni dels fonèmas, ni dels accentuèmas, ni dels monèmas del parlar de l'autor.
Lo segond inconvenient es moral : l'editor dona practicament una leiçon postuma de « bona lenga d'òc » a l'autor que i es pas pus per dire s'es d'acòrdi o non.

Se cal pas estonar que los mistralencs s'opausen fòrt e mòrt a una edicion de *Mirèio* de Mistral en grafia occitana : an paur que siá non solament un cambiament superficial de sistèma grafic mas tanben un cambiament sacrilèg de la lenga del Mèstre. Refusan aquela empresa qu'estiman iconoclasta e lor arriba de menaçar d'un procès los que cometrián aquel delicte. Qual pòt dire qu'an completament tòrt ? E qual pòt preveire que perdrián lo procès, se n'i aviá un ?

A partir del moment que la fidelitat rigorosa al tèxta original es absoludament pas lo critèri essencial de l'editor, aquò es la pòrta dobèrta a totas las farlabicas ideologicas. Un regent de la nòstra Republica francesa ont, qualque còp, la laïcitat se considèra coma quicòm de plan superior a totas las religions, fasiá aprene a sos escolans la faula de La Fontaine, *Le Petit Poisson et le Pêcheur*, amb la varianta fargada de son sicap « Petit poisson deviendra grand pourvu que l'on lui prête vie » e non pas, coma ditz lo tèxta original, « Petit poisson deviendra grand pourvu que Dieu lui prête vie ». Aquel òme deviá estimar que de mencionar *Dieu* èra incompatible amb la laïcitat a la francesa, quitament dins una expression banala del parlar de la vida vidanta...

## 5. Las autras causidas possiblas

a) L'edicion facsimile. Consistís a reprodusir la materialitat del tèxta original. En 1979, Francés Pic publiquèt *Chansons nouvelles en langage provençal* (Pic 1979). Explica qu'es una « Reproduction photographique de l'unique exemplaire conservé ». Naturalament, d'edicions d'aquela mena son particularament preciosas pels que vòlon aver accès dirèctament al manuscrit o al tèxta imprimit pus ancianament conegut. Cantalausa nos forniguèt, en 1990, dins lo volum intitulat en francés *Aux racines de notre langue* (Cantalausa 1990), de reproduccions plan preciosas del manuscrit del *Boèci*, de la *Cançon de Santa Fe* e d'autres tèxtes medievals. A la Mediatèca occitana de Besièrs (lo CIRDÒC) se tròba una preciosa edicion facsimile del manuscrit del *Breviari d'amors*, de Matfre Ermangaut : es la reproduccion del manuscrit original que se tròba a Sant Petersborg. L'edicion facsimile es una brancada de las arts graficas que presenta d'immenses avantatges pels lingüistas.

b) L'edicion diplomatica. Es, coma ditz lo celèbre Garzanti italian, una « edizione che riproduce con assoluta fedeltà l'originale di un antico testo manoscritto » (Cusatelli 1965 : 535). Dins una edicion diplomatica, lo tèxta d'origina es estat recompausat e, de segur, i a totjorn la risca d'una error tipografica de la part de la persona qu'a facha la sasida del tèxta. Una edicion diplomatica pòt èsser amb lo tèxta sol. En 2010, lo provençal Joan-Luc Domenge faguèt l'edicion d'un roman d'Étienne Garcin, nascut a Draguïnhan en 1784 e jamai publicat, intitulat *La Roubinsouno prouvençalo* (Garcin 2010). I a sonque lo tèxta en occitan provençal, dins la grafia de l'autor, e sense cap de traduccion. Gràcias a qualques nòtas al bas de cada pagina per explicar lo sens de qualques mots de mal comprene, aquel tèxta se legís fòrt confortablament. La meteissa annada 2010, lo professor Felip Gardy foguèt l'editor dels *Contes en vers prouvençaus* de Joan de Cabanas, autor provençal nascut en 1653 e mòrt en 1717 (Cabanes 2010). Lo tèxta original,
reprodusit fidèlament – amb d’exceptcions plan pauc nombrosas senha-
ladas dins las nòtas – es acompanhat de la traduccion francesa. En 2013,
l’occitanista Joan-Claudi Rixte faguèt una excellenta edicion diplomatica
de las òbras del felibre de Sederon (comuna situada a l’extrèm sud-èst del
departament de Droma), Alfred Bonnefoy-Debaïs (1855-1919 ; Rixte 2013).
La qualitat intellectuala per far una bona edicion diplomatica es pas autra
causa que la capacitat de prestar atencion al mendre detalh. Los esperits
umils e minucioses fan d’excellentas edicions diplomaticas. Mas, n’i a qu’an
pas d’autra ambicion que de reprodusir « bèstiament » lo tèxte qu’an da-
vant los uèlhs e que, pasmens, fan un trabalh detestable. Jean Sibille parla
del primièr editor de *La Passion de sant Andrieu*, tèxte occitan de la region
de Briançon, redigit en 1512 : èra lo curat d’un vilatge vesin, l’abat Fazy. Pu-
bliquèt, en 1883, « une édition très médiocre » d’aquel tèxte de la primièra
meitat del sègle XVI (Sibille, in Richard 2007 : 37). E Jean Sibille precisa :
« L’édition de 1883 par l’abbé Fazy est une mauvaise édition diplomatique
comportant de nombreuses erreurs de lecture et des interprétation erro-
nées » (Sibille, in Richard 2007 : 41).

c) L'edicion « critica » es una edicion facha segon tal o tal « critèri » (perdonatz lo truisme : *critica* e *critèri* son de mots de la meteissa familha). I a doncas mai d'una mena d'edicions criticas, aissí coma i a mai d'una mena de critèris aplicats. Mencionarai sonque l'edicion critica classica que consistís, en primièr, a establir lo tèxte autentic, en causissent la melhora varianta. Sovent, en segond, se fan d'adobaments leugièrs per tal que siá de bon legir. Joan Sibille faguèt en 2007 una excellenta edicion critica d'un tèxte teatral de 1512, de la region de Briançon (Richard 2007). L'editor nos explica que son primièr imperatiu es estat de « respecter le texte tel qu'il apparaît dans le manuscrit » (Sibille, in Richard 2007 : 51) e que lo segond es estat « la lisibilité ». E aquò l'a menat, per exemple, a indicar clarament la plaça de l'accent tonic a las tresenas personas del plural : *avisán* vòl dire 'avisam' e *avísan* vòl dire 'avisan' (Sibille, in Richard 2007 : 52). De segur, qualques còps una edicion critica pòt èsser, dins una certana mesura, una edicion diplomatica, e recipròcament.

d) L'edicion transgrafica. Consistís a « metre un tèxt en grafia classica sens tocar a la lenga », coma ditz Patric Sauzet, e apèla aquò la *trasgrafiacion*<fnref n="2" /> (Sauzet, in Fabre 1988 : 122). Es una modernizacion grafica per tal que lo tèxte resulte de bon legir, siá pel grand public, siá pels escolans que serián « incapables de legir [un tèxte de Justin Besson] dins una grafia fonetica desbigossada e vièlha de mai de cent ans » coma disiá pintorescament Cantalausa (in Besson 1995 : 5). Aquò se fa dins totas las lengas vivas de cultura. Dins l'ensenhament segondari de la Republica francesa, jamai los escolans non an una edicion ont un tèxte de Madame de Sévigné es en edicion diplomatica, es a dire, coma s'explica dins lo celèbre *Garzanti* italian, « [una] edizione che riproduce con assoluta fedeltà l'originale di un antico testo manoscritto » (Cusatelli 1965 : 535). E la distància es immensa

<footnote n="2">² Sic, *tras* - coma dins *trasplantar* e non pas *trans-* coma dins *transpausar*...</footnote>
entre çò qu'escriviá Marie de Rabutin Chantal, *Marquise de Sévigné*, e çò que legissèm mai de tres sègles pus tard. Un exemple : qual seriá capable de legir sense pena « iariue hier a cinq heures [...]. ie trouuè sur le bort de ce pont vn carosse a six cheuaux qui me parut estre mon fils, cestoit son carosse » ? De segur, tot es plan de melhor legir transpausat dins la grafia actuala : « J'arrivai hier à cinq heures [...]. Je trouvai sur le bord de ce pont un carosse à six chevaux qui me parut être mon fils : c'était son carosse » (Goosse 1991 : 6). Çò que se fa correntament per l'edicion dels tèxtes ancians en lenga francesa, e dins las autras lengas d'Euròpa, es legitim d'o far tanben per l'occitan. Una bona edicion amb la grafia modernizada se deu far a partir d'una bona edicion diplomatica, o d'una bona edicion critica se l'establiment del tèxt autentic pausava de problèmas.

Avèm doas excellentas edicions transgraficas de tèxtes de trobadors. En 1970, Jacme Boisgontier nos donèt qualques poèmas del trobador Pèire Cardenal amb la grafia impecablament modernizada (Cardenal 1970). En 1972, Robèrt Lafont, dins son antologia de cançons dels trobadors intitulada *Trobar*, explica que sa tòca es de « favoriser une pratique occitane moderne du texte des troubadours ». Per aquò far, causís una sola varianta del tèxt establida per l'edicion critica e moderniza la grafia sense cambiar la lenga (Lafont 1972 : 5) :

Nous nous dégageons définitivement des variantes graphiques des manuscrits en normalisant la langue des chansons selon des principes dont nous nous expliquons plus loin. Nous voulons ainsi présenter un texte à la fois linguistiquement exact et léger à l'attention.

Lo resultat es excellent. Es pas l'endrech de parlar aicí de las qualques parpèlas d'agaça a corregir, per aver una edicion totalmente fidèla a la realitat lingüistica representada. Es evident que los trobadors son plan mai de bon legir, presentats aital dins una edicion *transgrafica*, que non pas dins una classica edicion critica.

Una edicion transgrafica se pòt doncas far per un tèxt medieval mas tanben per un tèxt occitan modèrne : es lo cas de la brava edicion de Godolin, deguda a Felip Gardy (Godolin 1984). Soi perplèxe quand Patric Sauzet ditz : « Lo qu'es capable de manejar exactament una trasgrafiacion alibertina, solide que poiriá legir sens pena l'original » (in Fabre 1988 : 123). Sembla de reconéisser pas l'utilitat de la simpla transgrafiacion. Deu pensar al lingüista que fa lo trabalh de cambiar sonque la grafia d'un tèxt. Mas lo grand public es pas compausat sonque d'universitaris acostumats a legir un pauc totas las lengas neolatinas, e mai l'anglés e l'alemand, e tanben a legir l'occitan dins de vestits grafics divèrses. Lo grand public es compausat, per exemple, d'escolans e d'estudiants qu'an totjorn immensament mai de facilitat a legir un tèxt en bona grafia occitana. Cresi que de bonas edicions, amb la simpla transgrafiacion de nòstres tèxtes prealibertins, pòdon èsser lo bon biais de far conéisser nòstra literatura.

e) L'edicion transdialectala. En 1988, Patric Sauzet faguèt una edicion revolucionària del cap d'òbra plan conegut de Joan-Batista Fabre (1727-1783), *Istòria de Joan-l'an-pres*. Èra pas una edicion diplomatica ; èra pas una edicion ont cercava de corregir de son sicap francismes e localismes ;
èra pas una traduccion dins una autra lenga ; èra quicòm que s'èra pas
jamai fach abans : la transposicion del tèxt en occitan estandard. Coma
dins l'occitan estandard i a pas res que non se tròbe, siá dins tal o tal
dialècte modèrne, siá dins la lenga anciana, se pòt considerar que de
transpausar quin tèxt que siá en occitan estandard, es pas autra causa
qu'una operacion de *transdialectalizacion*, es a dire la transposicion dins
una autra forma dialectala d'occitan.

Sauzet explica doas causas. La primièra es que « l'interès central [d'una
tala edicion] es de permetre una lectura dins la normalitat linguistica ». Lo
grand public « que creisserà dins la mesura de la capitada de l'occitanisme »
poirà legir confortablament, en occitan, l'autor occitan Joan-Batista Fabre.
E lo tèxt que legirà serà plan vesin del tèxt original. La segonda causa
que ditz es que l'occitan estandard es una forma de lenga nòstra qu'es pas
encara codificada dins totes sos detalhs (Sauzet, in Fabre 1988 : 14) :

Lo problèma màger es que l'occitan estandard es pas establit d'un biais evident. Es
a se bastir. Nòstra trasposicion [sic] a l'encòp utiliza l'estandard e lo bastís.

Personalament, me planhi d'una causa : es que lo magnific exemple de
Sauzet siá pas estat imitat. Legir la pròsa de Camelat o de Manciet en
occitan estandard seriá pus positiu que de renonciar a los legir dins lor
occitan gascon per s'acontentar de la traduccion francesa. Cresi doncas
que la transposicion en occitan estandard dels autors pus esquèrres pòt
èsser una autra manièra eficaça de los far legir en occitan. Degun a pas
jamai pretendut que foguèsse inadmissible de legir *La Chanson de Roland*
en francés estandard actual e non pas dins la lenga de la fin del sègle XI.
Ajustarai que l« occitan estandard » de Sauzet me sembla globalament
d'excellenta qualitat. Seriá l'objècte d'una autra comunicacion d'espepissar
los punts ont, a mon vejaire, valiá mai causir una autra solucion : vòls me
dire o me vòls dire ? (Fabre 1988 : 127) ; possedavan pas una palada de
tèrra o possedissián pas una palada de tèrra ? (128) ; restava pas a l'ostal o
demorava pas a l'ostal ? (129) ; De qué vòls dire ? o Que vòls dire ? (162). Aquò
es pauc de causa dins l'ensemble d'aquel tèxte.

L'essencial es d'èsser d'acòrdi sus la necessitat d'un occitan estandard, a
costat de las diferentes formas localas de lenga nòstra, e pas « a la plaça ».
Aquela forma de lenga « es a se bastir », coma ditz Sauzet. E quitament, s'es
pas totalament al punt, es pas aquò que l'empacha de funcionar fòrt plan.
D'autra part, lo realisme nos obliga a reconéisser qu'es aital dins totas las
lengas de cultura : lo francés, l'espanhòl o l'anglés se parlan e s'escrivon
amb de diferéncias que son plan sovent mai qu'estilisticas. Lo vocabulari,
la prononciacion e la grafia d'aquelas tres lengas presentan de divergéncias
evidentas segon los autors e segon las regions ont las lengas se parlan :
aquò empacha pas que seriá far d'obscurantisme que de reconéisser pas lor
prestigiós estatut de grandas lengas de cultura.

Seriá una carrièra bòrnia d'aver la pretension dictatoriala d'impausar sul
pic una certana forma d'occitan estandard tot cuèch. E seriá irrealista de
reconéisser pas qu'aquel ideal es pas realizat totalament dins cap de lenga.
Podèm èsser glorioses del nòstre « occitan estandard », tal coma fonciona
a l'ora d'ara : es de plan bona tenguda. Los escrivans e los lingüistas
interessats per aquel prètzfach mancaràn pas de contunhar de contribuir a
sa codificacion de mai en mai definitiva.

Plan sovent, l'edicion d'un tèxte ancian « prealibertin » es pas un tipe pur d'edicion « facsimile », « diplomatica », « critica » o « transgrafica » o « transdialectala ». Novè Granet (publicat en 1987), de Victor Gelú, de Marselha, es a l'encòp una bona edicion diplomatica que reprodusís lo tèxte del manuscrit e una excellenta edicion « transgrafica ». *Entre cadola e salason* (publicat en 2013), del poèta vinhairon Pau-Luc Sabatier, de la region de Montpelhièr, es un volum ont se tròba jos quatre formas diferentes lo meteis tèxte :

- L'edicion facsimile de qualques fuèlhs del manuscrit.

- Una incertana edicion diplomatica dels meteisses tèxtes.

- Una edicion parcialament transgrafica amb los francismes e los localismes tròp borruts remplaçats per de polidas formas alibertinas, a condicion que siá pas cambiat lo nombre de pès del vèrs.

- La traduccion francesa.

## 6. Los critèris qu'ai seguits per editar L'òme sol

L'occitanista montalbanés Fèlix Castanh me diguèt un còp que la literatura occitana èra coma un icebèrg que ne coneissiam pas que la pichona partida emergida. Cresi qu'aviá rason.

Las qualques personas qu'an presa la pena de legir las òbras del poèta gascon Paul Sabatèr son d'acòrdi: es un escrivan important, encara inconegut. Robèrt Lafont e Cristian Anatòli ne fan pas la mendre mencion dins lor famosa *Nouvelle histoire de la littérature occitane*, libre sortit en 1970.

Quand l'associacion *La Lomanha, memòria per doman* m'encarguèt de preparar una edicion de las òbras d'aquel poèta païsan de Lomanha, me comuniquèron d'una part un libròt de poèmas, intitulat *Las Miòs Buscalhos*, publicat en 1927, a cent exemplars, e d'autra part un paquetòt de manuscrits qu'avián mancat de desaparéisser mas qu'èran arribats, fin finala, entre las mans de l'occitanista lomanhòl Andrèu Dupuy. Dupuy presentèt l'autor. Ieu m'encarguèri de sasir los tèxtes a l'ordinator. E aquò faguèt un libre de 388 paginas, sortit en 2011 (Sabatèr 2011).

Per far aquel trabalh, me trobavi dins una « situacion lingüistica » privilegiada. En efièch, la basa de la lenga literària de Paul Sabatèr èra l'occitan de ma « comarca » de naissença: lo gascon de Lomanha. L'occitan ausit durant tota mon enfança, e que parli cada jorn, es lo meteis que lo de l'autor de Tornacopa, qu'èra mon compatriòta. Per consequent, sabiái plan precisament a quines sons concrets correspondián los grafèmas de son sistèma grafic sucursalista francés e sabiái la prosodia de cada lexèma.

Decidiguèri de far una edicion de pura « transgrafiacion », es a dire de cambiar pas lo mendre detalh de lenga mas de transpausar la grafia del Sabatèr en grafia occitana. Mon ambicion èra de far una edicion tan rigorosament fidèla a l'original coma una bona edicion diplomatica, mas amb la grafia totalament cambiada. Per consequent, dins lo domeni de la lenga: res de cambiat; dins lo domeni de la grafia: tot cambiat. E ajustèri, a la fin del libre, una longa presentacion de la lenga de l'autor, d'un quarantenat de paginas, ont emplegavi la grafia fonetica per explicar a quin son concret correspondiá cada grafèma.
Concretament, aquò vòl dire que i a pas la mendre diferéncia fonetica que lo tèxte siá legit a partir de la grafia originala o a partir de la grafia transpausada de l'edicion de 2011. Me cal avoar que, plan sovent, l'enveja me veniá de cambiar de detalhs minusculs per tal d'avesinar l'idiolècte del Sabatèr d'un occitan un pauc mens « patés local » e un pauc mai « occitan general ». Mas me disiái : se començas de cambiar tal o tal detalh, quin critèri causiràs per destriar çò que cal modificar de çò que cal daissar tal coma es ? Mancaràs pas de far aquò de ton sicap, es a dire, coma se ditz familiarament, « a vista de nas ». Çò que fa que prenguèri la resolucion de cambiar pas la mendre parpèla d'agaça a la lenga de l'autor.

Concretament, apliquèri lo pus rigorosament possible dos principis : d'una part lo respècte de l'unitat de la lenga e d'autra part lo respècte de la diversitat locala de la meteissa lenga.

a) Lo respècte de l'unitat. Aquel principi implica d'emplegar, cada còp que se pòt, una *grafia englobanta* per representar de realizacions foneticas diferentas. I a las *grafias totalament englobantas*, amb una clau de correspondéncia simpla : ai transcrich *canta*, *cantas* (amb un -a final pòstonic) çò que Sabatèr escriviá *canto*, *cantos* (amb un -o). Es convengut que lo [o] pòstonic de l'occitan lomanhòl, coma de l'occitan estandard, s'escriu -a. Dins l'occitan de Montpelhièr o de Lorda, aquel meteis grafèma representarà un [a] pòstonic. Se sap qu'aquò es un dels punts essencials de la grafia occitana. I a las *grafias parcialament englobantas*, amb una clau de correspondéncia un pauc pus complicada. Çò que Sabatèr escriviá *pensi as* [« a », « èssa »] *praubes*, *la doulou dou praube* o transgrafii *pensi aus* [« a », « u », « èssa »] *praubes*, *la dolor deu* [« de », « e », « u »] *praube* e non pas *pensi *as praubes*, *la dolor *do praube* per tal de visualizar clarament que *aus*, *deus* son las formas que correspondon a l'occitan estandard *als*, *dels*. E expliqui (Sabatèr 2011 : 345) que *aus* correspond a la prononciacion [as] e *deu* a [du].

b) Lo respècte de la diversitat. Fins ont cal anar dins l'emplec de grafias englobantas per representar de realizacions oralas diferentas ? Lo critèri essencial es fòrça simple : en grafia occitana, cal representar fidèlament lo sistèma fonologic e prosodic de l'occitan de l'autor. I a pas cap de parlar gascon ont i aja omofonia entre *las abelhas* (del latin APĪCULAS, francés « les abeilles ») e *las auelhas* (del latin OVĪCULAS, francés « les brebis »). Aquel parelh minimal plan clar – qu'es luènh d'èsser lo sol ! – indica l'existéncia d'un fonèma /b/ que s'opausa al fonèma /w/. E doncas, la grafia *avelha* (amb un v intervocalic que representèsse lo fonèma /w/) es pas mai justificada que d'escriure *avançar*, *l'avantatge*, *aver*, *davant*, *divendres*, *la hava* (amb un v), polidas grafias englobantas, a primièra vista, mas grafias que respèctan pas lo sistèma fonologic de fòrça parlars gascons e que doncas val mai remplaçar per *l'auelha*, *auançar*, *l'auantatge*, *auer*, *dauant*, *diuendres*, *la haua* (amb un u).

Un autre critèri important es de destriar *transgrafiacion de transdialectalizacion*. Quand Alibèrt citava Godolin dins la *Gramatica occitana* de 1935, li fasiá dire lo *pan e lo vin*, çò qu'èra non solament una *transgrafiacion* mas tanben una *trandialectalizacion* del moment que l'article *le* de l'occitan tolosan èra remplaçat per l'article *lo* de l'occitan estandard. Per contra, quand Felip Gardy, dins son edicion del *Ramelet mondin*, de 1984, daissa *le pan e le vin*, fa una excellenta e simpla *transgrafiacion*.
## 7. Mirèlha en grafia occitana ?

Considerar *Mirèlha* coma un « tèxte sacrat », a respectar menimosament dins totes sos detalhs, e doncas far una pura *transgrafiacion*, sense donar a Mistral la mendre « leiçon postuma de bona lenga », doncas sense cambiar res a sa lenga, deuriá èsser una empresa aprovada pels mistralencs : an plan drech d'aver un culte pel *Mèstre de Malhana* e de suportar pas una edicion escarraunhada de son òbra. Se deurián regaudir que l'occasion se presentèsse de far conéisser encara mai nòstre grand poèta nacional. Concretament, aquò voldriá dire que, de segur, l'article plural *li, lis* seriá escrich amb la sola vocala i coma fasiá Mistral – e coma escriviá tanben Robèrt Lafont dins sos primièrs libres – e non pas *lei, leis* coma escrivon a l'ora d'ara los occitanistas provençals. E an plan rason d'aver causida aquela varianta existenta. Mas aurián pas rason de respectar pas çò que Mistral aviá causit dins lou *prouvençau roudanen* qu'èra la lenga de sos caps d'òbra.

Abans que lo projècte foguèsse desblocat juridicament, caliá que foguèsse desblocat lingüisticament.

Ai assajat d'i contribuir en destriant l'aspècte lingüistic, epistemologic, pedagogic, moral e juridic de l'edicion en grafia occitana d'un tèxte escrich dins un autre sistèma grafic.

## Bibliografia

ALIBERT, Loïs [ALIBÈRT, Loís] (1935) : *Gramatica occitana segón los parlars lengadocians*. Tolosa : Societat d'Estudis Occitans.

BESSOU, Justin [BESSON, Justin] (1934) : *Dal brès a la toumbo*. Rodés : Imprimerie P. Carrère.

BESSOU, Justin [BESSON, Justin] (1995) : *D'al brèç a la tomba : poèma en dotze cants*. Rodés : Edicions Cultura d'òc. Edicion de Joan de Cantalausa.

CABANES, Jean de [CABANAS, Joan de] (2010) : *Contes en vers prouvençaus*. 2 vol. Tolosa : Letras d'òc. Edicion de Felip Gardy.

CANTALAUSA, Joan de (1990) : *Aux racines de notre langue*. Rodés : Edicions Cultura d'òc.

CARDENAL, Pèire (1970) : *Tròces causits, amb una introduccion e de nòtas de Carles Camprós*. Montpelhièr : Centre d'Estudis Occitans Facultat de las Letras.

CUSATELLI, Giorgio (dir.) (1965) : *Dizionario Garzanti della lingua italiana*. Milan : Garzanti.

DESEUSE, Francés (1983) : *Cronicas de Caravetas*. Montpelhièr ; Tolosa : Ostal per totes « L'Escoutaire » ; IEO. Edicion de J.-F. Brun.

FABRE, Jean-Baptiste (1988) : *Histoira dé Jean-l'an-prés. Histoire de Jean-l'ont-pris*. Montpelhièr : CRDP. Trad. per Felip Gardy e Patric Sauzet.

DUGRÒS, Joan-Claudi (2014) : « Céline Piot, Jules Morère : *Un félibre en Albret* » [compte rendut]. *Paraulas de novelum*, 143, p. 7.
GARCIN, Étienne (2010) : *La Roubinsouno prouvençalo*. La Farleta : Association Varoise pour l'Enseignement du Provençal. Edicion de Jean-Luc Domenge.

GELÚ, Victor (1967) : *Novè Granet*. La Vit : Lo Libre occitan. Prefaci de Jòrgi Rebol.

GODOLIN, Pèire (1984) : « *Le Ramelet Mondin* » et autres œuvres. Ais de Provença : Édisud. Edicion de Felip Gardy.

GOOSSE, André (1991) : *La « nouvelle » orthographe*. París ; Lovaina la Nòva : Duculot.

LAFONT, Robert ; ANATOLE, Christian (1970) : *Nouvelle histoire de la littérature occitane*. 2 vol. París : Presses universitaires de France.

LAFONT, Robert (1972) : *Trobar : XIIe, XIIIe siècles ; soixante chansons de troubadours*. Montpelhièr : Universitat de Montpelhièr 3, Centre d'Études Occitanes.

PERBÒSC, Antonin (2013) : *Au país de la gata blanca. Contes populars amassats a Combarogèr*. Tolosa : Letras d'òc. Edicion de Josiana Bru e Joan Eygun.

PIC, François (1979) : *Chansons nouvelles en langage provençal*. Besièrs : CIDO.

RICHARD, Marcellin (2007) : *Marcellin Richard. La Passion de saint André suivie d'une étude linguistique comparée par Jean Sibille*. París : Champion.

RIXTE, Jean-Claude (2013) : *Alfred Bonnefoy-Debaïs, félibre de Séderon : recueil de textes*. Sederon : Publications de l'Essaillon.

SABATÈR, Paul [SABATÈR, Pau] (2011) : *L'òme sol : poèmas e pròsas de l'escrivan occitan de Tornacopa en Lomanha*. La Vit : Lomanha, memòria per doman.

SABATIER, Pau-Luc (2013) : *Entre cadola e salason : testimòni d'un poèta vinhairon vendargòu au sègle XX<sup>en</sup>*. Nimes : Nombre 7. Edicion de Josiana Ubaud e Michel Joffre.

VERGÉS, Frederic (1991) : *Petit diccionari castelhan-aranés (occitan)-catalan-francés, aranés (occitan)-castelhan-catalan-francés*. Vielha : Conselh Comarcau dera Val d'Aran.
# Testimonis primitius i evolució gramatical del pretèrit perifràstic va- + infinitiu en occità i en català

Max W. WHEELER
Universitat de Sussex

## 1. Introducció

El pretèrit perfectiu perifràstic, tan característic del català actual, ja es mostrava ben implantat en el català medieval, a partir del període en què tenim textos narratius d'una certa llargada -la segona meitat del segle XIII. En el període que va fins a 1500, el seu ús, enfront del pretèrit sintètic, encara era molt minoritari, però en una proporció no gens negligible. En aquest estudi, examinem l'evolució de la construcció durant l'edat mitjana, aprofitant l'accés a corpus amplis de textos cercables: el Corpus informatitzat del català antic (CICA) i la Concordance de l'occitan médiéval (COM), complementats amb uns quants textos examinats directament.<fnref n="1" /> Al començament la construcció perifràstica manifestava molts trets semàntics, sintàctics i formals que reflecteixen el seu origen. Creiem que no s'ha tingut prou en compte que aquests trets originaris s'anaven modificant només molt gradualment cap a la gramaticalització completa, que no es va assolir sinó molt més tard. No n'hi ha prou de donar per establerta la construcció quan detectem els primers exemples on va- + infinitiu expressa clarament un «pretèrit perfectiu». El procés de gramaticalització de va- + infinitiu ja havia començat en gal·loromànic abans de 1100, però no va arribar al seu estat final en català fins al segle XVII o més tard encara.<fnref n="2" /> El procés, doncs, va durar més de mig mil·lenni.

En el català medieval fins al 1500 el pretèrit perifràstic era característic només de certs tipus de text, en prosa: la narració històrica o de ficció, i el diàleg popular que traspua en els registres de testimoni verbal dels llibres de cort (vegeu la taula 1).

<footnote n="1">¹ Reconec, i així ho faig constar, l'estudi pioner de Germà Colón (1978), el qual va fer el primer pas per relacionar documentalment el fenomen en català i en occità medievals. Si bé ell va demostrar-ne l'extensió, nosaltres intentem exposar-ne l'evolució tot indicant, quan podem, els exemples més primitius. En les pàgines següents, quan ens referim al títol d'una obra sense precisar-ne l'autor ni la data, entendrem que fem referència a textos inclosos ja sigui al CICA o a la COM. Abreviacions corrents: cap. (capítol), doc. (document), fol. (foli), lín. (línia), v. (vers, versos).</footnote>

<footnote n="2">² Segurament més tard si incloem l'extensió al mode subjuntiu (vagi + infinitiu «pretèrit perfectiu de subjuntiu») pròpia només de certs parlars catalans actuals.</footnote>
<table><caption>Taula 1. El pretèrit perifràstic en la prosa catalana medieval (> 1500)<fnref n="3" /></caption><thead><tr><th></th><th>Títols</th><th>Període</th><th>Exemples</th></tr></thead><tbody><tr><td rowspan="4">Grans Cròniques</td><td>Crònica de Bernat Desclot</td><td>1275-1299</td><td>22</td></tr><tr><td>Llibre dels feits</td><td>1343</td><td>2 (+1)</td></tr><tr><td>Crònica de Ramon Muntaner</td><td>1352</td><td>146</td></tr><tr><td>Crònica de Pere el Cerimoniós</td><td>1385</td><td>13</td></tr><tr><td rowspan="10">Altres obres narratives</td><td>Diàlegs de Sant Gregori</td><td>1340</td><td>14</td></tr><tr><td>Questa del Sant Grasal</td><td>1380</td><td>5</td></tr><tr><td>Els viatges de Marco Polo</td><td>1350-1399</td><td>10</td></tr><tr><td>Les Corts de Jerusalem</td><td>1388-1413</td><td>4</td></tr><tr><td>La història de Jacob Xalabín</td><td>ca. 1404</td><td>4</td></tr><tr><td>Boccaccio, Decameron</td><td>1429</td><td>5</td></tr><tr><td>La filla de l'emperador Costantí</td><td>1400-1449</td><td>3</td></tr><tr><td>Sermons de Sant Vicent Ferrer (vols. IV i VI)</td><td>1445-1449</td><td>12</td></tr><tr><td>Pere Tomic, Històries e conquestes del reialme d'Aragó</td><td>1450-1474</td><td>2</td></tr><tr><td>Viatge d'en Ramon de Perellós al purgatori de Sant Patrici</td><td>1486</td><td>12</td></tr><tr><td></td><td>Tirant lo Blanch</td><td>1490</td><td>3</td></tr><tr><td rowspan="3">Llibres de Cort</td><td>Un llibre de cort reial mallorquí del segle XIV</td><td>1357-1360</td><td>20</td></tr><tr><td>No serets tots temps batle</td><td>1364-1369</td><td>24</td></tr><tr><td>El cavaller i l'alcavota</td><td>1410</td><td>23</td></tr><tr><td colspan="2">Total</td><td></td><td>325</td></tr></tbody></table>

Segons els estudiosos que han intentat explicar el fenomen, l'origen del nou sintagma devia combinar dos fenòmens: l'ús de anar + infinitiu destacant el moviment dins l'espai d'una acció humana (per exemple anà ferir, amb la implicació pragmàtica 'ferí') i l'ús del present històric per vivificar el relat (per exemple va = 'anà': Pérez Saldanya 1998: 261-275; Detges 2004; Sibille 2007; Jacobs 2011). En principi la construcció ocorria només amb predicats tèlics (assoliments i realitzacions), d'acció voluntària. L'origen de la interpretació perfectiva de la perífrasi rau en la transferència del significat de 'perfectivitat' del verb lexical tèlic a la pròpia construcció amb anar. Un exemple molt freqüent des del principi era va ferir. El sentit originari era més o menys 'es mou a ferir' amb la implicació pragmàtica que el qui es mou a ferir, fereix; en un context en el qual s'emprava un present històric per vivificar el relat, va ferir 'es mou a ferir' valia tant com 'es mogué a ferir' o, senzillament, 'ferí'. L'estadi primitiu de la combinació d'aquests fenòmens, però, no es pot observar en els textos catalans. L'ús del present històric hi és poc freqüent. En català, ja des dels primers textos llargs,

<footnote n="3">³ Hi ha sengles exemples en *La fiyla del rei d'Ungria* (tercer quart del segle XIV); Llull, *Llibre de meravelles* (1367); Llull, *Llibre de Sancta Maria* (darrer quart del segle XIV); Antoni Canals, *Tractat de confessió* (1420); Aitó de Gorigos, *La flor de les històries d'orient* (primer quart del segle XV). La construcció és absent d'altres textos narratius d'una certa llargada, com ara *Les vides de sants rosselloneses* (darrer quart del segle XIII); Guiu de Columpnis tr. Jaume Conesa, *Històries troianes* (segona meitat del segle XIV); Bernat Metge, *Lo Somni* (primera meitat del segle XV); *Curial e Güelfa* (ca. 1450); Berenguer de Puigpardines, *Sumari d'Espanya* (vols. 4-5) (darrer quart del segle XV); Isabel de Villena, *Vita Christi* (1497); Miquel Péreç, *La vida de santa Caterina de Sena* (1499). També és interessant de constatar l'absència total de la construcció de l'estil epistolar, amb l'exceptió de dos exemples en una sola carta del rei Pere III, de l'any 1348.</footnote>
que són del darrer quart del segle XIII, el pretèrit perifràstic va- + infinitiu manifesta una gramaticalització prou desenvolupada.

## 1.1. Anèt/anà + infinitiu: atenuació del significat 'moviment'

En textos primerencs catalans sí que hi podem veure uns quants exemples de l'ús de anar + infinitiu amb formes del pretèrit perfectiu de anar, on el significat de 'moviment', si bé és present, és bastant tènue, o poc rellevant. Podem veure el mateix model en l'occità d'un segle o un segle i mig anterior, atès que tenim textos llargs occitans molt abans que catalans. Aquesta atenuació del significat de 'moviment' la veiem als exemples de (1) -occitans- i (2) -catalans.

(1) Exemples primerencs occitans quasi perifràstics de anar + infinitiu, en pretèrit perfectiu.

a. Tantas proesas ieu li vei comensar;
e .x. brizaut<z> gazanhet al jogar,
e cant los ac, dese los anec dar (DEB: v. 1454-1456; segona meitat del segle XII)

b. en cort de rei mi batan li portier
et en cocha fassa·l fugir primier
si no·us menti cel qe·us anet comtar (Bertran de Born: BdT 80,15, v. 40-
42 > ca. 1215)

c. Mas fugir no li puesc ieu ges,
qu'outra la mar m'anet ferir
Amors daus lo senestre latz
tal colp per qu'ieu sui sai tornatz (Pèire Vidal: BdT 364,31, v. 19-22 >
ca. 1206)

(2) Exemples catalans quasi perifràstics de anar + infinitiu, en pretèrit perfectiu.

a. Puis levà·s e [a]nà pendre lo dit R. Sanç al cabeç e dix que iria [...] cort (Clams i crims a la València medieval: 57, lín. 5; 1280)

b. E anàs gitar als nostres peus e-besà·ls e pregà·ns per Déu que li perdonàssem (Llibre dels feits: fol. 188v, lín. 16; 1343)

c. Al devalar que nós faýem, Barthomeu Esquerdo, qui era adalil, sobre paraules que havia ab·i· home, anàl ferir del coltel denant nós e entrà·sse·n en la tenda que nós havíem prestada a Don Garcia Romeu (Llibre dels feits: fol. 132v, lín. 13; 1343)

## 1.2. El present històric en textos narratius occitans

Un fenomen evident en els textos narratius occitans dels primers temps és l'ús molt freqüent del «present històric»; tal ús és més aviat rar en textos catalans. A (3) citem exemples occitans on l'ús del present històric va juxtaposat amb l'ús semiauxiliar del verb anar.

(3) Exemples de la juxtaposició narrativa de pretèrits simples, presents històrics i l'ús semiauxiliar de anar, en present i en pretèrit perfectiu (presents històrics en cursiva).

a. Be sabon e lor cor que no·s poiran tenir:
al moster general van ilh plus tost fugir.
Li prestre e li clerc s'anero revestir
e fan sonar los senhs, cum si volguessan dir
messa de mortuorum, per cors mort sebelhir.
Cant venc a la perfi, no los pogron sofrir
que l truans no i intresson, que ls ostals van sazir,
aitals co elhs volon, que be i pogron cauzir
cadaus si se vol detz, si l ve a plazir.
Li ribaut foron caut, no an paor de morir:
tot cant pogron trobar van tuar e ausir,
e la grans manentias e penre e sazir (CCA: laisse 20, v. 6-17; ca. 1220)

b. E trays s'espeya, vay s'a luy ajustier;
a Orgelin annet tal colp donier,
tot lo fendet ento sus al brayer,
e pueys li vay totz los nymbres copier (RON: v. 1048-1051; a. 1250)

c. Dejusta luy el s'annet assezir,
la testa li dreyssa, vay li son cap polir (RON: v. 1413-1414; a. 1250)

De fet, tals juxtaposicions de pretèrits simples, presents històrics i perífrasis de va- + infinitiu són abundants ja en el *Girart de Roussillon*, de devers l'any 1150, tal com veiem en els exemples de (4).

(4) Juxtaposicions de pretèrits simples, *presents històrics* i perífrasis de va- + infinitiu en *Girart de Roussillon*.

a. E vait ferir Rainier, aisi con venc,
el piz sobre l'oberc; no fest tan genc
que le costat senestre trestot nel trenc (GDR: v. 5104-5106; ca. 1150)

b. E vait ferir Alcher de Mont Seinproin.
E Auchers, quant lo veit, donet s'en soin,
que li troquet l'escut desos lo poin (GDR: v. 5219-5221; ca. 1150)

c. E broche lo cheval, par s'en poinent,
e vait ferir Ponçon de Mont Arment.
tal li det en l'escut que tot li fent (GDR: v. 6614-6616; ca. 1150)

d. Ele, qui fut en haut, le veit descendre,
e vit venir Bertran de loing suentre.
De poor li trambla lo cor e l ventre.
Fait les portes fermar, vait les claus prendre (GDR: v. 8336-8339; ca. 1150)

En l'exemple (4d) ja veiem un cas de va- + infinitiu -vait...prendre- on el sentit de moviment aportat pel verb *anar* és molt feble.

### 1.3. Va- + infinitiu: atenuació del significat de 'moviment' -amb verbs que ja expressen moviment

Podem remarcar ben aviat una atenuació molt general de l'aportació semàntica de 'moviment' del verb *anar* en el sintagma que examinem. Per exemple, el trobem construït amb verbs que ja expressen moviment, com ara *eissir*, *intrar*, *montar*, *pujar*, *descendre*, *prosmar*, *salhir*, *s'ajustar*, *partir*: exemples occitans a (5), i catalans a (6).

(5) Atenuació semàntica de la contribució de 'moviment' amb *anar* + infinitiu en occità (en VERSALETES perfets compostos amb sentit de pretèrit perfectiu).

a. Per une porte pauce s'en van eisir,
que Carles ne li siu nes pout chausir (GDR: v. 902-903; ca. 1150)
b. El reis fun tan dolens ne sat que far;
mais son cheval demande e vait montar (GDR: v. 3270-3271; ca. 1150)

c. Vait descendre al palaz soz le cadel,
trobè·l duc en la cambre, laz un fornel (GDR: v. 9156-9157; ca. 1150)

d. Et ieis del bosc; en altre vai intrar,
so es Ardena c'om non pot adesviar (DEB: v. 367-368; segona meitat del
segle XII)

e. Au o lo coms: sul caval va pujar
e venc vas lui, lai on lo vic estar (DEB: v. 1307-1308; segona meitat del
segle XII)

f. Rollan, lo nep de Karle, s'en vay premier intrar,
e tenc fort lo paya que sol no·s pot crollar (FIE: v. 3428-3429; 1230-1240)

g. Dins les murs de Martiple van a forsa intrar (FIE: v. 4134; 1230-1240)

h. lo brant HA SENCH e l'escut ABRASSIET;
de plana terra vay salhir el destrier
an tot l'arney que a portar l'a mestier (RON: v. 604-606; a. 1250)

i. E trays s'espeya, vay s'a luy ajustier (RON: v. 1048; a. 1250)

j. De mantenent e el s'en va partir,
car ben sentia la ost de Karle venir (RON: v. 1422-1423; a. 1250)

k. Mantenen se vai d'el prosmar
e portet lansa sobre man (JAU: v. 1830-1831; ca. 1250)

(6) Atenuació semàntica de la contribució de 'moviment' amb anar + infinitiu en català.

a. Sobr'assò encontraren-se ab ··a compaya de ribauts francés qui eren
de la cort de Carles, qui estaven en Palerm per eyl; e aquests malvats
ribauts van-se acostar a les dones e metien lurs mans a les mameles
de les dones (Crònica de Bernat Desclot, III: 72, lín. 15; ca. 1275-1299)

b. Ab tant lo senescalc se va a eyl acostar, e saludà-lo e dix-li que ben fos vengut; e a cavayl trià-lo luny dels altres, e parlà ab eyll e dix-li: [...] (Crònica de Bernat Desclot, III: 160, lín. 9; ca. 1275-1299)

c. E puys lo mestra va entrar dins ab lums de candeles, e cercà-la tota tro lajús hon exia fora del castell e vahé que bella era assats e que hom ne podia bé axir, tornà-sse'n al rey e dix-li-ho (Crònica de Bernat Desclot, IV: 88, lín. 5; ca. 1275-1299)

1.4. Atenuació del significat 'moviment': actes de parla

Un cas especial de l'atenuació semàntica de l'aportació de 'moviment' amb el verb *anar*, el veiem amb els verbs que expressen actes de parla. En els exemples que segueixen (7) i (8), no s'exclou que els actors s'hagin mogut en l'acte de parla, però la rellevància contextual del possible moviment és mínima. L'evolució manifestada a (7) esdevé freqüent una o dues generacions posteriors als primers exemples que hem vist a (5) i (6).

(7) Atenuació semàntica de la contribució de 'moviment' en la perífrasi de va- + infinitiu (actes de parla): exemples occitans.

a. Lo rey si leva, vay Bobes apelier (DEB: v. 145; segona meitat del segle XII)

b. Lo pros dux vai los cas apelar (DEB: v. 360; segona meitat del segle XII)

c. El pros Daurel los va tost ajustar,
pueis tan gent si los vai castiar (DEB: v. 1924-1925; segona meitat del segle XII)

d. e soneron las trompas e mostran lor senhaus;
e van cridar: «Tholosa!» e vai levar l'encaus (CCA: laisse 156, lín. 26; ca. 1220)

e. Lo paya d'Alichandre va Olivier sonar:
«Com as tu nom, amicxs? No·m vuelhas celar» (FIE: v. 868-969; 1230-1240)

f. Lo duc Raynier de Gennes li n'es als pes GETATZ.
Merse li vay clamar, dolens et aburatz: [...] (FIE: v. 1421-1423; 1230-1240)

g. Lo carserier apela e vay li demandar: [...] (FIE: v. 2045; 1230-1240)

h. Richart de Normandia si pres a gaymentar.
Estreytament, de cor va Jesus reclamar: [...] (FIE: v. 3736-3737; 1230-1240)

(8) Atenuació semàntica de la contribució de 'moviment' en la perífrasi de va- + infinitiu (actes de parla): exemples catalans.

a. e con ffo pres del dit Ssimon, lo dit Ssimon sí li va dir: «Compara, mal vos està que una porssella m'avets manjade!» (Un llibre reial mallorquí del segle XIV: 277, lín. 12-14; 1360)

b. D'aquestes paraules lo damunt dit rey En Jacme fon torbat e mogut e pensà què·l dit Infant En Jayme digués açò per qualque moviment, e va·l forment reprendre. E aprés la reprensió, va·l pregar qu'ell no mesés en tan gran escàndel ell e tota la terra (Crònica de Pere el Ceremoniós, I: § 4.3; 1386)

c. E aquest consell Nos respongueren los dits infants [...] e digueren-
nos que mal consell havíem haüt [...] e van-hi moltes rahons allegar
(Crònica de Pere el Ceremoniós, II: § 6.7; 1386)

d. E cant lo bisbe fo denant lo rey, lo cal ac plaser de la sua venguda, e sí li va contar so que lo saldà de Dena li avia fet per honta sua (Els viatges de Marco Polo: 199, lín. 3; segona meitat del segle XIV)

2. La gramaticalització evolutiva de la construcció
va- + infinitiu

A partir d'ara voldríem comentar l'evolució de la gramaticalització del pretèrit perifràstic posterior al primer grapat d'exemples. Aquest aspecte encara no ha estat tractat, que sapiguem, en els estudis realitzats sobre aquest tema. En l'evolució de la construcció es va estrenyent el lligam sintàctic entre els dos elements fins al punt que no es permet cap altre element entre l'auxiliar i l'infinitiu. Per altra banda observem la relaxació gradual de condicions semàntiques i sintàctiques que regien la construcció al començament (9-11). Tals condicions eren pròpies de l'ús discursiu i semàntic del fenomen originari.

2.1. Llibertat sintàctica de la construcció primitiva

(9) Llibertat sintàctica:

- A l'edat mitjana, entre els dos elements, va/van i el verb en infinitiu, s'admetien altres sintagmes, com ara un sintagma nominal (subjecte o complement directe), un sintagma adverbial, un sintagma preposicional
o més d'un sintagma alhora. Vegeu casos entre els exemples ja citats:
(3a-c); (4d); (5f, g, i, k); (6b); (7a, b, h); (8b, c).

Tanmateix, la construcció amb els dos elements separats (per un o més
elements que no fossin pronoms febles), no fou mai gaire freqüent en els textos en
prosa. La construcció amb els dos elements separats és més freqüent en els textos en
vers (occitans), sens dubte per facilitar la rima.

<table><caption>Taula 2. Separació possible dels dos elements de la perífrasi</caption><thead><tr><th></th><th>Pretèrit analític va(n) + infinitiu</th><th>Separats</th><th>Casos</th><th>%</th></tr></thead><tbody><tr><td>a.</td><td>Textos en prosa</td><td></td><td></td><td></td></tr><tr><td></td><td>Vida del glorios Sant Frances</td><td>18</td><td>112</td><td>16,07%</td></tr><tr><td></td><td>Crònica de Bernat Desclot</td><td>1</td><td>22</td><td>4,54%</td></tr><tr><td></td><td>Diàlegs de Sant Gregori</td><td>1</td><td>14</td><td>7,14%</td></tr><tr><td></td><td>Un llibre reial mallorquí</td><td>1</td><td>20</td><td>5,00%</td></tr><tr><td></td><td>Crònica de Ramon Muntaner</td><td>13</td><td>145</td><td>8,96%</td></tr><tr><td></td><td>Crònica de Pere el Cerimoniós</td><td>3</td><td>13</td><td>23,07%</td></tr><tr><td></td><td>Total prosa</td><td>37</td><td>326</td><td>10,74%</td></tr><tr><td>b.</td><td>Textos en vers</td><td></td><td></td><td></td></tr><tr><td></td><td>Girart de Roussillon</td><td>9</td><td>64</td><td>14,06%</td></tr><tr><td></td><td>Daurel e Beton</td><td>50</td><td>73</td><td>68,49%</td></tr><tr><td></td><td>Canso de la Crozada</td><td>17</td><td>36</td><td>46,22%</td></tr><tr><td></td><td>Flamenca</td><td>2</td><td>9</td><td>22,22%</td></tr><tr><td></td><td>Jaufre</td><td>31</td><td>66</td><td>46,97%</td></tr></tbody></table>

- Es podien coordinar dos infinitius amb un sol auxiliar; vegeu per exemple
(3a): *van tuar e ausir*; i els exemples de (10).

(10) Va(n) + dos infinitius coordinats, en occità (10a-d) i en català (10e-g).

a. e vai cels de Moissac *aucire e malmener*,
e lor vila fon priza (CCA: laisse 117, v. 33-34; ca. 1220)

b. Al maitin, tantost co·l jorn *par*,
ella·s vai vestir e *causar*
ez ES en la sala *INTRADA* (JAU: v. 7689-7691; ca. 1250)

c. Ab aitant Jaufre ES DESENDUT,
e van s'estreiner e *baisar*
e comenson s'en as anar (JAU: v. 9330-9332; ca. 1250)

d. e·l payan *monta* que ha estrieu non si *prant*,
e vay sonar e *grayllar* anb aytant, [...] (RON: v. 713-714; a. 1250)

e. Lo rey de Ffrança se acostà al rey de Mallorcha, e·l rey de Mallorcha a
ell, et van-se *besar* et *abrasar*; et aprés besà et abrasà miser Karles,
et aprés lo cardenal (Crònica de Ramon Muntaner: fol. 82ra, lín. 28;
1352)

f. Et con aquells de la companya me veeren, et En Rochafort e·ls altres,
van-me tots *besar* et *abrasar* (Crònica de Ramon Muntaner: fol. 128rb,
lín. 19; 1352)

g. Cant lo comte hoí dir que ella era, va-la *abrasar* e *besar* la cara e la
bocha e les mans (*La fiyla del rey d'Ungria*: 58, lín. 15; 1350-1374)
## 2.2. Condicions sintàctiques i semàntiques del sintagma primitiu

Entre les condicions que regien la construcció *va- + infinitiu* a l'origen, podem distingir-ne dues classes -condicions discursives o sintàctiques (11) i condicions semàntiques (12).

(11) Condicions discursives o sintàctiques:

- Subjecte: només tercera persona (singular o plural).

- Polaritat: només positiva (ni negativa ni interrogativa).

- Mode: només indicatiu.

- Oració principal (no subordinada).

Les condicions discursives/sintàctiques (11) responen al fet que la funció originària del sintagma *anar + infinitiu* era d'aportar vitalitat a la narració de fets ocorreguts, prototípicament de tercera persona, destacant l'aspecte de moviment dins l'espai. Per aquesta raó, la construcció era pròpia d'oracions principals, en mode indicatiu, amb polaritat positiva.

(12) Condicions semàntiques del sintagma primitiu:

- Subjecte: només animat (no inanimats ni subjectes impersonals).

- Predicat: denota només activitats tèliques: tipus d'assoliment i realització (no activitats contínues, ni estats ni experiències -*remar, quedar, creure*).

- Predicat: denota només activitats voluntàries (no *caure, créixer, encoratjar-se, néixer, merèixer, morir*).

- Situació: compatible amb la percepció de moviment (sense implicar-lo necessàriament).

- Verb lexical: ni *venir* (per contradicció semàntica amb el sentit fonamental de l'auxiliar *anar*), ni *anar* (per tautologia).

Les condicions semàntiques (12) responen a la mateixa funció originària que hem comentat, tenint en compte que les narracions enfoquen activitats humanes i que el significat bàsic de *anar* és «moure's passant d'un punt a l'altre en una direcció determinada» (*DIEC2*). A partir del primer estadi de la gramaticalització de la perífrasi, la seva evolució posterior va consistir en la relaxació d'aquelles condicions sintàctiques i semàntiques. En els textos medievals, tant en els catalans com en els occitans, podem trobar testimonis d'aquesta gramaticalització progressiva, si bé al final de l'edat mitjana a la construcció encara li faltava molt per exhibir el ple estat gramatical que ha vingut a caracteritzar el català modern.

# 3. L'inici de la relaxació de condicions originàries

En la resta de l'article volem destacar uns quants exemples primerencs, en tots dos idiomes, que evidencien els primers estadis de la relaxació de restriccions originàries.

## 3.1. Perífrasi *va- + infinitiu*: extensió més enllà de la persona 3

Pel que fa a l'extensió de la perífrasi més enllà de la tercera persona -efectivament a la primera del singular-, no en veiem casos occitans abans de la primera meitat del segle XIV (13) ni casos catalans abans de la segona meitat del mateix segle (14).
(13) Perífrasi *va- + infinitiu*: primera persona del singular, en occità

a. et yeu no m'o tengui a gab:
   de la cambra *vau* tost *yssir*,
   e tantost pres mi al fugir, [...] (GDB: v. 2866-2888; 1318)

b. e *vau* me tost de lyey *partir*;
vas La Barra m'en *vau* fugir (GDB: v. 4577-4578; 1318)

c. E quan se·n foro tuhz passat, hieu vi un autre que seguia aquetz tot suaus, e *vauc* lhi *damandar* on anavo (*Pseudo-Turpin en prosa*: cap. 33; *ca*. 1320)

d. Sòm dish, per Dieu,
es adoncx le *vauc* *dire* ieu:
«Re no·m desplatz [...]» (*Ensenhamen del garso*: v. 49-51; 1326)

(14) Perífrasi *va- + infinitiu*: primera persona del singular, en català

a. jo·m comané a Déu et a madona santa Maria, et *vaig fer* obrir la porta
(Crònica de Ramon Muntaner: fol. 122vb, lín. 3; 1352)

b. Et jo fiu derrera del meu leny estar tots los altres; e axí con vengren et foren prop de mi, jo *vaig ferir* enmig d'ells en tal manera, que ·VII· de les barques mis a fons, e *vaig-me encallar* sobre elles (Crònica de Ramon Muntaner: fol. 137vb, lín. 24; 1352)

c. e·l dit Bernat an asò *va-li saqudir* l'aguyade e donà-me·n al musqla e yo *vag-li pendre* l'aguyade, e tentost con yo li agí presa l'aguyade, él *va·m afarar* e *abrasar* e anam-ne abdosos en tera (*Un llibre reial mallorquí del segle XIV*: 253, lín. 21; 1360)

Els primers exemples de la perífrasi en la segona persona del singular són de finals del segle XV en occità (15a)<fnref n="4" /> i de finals del segle XVI en català (15c). De la primera persona del plural,<fnref n="5" /> el primer exemple (català) és de començaments del segle XVI (15b).

(15) Perífrasi *va- + infinitiu*: segona persona del singular i primera persona del plural (català).

a. Or me dy cossynt *vas eychapar*?
Quant a Malcus l'aurelho *vas talhar*
ja non eres pas trop prodon (MPP: v. 4649-4671; finals del segle XV)

b. Aquest segon digué que era pare de Amor de Déu, lo qual vàrem trobar per lo camí, ý vengué-se·n ab nós (*Spill de la vida relgiosa*: fol. 10r, lín. 13; 1515)

c. jo la cridí dient li: «Vine así, tacanyoneta!, encara estàs en lo mateix de dir tals tacanyeries?, no·t recordes lo que·m *vas dir* lo dia que portaves lo vin blanc dient-me que ta mare t'ó avie fet dir?» (*La llengua dels processos de crims a la Lleida del segle XVI*: doc. G20, fol. 192v, lín. 20; 1595)

<footnote n="4">⁴ N'hi ha d'altres exemples en els *misteris* del segle XV.</footnote>

<footnote n="5">⁵ *Vam -és forma rebutjada en les Regles d'esquivar*, n. 48 (1495)- aparentment en el context del pretèrit perifràstic, al costat de *vaig anar e vaig venir*.</footnote>
## 3.2. Perífrasi va- + infinitiu: oracions negatives

Pel que fa a la perífrasi en oracions negatives, hi ha un exemple occità primerenc en *Daurel e Beton* (que es data generalment a la segona meitat del segle XII) (16a); n'hi ha uns quants més, no anteriors a 1350 (16 b-f). El primer cas conegut en català és molt més tardà: data de 1615 (16g).

(16) Perífrasi *va- + infinitiu* en oració negativa.

a. Tro a la mar no se *van demorar*, trovo la nau e *van d'oltra passar* (DEB: v. 906-907; segona meitat del segle XII)

b. E aqui non va res trobar (BDC: v. 1995; ca. 1350-1375)

c. entro·l castel Agarin non si *van estancar* (RDA: v. 857; ca. 1375)

d. el castel Agarin, res non la *van trobar* (RDA: v. 873; ca. 1375)

e. .ii. ans tenc la batalha que non va refinar (RDA: v. 1101; ca. 1375)

f. Los Sararins van tug morir lain, i. no·n va escapar (RDA: v. 1283; ca. 1375)

g. Y lo monastir de la Mercé no va traure creu. Ans be la parròchia de Sent Martí va portar dos creus: [...] (Dietari P. J. Porcar: fol. 227r, lín. 13; 1615)

## 3.3. Perífrasi *va- + infinitiu*: oracions subordinades

Quan comencem a trobar algun cas de la perífrasi *va- + infinitiu* en oració subordinada, generalment es tracta d'una subordinació només de la perspectiva formal, com en els exemples de (17, 18, 19). És a dir, en els exemples esmentats no hi ha subordinació en el discurs. Hi trobem oracions clivellades (17), oracions resultatives (18) i relatives no restrictives (19), equivalents a oracions coordinades.

(17) Perífrasi de *va- + infinitiu* en oració subordinada –numeral més oració relativa (clivellament).

a. Cil ne furent mais cent qui *vont garnir* (GDR: v. 1241; ca. 1150)

b. Cinq cens cavaers foron que·s *van trastuit armar* (CCA: laisse 77, lín. 25; ca. 1220)

(18) Perífrasi de *va- + infinitiu* en oració subordinada resultativa (*tal...que*, *tan...que*).

a. Tal colp li *vay donar*, ja no·us o quier selar, que l'escut li trauquet e l'auberc *vay falsar* (FIE: v. 3405-3406; ca. 1230-1240)

b. tant fort estrenh lo cors del cavallier que·l cor del ventre si *vay tot esclatier* (RON: v. 1789-1790; a. 1250)

c. Que la batayla fo tan fort que a ·I· colp se *van triar* tots los tudeschs e·ls pisans qui eren romases (Crònica de Ramon Muntaner: fol. 151ra, lín. 25; 1352)

(19) Perífrasi de *va- + infinitiu* en oració relativa no restrictiva.

a. per semblant per vergonya mirant on se posquera amagar, viu una casa enderrocada asau pres de ell, en la qual se *va metre* (Decameron: 115; 1429)

Pel que fa a la subordinació que és tal del punt de vista discursiu, per exemple, cas de la construcció en oracions completives (20) o relatives restrictives (21), el
fenomen és encara més rar durant el període que examinem. En català no el veiem en oració relativa restrictiva (21) fins a finals del segle XV.

(20) Perífrasi de va- + infinitiu en oració completiva.

a. en continent oí cridar i isqué defora i víu que la dita Bartome va donà bufets a l'infant de la dita Tomasza i l'infant va caura en terra (No serets tots temps batle: 24, lín. 2; 1364-1369)

b. Diu que va·s despullar tot nuu davant l' emperador e mostrà-li los colps que havie rebuds (Sant Vicent Ferrer, *Sermons*, VI: 30-31; primera meitat del segle XV)

c. Et primo fuit interrogatus quin bestiar àn pres él, deposant, e Pinyana en la muntanya de Besqueran. E dix que ·II· cabrits e ·I· anyell los van dar (Diplomatari de la Vall d'Andorra, carta 109, lín. 64; 1492)

(21) Perífrasi de va- + infinitiu en oració relativa restrictiva.

a. Memòria dels dinés que van dar les paròquies a Bortomeu Soliu de Quanylyu e a Johan Andreu, menor de dies, quan anaren a Torsquó (Diplomatari de la Vall d'Andorra, carta 107, lín. 23; 1482)

b. Qui respòs e dix que ell, testis, ha oýt dir quant la prengueren, la dita na Valentina, e Guillem Martí e Cavaller de Sas los quals van cremar, que la dita na Valentina ere bruxa (Processos de Crims del segle XV a Lleida: procés XII, fol. 4v, lín. 4; 1485)

### 3.4. Relaxació de condicions semàntiques

Quant a les condicions semàntiques, ja hem remarcat casos no infreqüents de relaxació de l'aportació del sentit de moviment (1)-(2), (5)-(8). El significat de 'moviment' també és insignificant o absent en una bona part dels exemples que veurem a partir d'ara.

A (22) posem els primers exemples que coneixem, en els dos idiomes, de la perífrasi va- + infinitiu amb subjectes inanimats (graylle, arma, cor, jorn, albre, etc.), i a (23) un parell d'exemples amb verb impersonal (remembrar). Els primers exemples occitans són d'abans de 1250; els primers catalans, de després de 1350.

(22) Perífrasi de va- + infinitiu amb subjectes inanimats.

a. de tal vertut vay lo graylle sonier
que li aucels que l'auziron sonier [...] (RON: v. 926-927; a. 1250)

b. Anb aytant l'arma li vay del cors *partir*.
E Falceron *comensa* lo a benezir: [...] (RON: v. 1416-1417; a. 1250)

c. tant fort estrenh lo cors del cavallier
que·l cor del ventre si vay tot esclatier (RON: v. 1789-1790; a. 1250)

d. Le jorn se vay *apropiar*
de la festa de san Johan (GDB: v. 4070-4071; 1318)

e. el sepulcre d'aquest sainh, l'albre apelat oliver per lo miracle de Dieu va naisser, e a totz ans geta fruhs madurs en la festa d'aquest sainh (Pseudo-Turpin en prosa: cap. 3; ca. 1320)

f. sopdamen clamors se vau levar ell'aire (Pseudo-Turpin en prosa: cap. 7; ca. 1320)

g. per lo gran bofamen de sa boca, lo corn se va *trencar* per lo meh e la vena del col sieu e los nervis se vau *rompre* (Pseudo-Turpin en prosa: cap. 23; ca. 1320)
h. De la batalha Sancti Facundi on las astas ho lansas *vau reverdesir* (*Pseudo-Turpin en prosa*: cap. 8, títol; ca. 1320)

i. e, axí con la senyera se levà, un núull se mès sobre nós, et va·ns cobrir tots d'aygua axí con estàvem agenoylats (*Crònica de Ramon Muntaner*: fol. 117vb, lín. 17; 1352)

j. per desastre, una segeta *va ferir* En Corberan, qui s'ach desarmat lo cap per calor, per lo polç (*Crònica de Ramon Muntaner*: fol. 113ra, lín. 13; 1352)

(23) Perífrasi de *va- + infinitiu* amb verb impersonal.

a. Cant aus Rollan de Bellauda parlier, le cor li *engrueyssa* e *vay li renembrier* de la Bellauda, sa seror d'Olivier, [...] (RON: v. 919-921; a. 1250)

b. E la dona gardar lo *va* e *va·l remenbrar* del sieu paire, [...] (GDB: v. 3938-3939; 1318)

### 3.5. La mateixa construcció perifràstica porta tot el significat 'pretèrit perfectiu'

En els exemples següents (24) amb predicats atèlics, la interpretació perfectiva del predicat sorgeix de la mateixa perífrasi amb *va-*. És a dir, el significat 'pretèrit perfectiu' procedeix en totalitat de la construcció en si mateixa, no induït per cap dels elements que la constitueixen. Hi veiem verbs d'experiència mental (*sentir, saber, creire, conoisser, auzir, vezer, se alegrar, se engoissar, se meravelhar*), estats (*remaner*) i activitats sense meta (*se deportar, batre de rems, vogar, se defendre*). Observeu que hi ha uns quants exemples primerencs en *Daurel e Beton*.

(24) Perífrasi de *va- + infinitiu* amb predicats atèlics.

a. denan la dona, gen si *van deportar* (DEB: v. 205; segona meitat del segle XII)

b. Cant o ac dih, ela·is vai *engoisar*; de las carns primas *fai* las pessas levar (DEB: v. 514-515; segona meitat del segle XII)

c. Sus el palais se *prendo* a violar, denan lo rei se *van fort alegrar*, [...] (DEB: v. 1682-1683; segona meitat del segle XII)

d. vezent de Karle cazec mort costa·l bar, que paucs e grans s'en *van meravilhar* (RON: v. 1666; a. 1250)

e. Enapres la nueg seguent, quo el se fos pauzat dormir, *va veser* en sompnis un palaitz bel e gran ab armas et ab garnimens de cavaliers (*Vida del glorios Sant Frances*: § 3.1; començament del segle XIV)

f. E quo apres unpauc son cami el agues comensat e fos vengut prop d'una ciutat, *va auzir* la nueg Nostre Senhor ab luy familiarment parlan e disen: [...] (*Vida del glorios Sant Frances*: § 3.5; començament del segle XIV)

g. e *vay sentir* una pudor que, si·l pom no fos, fora mortz (GDB: v. 734-735; 1318)

h. e la dona *vay remaner* ab so senhor cum far solia (GDB: v. 1446-1447; 1318)

i. e adonc Rotlan *va conousser* que e·neguna maneira no podia escapar (*Pseudo-Turpin en prosa*: cap. 17; ca. 1320)