1700-tallet, hvor sildestimerne fra omkring
1750 forlod Limfjorden og farvandet ud for
Ålborg for igen at vise sig ved den nu svenske
vestkyst. Den saltede sild blev især eksporteret
til østersøområdet, hvorfra skibene medtog
hør, hamp og korn. Saltet blev hentet i havne
i Portugal og Middelhavsområdet, hvortil der
blev leveret sildeolie (tran) samt kolonialvarer,
der var hentet i England til gengæld for svensk
træ og jern. Næsten alle havne i den østlige del
af "Västerhavet" var involveret i denne fangst,
saltning og handel, og de store handelshuse i
Göteborg var engagerede i at skaffe kapital og
skibe ofte på kredit fra Holland og England.
Det er lidt mærkeligt, at Per Hallén tilsyne-
ladende ikke har brugt Øresundstoldregnska-
berne i sin undersøgelse. De har ellers de sid-
ste år været meget let tilgængelige på nettet
(http://www://www说是这样的).

Særdeles interessante er også Britta Ander-
sens artikel om herregården Gammel Estrup i
Jylland som et symbol på magt og Jesper Munk
Andersens undersøgelse af lensgrevinde Bene-
dicte Margrethe Brockdorffs skiftende posi-
tioner i det danske-norske rige under enevæl-
den. Det samme er tilfældet med de tilsvarende
bidrag af Lars Jacob Hvinden-Haug om her-
regården og parken i Larvik, som også behand-
les af Aina Aske og Gro Stalsberg. Men som
tidligere antydet, er der ikke gjort meget ud
af de nordiske aspekter i disse arbejder, og det
var vel egentlig meningen med at gøre dem til
en del af projektet, lige som det er svært at se,
at de bidrager til dets målsætning om at revi-
talisere den hverdagsintegration, som fandtes i
området i 1700-tallet, selv om anmelderen har
fået stor lyst til at besøge Larvik. Afslutnings-
vis skal jeg fremhæve, at til trods for de kri-
tiske bemærkninger er der tale om en god og
spændende bog, der forhåbentlig vil inspirere
mange til at gå videre med de enkelte emner i
et nordisk eller europæisk perspektiv.

Karl-Erik Frandsen

Pierre-Yves Beaurepaire, Kenneth Loiselle, Jean-Marie Mercier & Thierry Zarcone (red.), *Diffusions et circulations des pratiques maçonniques XVIIIe-XXe siècle*, Franc-Maçonneries 1 (Paris: Classiques Garnier, 2012). 355 s.

Med standardverk som *L'Europe des francs-maçons* (2002) och *La France des Lumières* (2011) har historikern Pierre-Yves Beaurepaire framträtt som en av Frankrikes främsta uttolkare av idéutvecklingen under 1700-talet. Ett genomgående tema i hans forskning är begreppet *sociabilité* (sociabilitet) – här med betydelsen av de faktorer som förenar personer i sociala praktiker – liksom frågan om hur upplysningens idéer spreds genom olika kulturella och diplomatiska nätverk. Titeln på samlingsvolymen, *Diffusions et circulations*, utgör således i sig en programförklaring för huvudredaktören Beaurepairest teoretiska utgångspunkt i uppkomsten av sällskap med politiska och religiösa ideal som utvecklas och sprids. Artiklarnas fokus ligger på frimurarlogernas ideologi, deras transnationella "diffusion", inbördes samverkan med och inverkan på övriga samhället. I linje med tanken om en "kongregationalistisk" mångfald inom och mellan dessa sociala praktiker, har den nya bokserien, vari denna volym utgör första delen, döpts i pluralis till "Franc-Maçonneries".

I inledningen "Quel avenir pour les Masonic
studies?" ger Beaurepaire en historiografisk över-
sikt över forskningen om fenomenet frimureri
såsom den etablerats från 1980-talet fram till
idag. De mest framträdande forskarna presen-
teras: amerikanarna Margaret Jacob (UCLA),
Kenneth Loiselle (Yale) och Jessica L. Har-
land-Jacobs (University of Florida), Janet
Burke (Arizona State University); italienarna
Gerardo Tocchini (Università Ca' Foscari Ve-
nezia) och Vincenzo Ferrone (UNITO); tys-
karna Stefan-Ludwig Hoffmann (Universität
Bielefeld/University of California, Berkeley);
Andreas Önnerfors (Lunds universitet). Beau-
repaire utpekar därefter de forskningscentra
som ägnat sig åt tvärvetenskaplig forskning om frimureri, till exempel University of Sheffield, Canonbury Research Center i London med flera. Han noterar att frimurare länge har intresserat sig för och dokumenterat sin historia, till exempel i den engelska forskningslogens årsbok *Ars Quator Coronatorum* (1886–), men att den akademiska forskningen först fått sina diskussionsfora i *Zeitschrift für Internationale Freimaurer-Forschung* (Peter Lang, red. Helmut Reinalter, 1999–) och *Journal for Freemasonry and Fraternalism* (Equinox, red. Andreas Önnerfors & Robert Peter, 2009–).

Samlingsvolymen är indelad i två delar. Den första, "La loge comme observatoire, la loge comme laboratoire d'un «fait social», culturel et initiatique", avgränsas till logernas betydelse i stadslivet, deras belevenhetskultur och initiationsriten som umgängesform. I artikeln "Sociétés fraternelles et loges maçonniques marseillaises à Constantinople au XVIIIᵉ siècle" belyser Thierry Zarcone hur frimureriet i Marseille (etablerat 1740) rekryterade stadens köpmän och hur dessa frimurare etablerade dotterloger i Konstantinopel, Smyrna och Thessaloniki. Det hävdas ibland att frimureriet var kosmopolitiskt per definition. Men Zarcone demonstrerar att de nyetablerade logerna främst rekryterade franska medborgare. Likaså förklarar han denna protektionism utifrån logens roll som en sorts handelsskrå samt ett yttre motstånd, bland annat ett turkiskt förbud mot frimureri som i sin tur grundade sig på den påvliga bullan från 1738.

Om frimureriets rituella utveckling i Marseille skriver Katsumi Fukasawa i "Du Rite français au Rite écossais rectifié: Le choix de la loge de Triple Union de Marseille á la fin du XVIIIᵉ siècle". Även Michel Figeac undersöker frimurarlogens funktion i en stad. I "La maçonnerie bordelaise revisitée à la lumière des sources russes: L'Anglaise de 1732 á 1817 ou les Frères dans la ville" visar han hur logen har bedriver filantropisk verksamhet mot bröderna och deras anhöriga. Ideologiskt är logen

uttalat antisemitisk (i motsats till den engelska storlogens filosemitism) och politisk radikal framemot revolutionsåren. François Cadilhons "Quelle harmonie maçonnique pour les réalisés bordelaises?" visar hur den första logen i staden Bordeaux, *L'Anglaise* (1732), grundad av engelska handlare och sjöfarare, snabbt fick en motpol i logen *La Française* (1740), med katsolsk och patriotisk inriktning. Med sin analysis av rivaliteten logerna emellan – grundad på politiska, språkliga och religiösa schismer – vill Cadilhon motbevisa myten om att frimurarlogerna stod för kosmopolitism, i det här fallet gränsöverskridande och harmoniserande samverkan oberoende av kulturskillnader. Ett motexempel ger Jean-Marie Mercier i "L'acte d'écriture d'un franc-maçon provençal au milieu du XVIIIᵉ siècle" där han utgår från ett begrepp som florerade i 1730-talets Frankrike: "République Universelle", tanken om en allmängiltig moralfilosofi som förenade alla kulturer. Bilden av denna "republik" formades utifrån en judisk urkultur med Salomos tempel och legenden om byggmästaren Hiram. I sin analys av ritualtexter, sånger och tal drar Mercier slutsatsen att dessa texter formar ett direktiskt system som lär individens tankefrihet, självkontroll och en allmänmänsklig moral.

En vagare koppling till frimureri har Robert Collis artikel "The Order of Toboso: A Pan-European Jacobite Fraternal Network, c. 1726–1739" som för första gången beskriver Order of Toboso med säte i Rom och filialer i Leiden, Spa, Paris, samt spridd i Ryssland, Spånien och England. Ordenssällskapet hämtade sin riddarsymbolik från Cervantes *Don Quijote* men var öppet för båda könen med kvinnliga, högadliga, högsta beskyddare. Ideologiskt sett förenades medlemmarna av en politisk hållning att återinsätta ätten Stuart på tronerna i England, Skottland och Irland. Ordens ceremonier, regalier och hierarki spelade därför en vital roll i att forma en europeisk jakobitistisk gemenskap. I Georges Koutzakiotakis "La diffusion de la franc-maçonnerie dans l'Empire ottoman
au XVIIIe siècle d'après l'Église orthodoxe" utreder han ortodoxa kyrkans förhållningssätt till frimureriet under 1700-talet. För svenskt vidkommande är Andreas Önnerfors artikel "«Envoyées des Glaces du Nord jusque dans ces Climats»: Swedish Encounters with Les Iluminés d'Avignon at the End of the Eighteenth Century" relevant. Önnerfors skildrar Gustaf Adolf Reuterholms och Carl Göran Silfverhielms europaresa, särskilt deras initiation i ett esoterisket sällskap i Avignon, och symbiosen mellan resenärernas gemensamma mystiska och politiska visioner.

Bokens andra del, "L'art royal et les dynamiques révolutionnaires XVIIe-XXe siècle", behandlar det långa sjuttonhundratalet och århundradena därefter, varför jag endast nämner de första artiklarna. Kenneth Loiselle argumenterar i "Just friends: Freemasonry, Women and the Culture of Male Friendship in Eighteenth-Century France" för hypotesen att det tvåkönade adoptionsfrimureriet i Frankrike skall ses som ett svar på samtida rykten om erotiserad vänskap i homosociala frimurarloger. Céline Sala nyanserar i "Révolution des loges ou loges en révolution: Les francs-maçons provinciaux à l'èpreuve de la Révolution française" föreställningen om alla frimurarloger i 1780-talets Frankrike som revolutionära sammanslutningar.

Konklusionen av Kenneth Loiselle, Jean-Marie Mercier och Thierry Zarcone anknyter till inledningens historiografiska anslag. Den frimureriska rörelsen under 1700-talet beskrivs som amorf, som kluster av otaliga loger, i olika länder, med ritualer och umgängesformer under ständig utveckling. Kvar finns idag ett enormt och spritt arkivmaterial som ställer höga krav på metodologiska överväganden. Artikelförfattarna har i *Diffusions et circulations* visat att det med gemensam ansträngning går att belysa detta fenomen; särskilt nydanande är artiklarna om frimureri i Ottomanska riket, särskilt interaktionen med den islamiska kulturen, texter som påvisar frukten av ett

fokuserat forskningssamarbete. Med serien *Franc-Maçonneries* har redaktörerna därmed rekan etablerat en nod med en hög vetenskaplig ambitionsnivå.

Marcus Willén

Klaus Bettag & Jan A. M. Snoek, *Quellen der Eckleff'schen Andreas-Akten*, Frederik 21 (Flensburg: Freimaurerischen Forschungsvereinung Frederik 2012). 424 s.

Kanslrådet och skriftställaren Carl Friedrich Eckleff (1723–1786) är i dag hågkommen som initiativtagare till den litterärt inriktade Tankebyggarorden, verksam 1753–1763. Ordensvana hade han dock fått allaredan under åren i Kiel 1740–1741 där han av skalden Samuel Triewald introducerades i Fackelbröderna, ett sällskap som Eckleff 1757 kom att instifta även i Stockholm. Långt mer inflytelserikt blev emellertid hans långvariga engagemang för den under 1750-talet expansiva frimurarorden.

Frimureriet hade sedan instiftandet 1735 tämligen lättsamma umgängesformer med tre ursprungliga ordensgrader. Vid 1740-talets slut recipierade Knut Posse och Fredrik Horn af Åminne i andreasgrader, i Strasbourg respektive nordöstra Frankrike. Eckleff importerade och omarbetade de högre grader som senare kom att vidareutvecklas av hertig Carl (1748–1818) under 1790-talets slut. Eckleff bildade den skotska Andreaslogen (grad fyra till sex) *L'Innocente* 1756 och en kapitelloge 1759 som verkade i grad sju och uppåt, båda processerna beskrivna i Johannes Rudbecks biografi Karl Fredrik Eckleff (1930).

Eckleffs kontakter med Tyskland ledde till att han 1766 kom i förbindelse med Johann Wilhelm Kellner von Zinnendorf (1731–1782) som han gav fullmakt och ritualer för att bilda en ordensstruktur efter