Lag (2013:513) om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

Inledande bestämmelser och tillämpningsområde

1 § Denna lag innehåller bestämmelser om ersättning till
patienter för kostnader som uppkommit till följd av att de
har tagit emot vård i ett annat land inom Europeiska
ekonomiska samarbetsområdet (EES).

Bestämmelser om ersättning till patienter för kostnader för
vård finns även i Europaparlamentets och rådets förordning
(EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de
sociala trygghetssystemen.

2 § Denna lag ska inte tillämpas i de fall en patients rätt
till ersättning grundar sig på förordning (EG) nr 883/2004.

3 § I denna lag avses med 

1. vård: de åtgärder och produkter som omfattas av 
definitionerna i punkterna 2, 3 och 5–9, 

2. hälso- och sjukvård: åtgärder för att medicinskt 
förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador samt 
sjuktransporter, 

3. tandvård: åtgärder som avses i 1 § tandvårdslagen 
(1985:125), 

4. hälso- och sjukvårdspersonal: läkare, sjuksköterska med 
ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, barnmorska 
eller farmaceut i den mening som avses i Europaparlamentets 
och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 om 
erkännande av yrkeskvalifikationer, i lydelsen enligt 
Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/55/EU, eller 
annan person som utövar yrkesverksamhet inom hälso- och 
sjukvård som är begränsad till ett reglerat yrke enligt 
definitionen i artikel 3.1 a i direktiv 2005/36/EG, eller en 
person som anses som hälso- och sjukvårdspersonal enligt den 
behandlande medlemsstatens lagstiftning, 

5. läkemedel: sådana läkemedel som enligt läkemedelslagen 
(2015:315) är avsedda att tillföras människor, 

6. andra varor: sådana varor som avses i 18 och 20 §§ lagen 
(2002:160) om läkemedelsförmåner m.m.,

7. hjälpmedel: sådana hjälpmedel som avses i 8 kap. 7 § 
hälso- och sjukvårdslagen (2017:30),

8. förbrukningsartiklar: sådana förbrukningsartiklar som 
avses i 8 kap. 9 § hälso- och sjukvårdslagen,

9. övriga vårdprodukter: produkter som inte omfattas av 
definitionerna i punkterna 5–8 men som tillhandahålls vid 
hälso- och sjukvård eller tandvård och som en patient får vid 
vårdtillfället. Lag (2017:65).

4 § Det som i denna lag sägs om en region gäller även en 
kommun som inte ingår i en region. Lag (2019:959).

Rätten till ersättning

5 § En patient har rätt till ersättning för kostnader som har
uppkommit till följd av att han eller hon har tagit emot vård
i ett annat land inom EES om

1. patienten när kostnaderna uppkom tillhörde den personkrets
för vilken Sverige är behörigt att meddela sådant tillstånd
till vård utanför bosättningsmedlemsstaten som avses i
artikel 20 i förordning (EG) nr 883/2004,

2. vården har tillhandahållits av hälso- och
sjukvårdspersonal, och

3. patienten skulle haft rätt att få vården bekostad av det
allmänna om den tillhandahållits i Sverige.

Ersättningens storlek

6 § Ersättning lämnas med högst det belopp som motsvarar de
faktiska kostnader för vården som har uppkommit för
patienten.

7 § För hälso- och sjukvård och för annan tandvård än sådan
som avses i 10 § ska ersättningen bestämmas till ett belopp
som motsvarar den vårdkostnad som skulle ha uppkommit om
patientens vård hade tillhandahållits i Sverige. Detsamma
gäller för läkemedel, andra varor, hjälpmedel,
förbrukningsartiklar och övriga vårdprodukter som en patient
har tagit emot vid vårdtillfället.

Vid bestämmande av ersättningens storlek ska avdrag göras med
ett belopp som motsvarar de avgifter som patienten skulle ha
betalat för vården i Sverige.

8 § För hjälpmedel och förbrukningsartiklar som en patient
har införskaffat vid någon annan tidpunkt än vårdtillfället
ska ersättningen bestämmas på samma sätt som anges i 7 §.

9 § För läkemedel och andra varor som en patient har
införskaffat vid en annan tidpunkt än vårdtillfället, och för
vilka det finns en åtminstone likvärdig produkt inom
läkemedelsförmånerna enligt lagen (2002:160) om
läkemedelsförmåner m.m., ska ersättningen bestämmas till ett
belopp som motsvarar den kostnadsreducering som patienten
skulle haft rätt till om läkemedlet eller varan hade ingått i
läkemedelsförmånerna.

Vid bestämmandet av ersättning enligt första stycket ska för
varje läkemedel eller vara ett kostnadsbelopp fastställas som
motsvarar det lägsta försäljningspris som har fastställts för
en produkt som är åtminstone likvärdig och som ingår i
läkemedelsförmånerna. Om det finns medicinska skäl, får dock
ett högre försäljningspris fastställas. Det belopp som vid en
jämförelse mellan det fastställda kostnadsbeloppet och den
faktiska kostnad som patienten har haft är lägst, ska läggas
till grund för ersättningens bestämmande.

10 § För tandvård som hade berättigat till stöd enligt lagen
(2008:145) om statligt tandvårdsstöd om den hade
tillhandahållits i Sverige ska ersättningen bestämmas till
ett belopp som motsvarar vad Försäkringskassan skulle ha
betalat om tandvården tillhandahållits i Sverige. Detsamma
gäller för läkemedel och övriga vårdprodukter som en patient
har tagit emot vid vårdtillfället.

Förhandsbesked

11 § Om en patient ansöker om det, ska Försäkringskassan
lämna förhandsbesked om

1. huruvida patienten har rätt till ersättning enligt denna
lag för viss vård som han eller hon avser att ta emot vid ett
visst vårdtillfälle i ett annat EES-land, och

2. det högsta belopp ersättning kan betalas ut med för denna
vård.

Har förhandsbesked lämnats enligt första stycket är
Försäkringskassan skyldig att vid senare prövning av frågan
om ersättning till patienten för den angivna vården betala ut
minst det belopp som angetts i förhandsbeskedet.

Utrednings- och uppgiftsskyldighet

12 § Försäkringskassan ska, om det inte är uppenbart 
obehövligt, i ett ärende om ersättning eller förhandsbesked 
enligt denna lag inhämta ett yttrande från den region som 
enligt hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) har ansvar för 
patientens vård i Sverige. 

Om en region ska yttra sig i ett ärende som avser ersättning 
för hjälpmedel som berör en kommun som ingår i regionen, ska 
regionen inför yttrandet samråda med kommunen. 
Lag (2019:959).

13 § Myndigheter ska inom ramen för ett förfarande enligt 12 § 
eller på begäran lämna Försäkringskassan, regioner och 
kommuner sådana uppgifter som är av betydelse för 
tillämpningen av denna lag. Lag (2019:959).

Beslut om ersättning och förhandsbesked

14 § Försäkringskassan prövar, efter ansökan från en patient, 
frågor om ersättning enligt denna lag.

Vid prövningen av ansökan ska särskilt beaktas

1. sjukdomens eller skadans karaktär och förväntade 
utveckling,

2. patientens individuella omständigheter i övrigt, och

3. om det finns skäl att prioritera hanteringen av ansökan 
med beaktande av 1 eller 2.

Ett beslut om ersättning eller förhandsbesked ska alltid 
innehålla de skäl som ligger till grund för beslutet. 

Beslutade ersättningar betalas ut av Försäkringskassan.
Lag (2016:657).

15 § Beslut om ersättning eller förhandsbesked ska fattas så
snart det är möjligt och senast 90 dagar från det att en
fullständig ansökan har kommit in till Försäkringskassan. Om
det finns särskilda skäl, får denna tid överskridas.

Överklagande

16 § Försäkringskassans beslut om ersättning eller
förhandsbesked enligt denna lag får överklagas till allmän
förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till
kammarrätten.


Övergångsbestämmelser

2013:513

1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober
2013.

2. Lagen ska inte tillämpas för vårdkostnader som har
uppkommit före lagens ikraftträdande.