Naturvårdslag (1964:822) 

Inledande bestämmelser

1 § Naturen utgör en nationell tillgång som skall skyddas och vårdas.
Den är tillgänglig för alla enligt allemansrätten.

Envar skall visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med naturen.

Kan vid arbetsföretag eller eljest skada å naturen ej undvikas, skola de
åtgärder vidtagas som behövas för att begränsa eller motverka skadan.
Lag (1974:1025).

2 § Naturvården är en såväl statlig som kommunal angelägenhet.

Länsstyrelsen har att verka för naturvården i länet.

Statens naturvårdsverk har överinseende över naturvården i riket.
Lag (1967:377).

3 § Vid prövning av frågor som rör naturvård skall tillbörlig hänsyn tas
till övriga allmänna och enskilda intressen. Härvid skall lagen
(1987:12) om hushållning med naturresurser m. m. tillämpas.

Beslut i frågor som avses i 7--11 §§, 13 §, 18 § första, andra och femte
styckena, 18 c §, 18 d §, 19 § samt 20 § andra stycket får inte meddelas
i strid mot en detaljplan eller områdesbestämmelser. Om syftet med
planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock mindre avvikelser
göras. Lag (1991:641).

3 a § Med avseende på den kulturpräglade naturmiljön är lagen tillämplig
i den mån skydd ej gäller enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Om skydd mot viss miljöfarlig verksamhet finns bestämmelser i
miljöskyddslagen (1969:387). Lag (1991:641).

Nationalparker

4 § I syfte att bevara större sammanhängande område av viss landskapstyp
i dess naturliga tillstånd eller i väsentligen oförändrat skick kan
staten tillhörig mark avsättas till nationalpark. Lag (1982:1097).

5 § Angående nationalparkers vård och förvaltning förordnar regeringen
eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får för varje
särskild nationalpark meddela de föreskrifter beträffande rätten att
färdas över nationalparken eller annars vistas där och beträffande
ordningen i övrigt inom området, som behövs för att tillgodose ändamålet
med nationalparken. Lag (1986:262).

6 § har upphävts genom lag (1991:641).

Naturreservat

7 § Område, som finnes böra särskilt skyddas eller vårdas på grund av
sin betydelse för kännedomen om landets natur, sin skönhet eller eljest
märkliga beskaffenhet eller emedan området är av väsentlig betydelse för
allmänhetens friluftsliv, må av länsstyrelsen förklaras som
naturreservat. Länsstyrelsen får inte avsätta ett område till
naturreservat, om syftet med åtgärden i allt väsentligt kan tillgodoses
genom att området i stället med stöd av 19 § förklaras som
naturvårdsområde. Lag (1982:1097).

8 § I beslut om bildande av naturreservat skall angivas grunden för
beslutet samt föreskrivas de inskränkningar i rätt att förfoga över
fastighet som finnas nödiga för att trygga ändamålet med reservatet,
såsom förbud mot bebyggelse, uppförande av stängsel, täktverksamhet,
uppodling, dikning, plantering, avverkning, jakt, fiske och användning
av bekämpningsmedel.

Finnes sedermera att ny grund bör gälla för reservatet eller att
ytterligare inskränkningar erfordras, äger länsstyrelsen meddela härav
påkallat beslut.

9 § Erfordras för tillgodoseende av ändamålet med naturreservat att
vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor, tältplatser,
badplatser, sanitära inrättningar eller liknande anordningar anläggas
inom området eller att där företages gallring, röjning, slåtter,
plantering, avspärrning eller dylik åtgärd eller att allmänheten beredes
tillträde till mark inom området där den eljest ej skulle ägt att fritt
färdas, må länsstyrelsen förplikta ägaren att tåla sådant intrång.

10 § Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer äger meddela
sådana föreskrifter om vad allmänheten har att iakttaga inom
naturreservat som erfordras för att trygga ändamålet med reservatet.
Lag (1974:1025).

11 § Då fråga uppkommit om bildande av naturreservat eller om meddelande
av beslut enligt 8 § andra stycket, må länsstyrelsen för viss tid, högst
tre år, meddela förbud mot att beträffande det berörda området utan
länsstyrelsens tillstånd vidtaga åtgärd som strider mot syftet med de
ifrågasatta reservatföreskrifterna. Om särskilda skäl äro därtill, må
förbudets giltighetstid av länsstyrelsen förlängas med högst tre år.

12 § Länsstyrelsen får i särskilda fall medge undantag från
meddelade reservatföreskrifter. Om det finns synnerliga skäl,
får den myndighet som meddelade beslut enligt 7-10 §§ helt
eller delvis upphäva beslutet. Att därvid regeringens
tillåtelse behövs i vissa fall följer av 19 c §.

Meddelas beslut enligt första stycket för att lämna rum för
arbetsföretag, får länsstyrelsen föreskriva att företaget
skall bekosta en särskild undersökning av naturreservatet
eller särskilda åtgärder för att bevara det eller på annat
sätt gottgöra intrånget i naturvårdsintresset.

Ett beslut enligt första stycket som avser en skyddad våtmark
får meddelas endast om intrånget i naturvårdsintresset i
skälig utsträckning gottgörs. Lag (1997:338).

Naturminnen

13 § Till fastighet hörande naturföremål, som finnes böra särskilt
skyddas eller vårdas på grund av sin betydelse för kännedomen om landets
natur, sin skönhet eller eljest märkliga beskaffenhet, må jämte
erforderligt område på marken av länsstyrelsen fridlysas såsom
naturminne. Markområdet skall avpassas efter vad som kräves för att
bevara naturföremålet och bereda med hänsyn till dess art och betydelse
nödigt utrymme däromkring.

Vad i 8--12 §§ stadgas om naturreservat skall i tillämpliga delar gälla
beträffande naturminne.

Särskilda bestämmelser till skydd för växt- och djurarter

14 § Finns det risk för att en växtart kan komma att försvinna eller
utsättas för plundring eller krävs det för att uppfylla Sveriges
internationella åtaganden om skydd av en vilt levande växtart, får
regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela
föreskrifter om förbud att inom landet eller en del av landet ta bort
eller skada eller ta frö från en växt av den arten där den växer vilt.
Lag (1994:1821).

14 a § Finns det risk för att en djurart kan komma att försvinna
eller krävs det för att uppfylla Sveriges internationella åtaganden
om skydd av vilt levande djurart, får regeringen eller den
myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om
förbud att inom landet eller del av landet döda, skada eller fånga
vilt levande djur av den arten, om det inte sker till försvar mot
angrepp på person eller värdefull egendom, samt att ta bort eller
skada ett sådant djurs ägg, rom eller bo.

Särskilda bestämmelser gäller om att döda eller fånga djur, när
åtgärden är att hänföra till jakt eller fiske.
Lag (1994:1821).

14 b § Om det, utöver förbud enligt 14 eller 14 a § eller fredning
enligt jaktlagstiftningen, behövs särskilt skydd för en djur- eller
växtart inom ett visst område, får regeringen eller den myndighet
som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som inskränker
rätten till jakt eller fiske eller allmänhetens eller markägarens rätt
att uppehålla sig inom området. Lag (1994:1821).

14 c § Till skydd för vilt levande djur- och växtarter eller
naturmiljön får regeringen eller den myndighet som regeringen
bestämmer meddela föreskrifter om förbud mot eller särskilda
villkor för att sätta ut exemplar av sådan art i naturmiljön.

Vad som sägs i första stycket gäller inte när föreskrifter som avses
där finns i annan lag. Lag (1994:1821).

Särskilda bestämmelser till skydd för friluftslivet

15 § Strandskydd råder vid havet och vid insjöar och vattendrag.
Syftet med strandskyddet är att trygga förutsättningarna för
allmänhetens friluftsliv och att bevara goda livsvillkor på land och i
vatten för växt- och djurlivet.

Strandskyddet omfattar land- och vattenområdet intill 100 meter
från strandlinjen vid normalt medelvattenstånd. Regeringen eller
den myndighet som regeringen bestämmer får utvidga det till högst
300 meter från strandlinjen när det behövs för att tillgodose något
av strandskyddets syften.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får
förordna att strandområde som uppenbart saknar betydelse för att
tillgodose strandskyddets syften inte skall omfattas av strandskydd.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, om
det finns särskilda skäl, förordna att strandskyddet skall upphävas
för ett strandområde som avses ingå i en detaljplan eller omfattas
av områdesbestämmelser enligt plan- och bygglagen (1987:10).
Lag (1994:854).

15 a § har upphävts genom lag (1974:1025).

16 § Inom strandskyddsområde får ej helt ny byggnad uppföras eller
befintlig byggnad ändras för att tillgodose ett väsentligen annat
ändamål än det, vartill byggnaden tidigare varit använd, och ej heller
utföras grävnings- och andra förberedelsearbeten för bebyggelse som nu
sagts. Ej heller får i annat fall inom strandskyddsområde utföras
anläggning eller anordning, varigenom mark tages i anspråk såsom tomt
eller allmänheten på annat sätt hindras eller avhålles från att beträda
område där den eljest skulle ägt att färdas fritt.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela
sådana föreskrifter om vad allmänheten har att iakttaga inom
strandskyddsområde som behövs för att trygga ändamålet med
strandskyddet.

Första stycket gäller inte

1. anläggningar eller åtgärder som behövs för jordbruket, fisket,
skogsskötseln eller renskötseln och ej tillgodoser bostadsändamål, eller

2. företag till vilka tillstånd har lämnats enligt 4 kap. lagen
(1987:12) om hushållning med naturresurser m. m., vattenlagen (1983:291)
eller miljöskyddslagen (1969:387).

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva
att första stycket inte skall gälla sådana byggnader, anläggningar eller
anordningar som utgör komplement till befintlig bebyggelse på en
tomtplats och som förläggs längre från stranden än huvudbyggnaden.
Lag (1991:641).

16 a § Länsstyrelsen får medge dispens från bestämmelserna i 16 §
första stycket, när särskilda skäl föreligger. Om dispens medges, skall
länsstyrelsen bestämma i vilken utsträckning mark får tas i anspråk som
tomt eller annars användas för det avsedda ändamålet.

Ett beslut om dispens upphör att gälla om den åtgärd som avses med
dispensen inte har påbörjats inom två år eller avslutats inom fem år
från den dag då beslutet vann laga kraft. Lag (1991:641).

17 § Finnes på område, som är av betydelse för friluftslivet, eller i
områdets närhet stängsel som hindrar eller försvårar tillträdet till
mark inom området där allmänheten eljest skulle ägt att fritt färdas,
får länsstyrelsen förelägga den som håller stängslet att anordna grind
eller annan genomgång. Är det uppenbart att stängslet endast avser att
utestänga allmänheten från området, får föreläggande meddelas om
borttagande av stängslet. Vad nu sagts om stängsel skall äga motsvarande
tillämpning beträffande dike.

Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område får inte
finnas uppsatta utan tillstånd av den eller de kommunala nämnder som
fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet. Tillstånd behövs dock
inte, om det är uppenbart att allmänheten inte får färdas fritt inom
området eller att skylten likväl är behörig.

Har en skylt uppsatts i strid mot andra stycket, får nämnden förelägga
den som är ansvarig för åtgärden att ta bort skylten. Lag (1991:1696).

Särskilda bestämmelser till skydd för naturmiljön Lag (1974:1025).

18 § Täkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter
för annat ändamål än markinnehavarens husbehov får ej ske utan
länsstyrelsens tillstånd. Vad nu sagts avser dock ej täkt i vattenområde
vartill tillstånd lämnats enligt vattenlagen (1983:291) eller fordras
enligt lagen (1966:314) om kontinentalsockeln eller täkt av torv vartill
bearbetningskoncession har meddelats enligt lagen (1985:620) om vissa
torvfyndigheter.

Länsstyrelsen får förelägga den som söker täkttillstånd att, vid äventyr
att ansökningen avvisas, lägga fram utredning som belyser behovet av
täkten samt en täktplan av erforderlig omfattning. Tillståndet skall
förenas med de villkor som behövs för att begränsa eller motverka
företagets menliga inverkan på naturmiljön. Täkttillstånd får beviljas
endast om sökanden ställt säkerhet för de villkor som skall gälla för
tillståndet. Visar sig säkerheten otillräcklig, får länsstyrelsen
föreskriva att tillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet
ställs. Om särskilda skäl föreligger, får länsstyrelsen befria sökanden
från kravet på säkerhet. Staten, kommuner och landstingskommuner behöver
inte ställa säkerhet.

Om fullgörandet av föreskriven åtgärd ankommer på annan än markens
innehavare, är innehavaren skyldig tåla att åtgärden vidtages.

Täkttillstånd skall vägras den som inte fullgjort sina skyldigheter
enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda omständigheter föranleder
annat.

Har tio år förflutit från det täkttillstånd har vunnit laga kraft, får
länsstyrelsen upphäva tillståndet helt eller delvis eller förena
tillståndet med ändrade villkor. Visar det sig att föreskrivna villkor
inte i den utsträckning som behövs begränsar eller motverkar företagets
menliga inverkan på naturmiljön, får länsstyrelsen före utgången av den
angivna tiden förena tillståndet med de ytterligare villkor som behövs.
Lag (1991:641).

18 a § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får
meddela föreskrifter om skyldighet för den som,

1. exploaterar en täkt som kräver tillstånd enligt 18 §,

2. exploaterar en täkt med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291),
eller

3. bedriver stenkrossrörelse

att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs som underlag för
planering av naturvården.

Regeringen får föreskriva att den som innehar tillstånd till täkt
som avses i första stycket 1 eller 2 skall lämna uppgift till
länsstyrelsen om vem som är exploatör av täkten.

När uppgift saknas om vem som är exploatör av en täkt för vilken
tillstånd getts skall vid tillämpning av denna paragraf eller
föreskrifter som meddelats med stöd av paragrafen tillståndshavaren
anses som exploatör av täkten. Lag (1996:6).

18 b § Efter åtagande av en kommun får länsstyrelsen överlåta åt
den kommunala nämnd som kommunen bestämmer att utöva tillsyn över att
täkter inom kommunen inte utförs i strid mot 18 § och att villkor som är
förenade med tillstånd till täkt inte åsidosätts. Lag (1982:1097).

18 c § Åtgärder som utförs för att avvattna mark, för att sänka
eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, när syftet med
åtgärden är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst
ändamål (markavvattning), får inte vidtas utan länsstyrelsens tillstånd.
Vid tillståndsprövningen skall beaktas om åtgärderna leder till
vattenföroreningar. Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med
de villkor som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på
naturmiljön av företaget. I tillståndet skall anges inom vilken tid
åtgärderna skall vara utförda.

För detaljdränering genom täckdikning krävs tillstånd endast om det
föreligger sannolika skäl att företaget medför menlig inverkan på
naturmiljön. Tillstånd behövs inte för markavvattning som sker i samband
med täkt av torv vartill tillstånd har lämnats enligt lagen (1985:620)
om vissa torvfyndigheter m. m. Tillstånd behövs inte heller för att
utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge.

Om en markavvattning inte skulle medföra någon menlig inverkan på
naturmiljön inom ett område, får regeringen eller, efter regeringens
bemyndigande, länsstyrelsen beträffande detta område föreskriva undantag
från skyldigheten att söka tillstånd enligt första stycket. Lag
(1991:641).

18 d § Regeringen får beträffande områden, där det är särskilt
angeläget att våtmarkerna bevaras, förbjuda markavvattning som skulle
kräva tillstånd enligt 18 c §. Lag (1991:641).

19 § Område, inom vilket särskilda åtgärder behövs för att skydda eller
vårda naturmiljön men som med hänsyn till den begränsade omfattningen av
åtgärderna eller andra omständigheter inte lämpligen bör avsättas till
naturreservat, kan av länsstyrelsen förklaras som naturvårdsområde. Är
åtgärd som bör vidtagas så ingripande att pågående markanvändning
avsevärt försvåras inom berörd del av en fastighet inom området, skall
denna del dock avsättas till naturreservat.

I beslut om bildande av naturvårdsområde skall angivas grunden för
beslutet och föreskrivas de inskränkningar i nyttjandet av fastighet som
behövas för att trygga ändamålet med beslutet såsom förbud mot eller
föreskrifter i fråga om byggnad, upplag, schaktning, plantering och
avverkning samt skyldighet för ägaren att tåla att på hans mark utföres
röjning, plantering eller annan liknande åtgärd. Föreskrift kan
innefatta förbud att vidtaga viss åtgärd utan länsstyrelsens tillstånd.
8 § andra stycket och 10--12 §§ äga motsvarande tillämpning i fråga om
naturvårdsområde. Lag (1987:133).

19 a § En förteckning över sådana områden som bör beredas skydd
i enlighet med Sveriges internationella åtaganden om skydd av
naturområden skall upprättas av regeringen eller den myndighet
som regeringen bestämmer. Av förteckningen skall framgå vilket
områdesskydd och vilka skyddsföreskrifter i övrigt som ansetts
behövliga för att de internationella åtagandena skall uppfyllas.

Ett område som tagits upp i en förteckning enligt första stycket
skall så snart som möjligt ges nödvändigt skydd i enlighet med 4, 5,
7, 8, 10, 14 b, 19 eller 20 §. Lag (1994:1821).

19 b § Regeringen får förklara ett område som tagits upp i
förteckningen enligt 19 a § som särskilt skyddsområde.

Ett område som av Europeiska ekonomiska gemenskapen utpekats
som ett område av intresse för gemenskapen skall av regeringen
förklaras som särskilt bevarandeområde. Lag (1994:1821).

19 c § För ett område som förklarats som särskilt skydds-
område eller som särskilt bevarandeområde enligt 19 b § får
beslut enligt 7, 8, 10, 14 b, 19 e1ler 20 § inte upphävas helt
eller delvis utan regeringens tillåtelse. Detsamma gäller i
fråga om undantag från nämnda skyddsföreskrifter.

Första stycket gäller inte beslut om undantag, om det är
uppenbart att den verksamhet som prövas kommer att orsaka
endast obetydlig skada på områdets naturvärden.
Lag (1997:338).

20 § Kan arbetsföretag, som ej omfattas av tillståndstvång enligt 18,
18 c eller 19 §, komma att väsentligt ändra naturmiljön, skall, innan
företaget utföres, samråd ske med länsstyrelsen. Regeringen eller
myndighet som regeringen bestämmer kan föreskriva att inom landet eller
del därav anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda
slag av arbetsföretag.

Beträffande arbetsföretag som sägs i första stycket får länsstyrelsen
förelägga företagaren att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa
eller motverka skada på naturmiljön. Om sådana åtgärder inte är
tillräckliga och det är nödvändigt från naturvårdssynpunkt, får
länsstyrelsen förbjuda företaget.

Bestämmelserna i denna paragraf omfattar inte företag till vilka
tillstånd har lämnats enligt vattenlagen (1983:291) eller
miljöskyddslagen (1969:387). Lag (1991:641).

21 § Arbetsföretag som kan skada naturmiljön får inte utföras inom
sådana mindre mark- eller vattenområden (biotoper) som utgör livsmiljö
för utrotningshotade djur- eller växtarter eller som annars är särskilt
skyddsvärda.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer
vilka biotoper som skall omfattas av första stycket.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidta de
åtgärder som behövs för att vårda biotoper som avses i första stycket.
Innan någon åtgärd vidtas skall den som äger eller har särskild rätt
till området underrättas särskilt. Lag (1991:641).

21 a § För att skydda den marina naturmiljön får regeringen eller
den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att
marinvetenskaplig forskning inom svenskt sjöterritorium inte får
bedrivas från forskningsfartyg som är registrerade i eller tillhör en
annan stat, utan tillstånd eller utan att anmälan har skett.

Tillstånd får begränsas till viss tid och förenas med villkor.
Lag (1996:520).

22 § Tavla, skylt, inskrift eller därmed jämförlig anordning för
reklam, propaganda eller liknande ändamål får ej finnas varaktigt
anbringad utomhus utan tillstånd av regeringen eller statlig eller
kommunal myndighet som regeringen bestämmer.

Vad i första stycket sägs gäller icke anordning som tjänar till
upplysning om på stället bedriven affärsrörelse eller annan
verksamhet och ej heller anslagstavla för meddelanden rörande
kommunala angelägenheter, föreningssammanträden, auktioner eller
dylikt. Dock får hos myndighet som avses i första stycket sökas
tillstånd jämväl beträffande anordning som här avses. Har sådan
anordning anbringats utan tillstånd eller i strid mot givet tillstånd
och finnes den vara uppenbart vanprydande i landskapsbilden, får
myndigheten meddela föreläggande om avlägsnande av anordningen eller
vidtagande av annan erforderlig åtgärd därmed.

Affisch eller annan tillfällig anordning utomhus för reklam,
propaganda eller liknande ändamål skall av den som anbringat eller
låtit anbringa anordningen avlägsnas inom fyra veckor efter
anbringandet, om ej regeringen eller statlig eller kommunal myndighet
som regeringen bestämmer medgivit annat. Vad nu sagts gäller ej
anordning eller på anslagstavla anbringade meddelanden som avses i
andra stycket.

Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte anordningar inom
vägområde eller för vilka bygglov krävs eller har lämnats.
Bestämmelserna gäller inte heller sådana åtgärder avseende skyltar
och ljusanordningar som inte kräver bygglov efter beslut enligt 8
kap. 5 § första stycket plan- och bygglagen (1987:10).
Lag (1995:1198).

Särskilda bestämmelser till skydd mot nedskräpning

23 § Envar skall tillse att han ej skräpar ned utomhus, vare sig i
naturen eller inom bebyggda områden, med plåt, glas, plast, papper,
avfall eller annat. Lag (1970:891).

24 § Är en viss plats i naturen nedskräpad eller annars osnyggad, får
den eller de nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och
hälsoskyddsområdet förelägga den som har vållat eller som av något annat
skäl är ansvarig för nedskräpningen eller osnyggandet att ställa platsen
i ordning samt genomföra de förebyggande åtgärder som behövs för
framtiden.

Vad som nu sagts skall dock ej gälla, där enligt särskilda föreskrifter
frågan om platsens iordningställande skall prövas i annan ordning. Lag
(1991:1696).

Särskilda bestämmelser om vilthägn Lag (1982:1097)

24 a § Vilthägn får inte utan tillstånd uppföras på områden där
allmänheten får färdas fritt.

Frågor om tillstånd prövas av länsstyrelsen. Vid prövningen skall hänsyn
tas till behovet av skydd för friluftslivet och naturmiljön. Tillstånd
skall förenas med de villkor som behövs till skydd för dessa intressen.

Om det genom ett vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förutsågs
när tillståndet gavs, får länsstyrelsen besluta nya eller ändrade
villkor för att avhjälpa olägenheten. Kan olägenheten inte avhjälpas och
är den betydande, får tillståndet återkallas. Tillståndet får även
återkallas om behov av vilthägn, som avses med tillståndet, inte längre
föreligger. Lag (1982:1097).

Ersättningsbestämmelser

25 § Ägare av fastighet och innehavare av särskild rätt till fastighet
är berättigade till ersättning i den utsträckning som anges i 26, 28 och
30 §§. Att i vissa fall även borgenär, som har panträtt i fastigheten,
är berättigad till ersättning framgår av 34 § andra stycket. Om inlösen
av fastighet finns föreskrifter i 27 §.

I fråga om ersättning och inlösen skall expropriationslagen (1972:719) i
tillämpliga delar lända till efterrättelse i den mån avvikande
bestämmelser ej meddelas i denna lag. 4 kap. 3 § expropriationslagen
skall äga tillämpning i fråga om värdeökning som ägt rum under tiden
från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol. Lag (1987:133).

26 § Medför föreskrifter enligt 5, 8 eller 9 § eller förbud enligt 20 §
eller 21 § andra stycket att pågående markanvändning avsevärt försvåras
inom berörd del av en fastighet eller att mark tas i anspråk, är
fastighetsägaren och innehavare av särskild rätt till fastigheten
berättigade till ersättning av staten för den skada de härigenom lider.
Har föreskrifterna efter förordnande enligt 43 § tredje stycket
beslutats av en kommunal myndighet, skall ersättningen i stället betalas
av kommunen. En begränsning av rätten till jakt efter björn, lo, varg,
järv, älg eller örn som föreskrivs enligt 5 § medför inte rätt till
ersättning.

Innebär föreskrift eller beslut enligt 5 eller 8 § eller 21 § andra
stycket  förbud att vidta viss åtgärd utan tillstånd, utgår ersättning
endast om tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor.

Har förbud meddelats enligt 11 § och vägras tillstånd som där avses,
gäller första stycket. Lag (1991:641).

27 § Uppkommer i fall som avses i 26 § första stycket synnerligt men vid
användningen av fastigheten, må ägaren fordra att fastigheten löses.
Därvid äger 26 § andra stycket motsvarande tillämpning. Lag
(1972:779).

27 a § Vid tillämpningen av 26 och 27 §§ skall även beaktas andra
beslut enligt 5, 8 och 9 §§ samt förbud enligt 20 § andra stycket och
21 § andra stycket, beslut enligt 18 § skogsvårdslagen (1979:429), 19
kap. 2 § vattenlagen (1983:291) samt beslut som avses i 14 kap. 8 §
första stycket plan- och bygglagen (1987:10), under förutsättning att
besluten har meddelats inom tio år före det senaste beslutet.
Dessutom skall beaktas sådan inverkan av hänsynstaganden enligt
30 § skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt inom samma tid.

Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av
beslut som anges i första stycket förlorats på grund av
bestämmelserna i 32 § eller 33 § eller motsvarande bestämmelser i
vattenlagen eller plan- och bygglagen, utgör detta förhållande inte
något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket.
Lag (1993:558).

28 § För skada och intrång som tillfogas ägare av fastighet och
innehavare av särskild rätt till fastighet genom undersökning enligt 42
§ första eller andra stycket utgår ersättning av staten. Talan om
ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom vars område marken eller
större delen därav ligger. Lag (1987:133).

29 § har upphävts genom lag (1973:311).

30 § Har den som håller stängsel anordnat grind eller annan genomgång på
grund av föreläggande enligt 17 §, är han berättigad att av staten
erhålla ersättning härför ävensom för underhåll av genomgången.
Ersättning skall dock icke utgå, om det är uppenbart att stängslet
endast avser att utestänga allmänheten från område där den eljest skulle
ägt att fritt färdas.

Vad nu sagts skall äga motsvarande tillämpning, då på grund av
föreläggande enligt 17 § övergång anordnats över dike. Lag
(1982:1097).

31 § Ersättning enligt 26 § tredje stycket skall bestämmas att utgå
med visst årligt belopp. Ersättningen må, om särskilda skäl äro därtill,
avräknas å gottgörelse som sedermera kan komma att utgå jämlikt 26 §
första stycket eller 27 §.

Om det finns särskilda skäl, kan jämväl ersättning enligt 26 § första
stycket eller 30 § på begäran av staten, kommunen, fastighetsägaren
eller annan sakägare fastställas att utgå med visst årligt belopp med
rätt för staten eller kommunen samt den ersättningsberättigade att
erhålla omprövning vid ändrade förhållanden.

Utgår ersättning enligt 26 § till följd av skada eller olägenhet för
renskötseln tillämpas 28 § andra stycket rennäringslagen (1971:437).
(Lag 1991:641).

32 § Innan en myndighet fattar ett beslut som kan föranleda
ersättningsskyldighet enligt denna lag, får myndigheten förelägga envar,
som vill göra anspråk på ersättning eller fordra inlösen av fastighet,
att inom viss tid, minst två månader, göra anmälan därom vid påföljd att
han annars skall ha förlorat sin talan.

Vad som i fråga om ersättning eller lösen har avtalats eller
uppenbarligen förutsatts gälla mellan staten och sakägare eller mellan
kommunen och sakägare skall gälla även mot den som efter det att rätten
till gottgörelse uppkom har förvärvat sakägarens rätt i avseende på
fastigheten. Lag (1991:641).

33 § Har ej överenskommelse träffats om ersättning enligt 26 eller 30 §
eller om inlösen av fastighet enligt 27 § och har icke den, som vill
göra anspråk på ersättning eller fordra inlösen, jämlikt 32 § första
stycket förlorat sin talan, åligger det honom att väcka talan hos
fastighetsdomstolen mot staten eller kommunen inom ett år från det att
beslutet på vilket anspråket grundas har vunnit laga kraft, vid påföljd
att han annars förlorar rätten att kräva ersättning eller inlösen.

Staten eller kommunen får, då fråga uppkommit om meddelande av
föreskrifter enligt 5, 8 eller 9 §, vid fastighetsdomstolen väcka talan
mot sakägare om fastställande av de villkor som, därest föreskrifterna
meddelas, skall gälla beträffande ersättning eller inlösen. Meddelas ej
föreskrifter av det innehåll, som förutsatts vid fastighetsdomstolen,
inom ett år från det att målet har avgjorts genom lagakraftägande dom,
skall domen ej längre vara bindande för parterna. Lag (1991:641).

34 § Är fastighetsägaren enligt 26 § första stycket tillkommande
ersättning bestämd att utgå på en gång och har fastigheten genom det
beslut, som föranlett rätten till ersättning, undergått sådan minskning
i värde att den kan antagas ej utgöra full säkerhet för borgenär, som då
rätten till ersättning uppkom hade panträtt i fastigheten, skall
ersättningen nedsättas hos länsstyrelsen.

Om borgenär som avses i första stycket lider förlust till följd av att
nedsättning ej skett, har han rätt till ersättning av staten eller
kommunen för förlusten mot avskrivning på fordringshandlingen. Detsamma
gäller, om borgenär lider förlust därigenom att ersättning blivit för
lågt beräknad och ersättningen till följd av överenskommelse mellan
staten eller kommunen och den ersättningsberättigade eller av annan
anledning ej blivit prövad av domstol. Talan om ersättning enligt detta
stycke skall väckas vid fastighetsdomstolen. Lag (1987:133).

35 § Har ersättning utgått med anledning av föreskrifter eller
tillståndsvägran enligt denna lag och upphävas sedermera föreskrifterna
helt eller delvis eller gives tillstånd, må markens ägare eller
innehavare, om med hänsyn till hans nytta av beslutet och
omständigheterna i övrigt så finnes skäligt, förpliktas att återgälda
ersättningen eller del därav. Vad nu sagts skall äga motsvarande
tillämpning, om åtgärd företagits i strid mot föreskrifterna eller mot
beslutet om tillståndsvägran samt länsstyrelsen och envar annan, som
enligt 39 § äger söka handräckning, beslutar att icke påkalla rättelse.

Talan om återbetalning skall väckas vid fastighetsdomstolen inom ett år
från det laga kraft åkommit det beslut varå anspråket grundas och senast
tio år efter det ersättningen utbetalades, vid påföljd att rätten
därtill eljest förloras. Lag (1971:541).

36 § Ogillas i mål enligt 33 § talan som har väckts av fastighetsägaren
eller den som innehar särskild rätt till fastigheten, kan domstolen
förordna att han skall bära sina egna kostnader, om han befinns ha
inlett rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbart
inletts utan skälig grund, får domstolen dessutom förplikta honom att
ersätta motparten dennes rättegångskostnader. Lag (1987:133).

36 a § För tillsyn över efterlevnaden av föreskrifter för områden
och naturföremål som omfattas av förordnanden enligt denna lag, får
regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utse
naturvårdsvakter med de befogenheter som följer av andra och tredje
styckena.

En naturvårdsvakt får avvisa den som uppehåller sig där han inte har
rätt att vistas på grund av föreskrifter som avses i första stycket.

Ertappas någon på bar gärning då han begår brott som avses i 37 § första
stycket 1 får naturvårdsvakten ta i beslag jakt- och fångstredskap,
fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för
utredning av brottet.

Har en naturvårdsvakt tagit föremål i beslag, skall han skyndsamt anmäla
detta till polis- eller åklagarmyndigheten. Den som tar emot anmälan
skall förfara som om han själv gjort beslaget. Lag (1991:641).

36 b § Den som medgetts undantag från föreskrift som avses i 36 a §
första stycket är skyldig att inom det område där undantaget gäller vid
anfordran uppvisa beslutet för en naturvårdsvakt eller en polis.
Lag  (1991:641).

Ansvarsbestämmelser m.m.

37 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som med
uppsåt eller av oaktsamhet

1. bryter mot förbud eller föreskrift som meddelats enligt 5, 8, 10,
11, 14, 14 a -- c §, 18 d § eller 19 § eller mot förbud enligt 20 §
andra stycket eller 21 § andra stycket,

2. bryter mot 16 § första stycket första punkten eller, om ej
gärningen är ringa, mot 16 § första stycket andra punkten eller mot
föreskrift som meddelats enligt 16 § andra stycket,

3. bryter mot 17 § andra stycket, om ej gärningen är ringa,

4. utför täkt eller åtgärd för markavvattning utan att ha behövligt
tillstånd enligt 18 eller 18 c § eller bryter mot villkor eller
föreskrift som har meddelats i samband med sådant tillstånd,

5. underlåter att fullgöra skyldighet som föreskrivits med stöd av
18 a § eller 20 § första stycket,

6. bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller mot föreskrift
som meddelats i samband med medgivande enligt tredje stycket,

7. åsidosätter stadgandet i 23 §, om ej gärningen sker på plats,
till vilken allmänheten icke äger tillträde eller har insyn, eller
gärningen är ringa, eller

8. uppför vilthägn i strid mot 24 a § eller åsidosätter villkor som
är förenat med tillstånd till vilthägn.

Har brott som avses i första stycket 1 och 4 begåtts med uppsåt och
är det i övrigt att anse som grovt döms till fängelse i högst två år.

Till ansvar enligt första eller andra stycket döms inte, om
gärningen är belagd med straff i brottsbalken. Om ett
vitesföreläggande eller vitesförbud har överträtts, får inte dömas
till straff för gärning som omfattas av föreläggandet.

Utbyte av brott som avses i första stycket 4 skall förklaras
förverkat, om det ej är uppenbart oskäligt. Lag (1995:829).

37 a § Till böter högst ettusen kronor döms den som åsidosätter
skyldigheten enligt 36 b § att uppvisa beslut, om hans rätt enligt
beslutet inte genast kan fastställas på annat sätt. Lag (1991:641).

37 b § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som
obehörigen tar befattning med exemplar av en djur- eller växtart,
ägg, rom eller bon som gärningsmannen vet eller har skälig
anledning anta har åtkommits genom brott mot föreskrift som
meddelats med stöd av 14 eller 14 a §.

Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år.
Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om
gärningen avsåg exemplar av en hotad, sällsynt eller värdefull art
eller om den utförts vanemässigt eller i större omfattning.

Till ansvar enligt denna paragraf döms inte om gärningen är belagd
med straff i lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och
växter som tillhör skyddade arter.

Exemplar, ägg, rom eller bon som någon tagit befattning med
genom brott som avses i första stycket skall förklaras förverkade
om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess
värde helt eller delvis förklaras förverkat. Lag (1994:1821).

37 c § Till böter döms befälhavare som uppsåtligen eller av
oaktsamhet bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av
21 a §. Lag (1996:520).

38 § Den som gjort sig skyldig till gärning som sägs i 37 § må
förpliktas att ersätta kostnad som föranledes därav.

39 § Har någon överträtt beslut eller föreskrift som avses i 37 §
första stycket 1, 2, 4, 6 eller 8 får länsstyrelsen förelägga honom
att åstadkomma rättelse. Har i fråga om en viss fastighet eller
byggnad, anordning eller anläggning på annans mark ägaren till
egendomen begått överträdelsen och övergår egendomen till ny ägare,
får denne föreläggas att vidta rättelse, om det inte är oskäligt. Är
fråga om överträdelse av beslut eller föreskrift över vars
efterlevnad kommunal nämnd med stöd av överlåtelse enligt 18 b §
utövar tillsyn, tillkommer det i stället nämnden att meddela sådant
föreläggande. I beslut om föreläggande får vite sättas ut. Vidare får
kronofogdemyndigheten meddela särskild handräckning för att
åstadkomma rättelse. Ansökan om handräckning får göras av Statens
naturvårdsverk, länsstyrelsen, den kommunala nämnd som handhar
naturvårdsfrågor eller, i fall där kommunal nämnd har att meddela
föreläggande, av den nämnden. I fråga om sådan handräckning finns
bestämmelser i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och
handräckning.

Vid meddelande av föreläggande eller förbud enligt 17 § första
stycket, 20 § eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta
vite. Efterkoms ej sådant föreläggande eller förbud, skall på anmodan
av länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om att
föreläggande eller förbud följs. Har någon påbörjat utförandet av ett
arbetsföretag som omfattas av samrådsplikt enligt 20 § innan samråd
skett, får länsstyrelsen meddela vitesförbud mot verksamheten till
dess att samrådsärendet har avgjorts.

En sådan nämnd som avses i 17 § får utsätta vite vid meddelande av
föreläggande enligt 17 § tredje stycket. Detsamma gäller den nämnd
som svarar för frågor enligt 24 §. Efterkoms inte föreläggandet,
får nämnden låta genomföra åtgärden på den försumliges bekostnad.

I beslut om föreläggande som avses i första, andra eller tredje
stycket får förordnas att beslutet skall gälla utan hinder av att det
inte har vunnit laga kraft. Lag (1994:1418).

39 a § Har ett föreläggande som avses i 39 § första eller andra
stycket meddelats någon i egenskap av ägare till viss fastighet och
övergår fastigheten till ny ägare, gäller föreläggandet i stället mot
denne. Har i föreläggandet utsatts löpande vite enligt 4 § lagen
(1985:206) om viten, och har fastigheten övergått genom köp, byte eller
gåva, gäller vitet mot den nye ägaren räknat från tidpunkten för
äganderättsövergången, under förutsättning att anteckning om
vitesföreläggandet dessförinnan gjorts enligt 39 b §. Löpande vite som
avser viss period får endast tas ut av den som var ägare vid periodens
början. Annat vite gäller inte mot den nye ägaren, men vederbörande
myndighet får sätta ut vite för denne.

Första stycket skall också tillämpas när föreläggande har meddelats
någon i egenskap av tomträttshavare eller eljest som ägare av byggnad,
anläggning eller anordning på mark som tillhör annan. Vad som sägs om
löpande vite gäller dock endast förelägganden som har meddelats någon i
egenskap av tomträttshavare. Lag (1985:211).

39 b § Föreläggande som avses i 39 a § skall genast antecknas i
fastighetsboken eller tomträttsboken. Har i föreläggandet utsatts
löpande vite enligt 4 § lagen (1985:206) om vite skall även detta
antecknas. Inskrivningsmyndigheten skall genast i rekommenderat brev
underrätta den som senast har sökt lagfart eller inskrivning av förvärv
av tomträtt om anteckningen, om denne ej är föreläggandets adressat.

Har antecknat föreläggande återkallats, upphävts genom lagakraftvunnet
beslut, efterkommits eller förfallit, skall det antecknas i
fastighetsboken eller tomträttsboken. Lag (1985:211).

40 § En kommunal myndighets beslut enligt denna lag får överklagas
hos länsstyrelsen.

Beslut av annan statlig myndighet än regeringen i ärende enligt 13 §,
14 b §, 17 §, 20 § andra stycket, 21 §, 22 §, 24 §, 24 a §, 39 §
såvitt avser annat än handräckning eller 47 § får överklagas hos
allmän förvaltningsdomstol. Beslut i övrigt enligt denna lag av annan
statlig myndighet än regeringen får överklagas hos regeringen.
Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Statens naturvårdsverk får överklaga beslut enligt denna lag eller
enligt bestämmelser som meddelats med stöd av lagen.

Finner en myndighet att den inte kan helt bifalla en framställning
från Fortifikationsverket eller Vägverket om undantag som avses i
16 a § första stycket, skall ärendet hänskjutas till regeringens
prövning. Lag (1995:1687).

41 § Förbud eller föreskrift enligt 11, 14 eller 14 a -- c § och
beslut enligt 15 § skall lända till efterrättelse utan hinder av förd
klagan. Lag (1995:829).

42 § Krävs förberedande undersökning på marken innan beslut meddelas i
ett naturvårdsärende, får sådan undersökning verkställas genom
länsstyrelsens försorg.

Har regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer i
naturvårdssyfte beslutat om en inventering av vissa naturresurser, har
den som fått i uppdrag att utföra arbetet rätt att få tillträde till
marken och att där göra undersökningar.

Undersökningar enligt första eller andra stycket skall utföras så, att
minsta skada och intrång vållas.

I samband med beslut om tillstånd till bebyggelse, täkt eller annat
arbetsföretag äger länsstyrelsen föreskriva att företaget skall bekosta
särskild undersökning av det berörda området eller på annat sätt
gottgöra intrånget i naturvårdsintresset. Lag (1982:1097).

43 § Innan länsstyrelsen fattar beslut om bildande av naturreservat
eller naturvårdsområde eller avgör annat naturvårdsärende av vikt, skall
länsstyrelsen samråda med kommunen.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att
befogenhet som enligt 16 a § första stycket, 17 § samt 39 § första och
andra styckena ankommer på länsstyrelse, skall ankomma på kommunal
myndighet.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att
de befogenheter som enligt 7--9, 11--13, 19 och 20 §§ tillkommer
länsstyrelsen även skall tillkomma en kommunal myndighet.
Lag (1991:641).

43 a § Regeringen får förordna att de befogenheter som länsstyrelsen har
enligt 20 och 39 §§ i stället skall utövas av skogsvårdsstyrelsen.
Lag (1993:1613).

43 b § Regeringen får meddela föreskrifter om avgifter för en
myndighets verksamhet enligt denna lag eller enligt föreskrifter som
har meddelats med stöd av lagen. Regeringen får överlåta åt kommunen
att meddela föreskrifter om sådana avgifter såvitt gäller kommunens
verksamhet. Lag (1996:6).

Övergångsbestämmelser

44 § Denna lag träder i kraft den 1 januari 1965. Genom lagen upphävas
strandlagen den 30 maj 1952 (nr 382) och naturskyddslagen den 21
november 1952 (nr 688).

Förekommer i lag eller författning hänvisning till eller avses däri
eljest stadgande, som ersatts genom bestämmelse i nya lagen, skall den
bestämmelsen i stället tillämpas.

45 § I fråga om fridlysning, som skett med stöd av äldre lag, samt
förbud, föreläggande, förordnande eller tillstånd som meddelats med stöd
av 8, 16, 17, 20, 21, 23 eller 27 § naturskyddslagen eller 1 eller 2 §
strandlagen skall så anses som om beslutet meddelats enligt motsvarande
bestämmelse i nya lagen. I den mån förordnande enligt 21 §
naturskyddslagen sammanfaller med det i 18 § nya lagen stadgade förbudet
träder detta i stället för förordnandet.

Beträffande rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut
angående fridlysning, föreläggande eller tillstånd, som meddelats före
nya lagens ikraftträdande, skall äldre lag fortfarande gälla.

Vid tillämpning av 28 § nya lagen med anledning av förordnande enligt
21 § naturskyddslagen skall förordnandet anses meddelat vid nya lagens
ikraftträdande.

46 § Täktverksamhet, som pågår vid nya lagens ikraftträdande utan att
tillstånd erfordrats enligt 21 § naturskyddslagen men som kräver
tillstånd enligt 18 § nya lagen, må fortgå intill dess länsstyrelsen
förordnar annat. För att verksamheten skall få fortgå efter den 30 juli
1965 erfordras dock att tillstånd sökts dessförinnan.

Har tillstånd till fortsatt täkt vägrats eller förenats med föreskrifter
och medför detta att kostnader, som nedlagts för fyndighetens
tillvaratagande, bliva onyttiga, skall skälig gottgörelse utgå härför,
om ej särskilda skäl äro däremot. Beträffande sådan gottgörelse skola
bestämmelserna i 31 § andra stycket samt 32--36 §§ äga motsvarande
tillämpning. Lag (1972:779).

47 § Anordning, som avses i 22 § och som lagligen anbringats före nya
lagens ikraftträdande, må bibehållas utan hinder av bestämmelserna i
sagda paragraf. Finnes dylik anordning vara uppenbart vanprydande i
landskapsbilden, må länsstyrelsen meddela föreläggande om avlägsnande av
anordningen eller vidtagande av annan erforderlig åtgärd därmed. I fall
som nu sagts skall vad i 39 § andra stycket stadgas äga motsvarande
tillämpning.

Har någon enligt första stycket ålagts att avlägsna där omförmäld
anordning, må länsstyrelsen, om särskilda skäl föranleda därtill, av
allmänna medel tillerkänna honom ersättning för förlust med belopp högst
motsvarande kostnaderna för anordningens anskaffande, anbringande och
borttagande.

48 § Vad i 30 § första stycket andra punkten stadgas skall icke gälla
med avseende å stängsel eller dike, som tillkommit före den 1 januari
1953 eller som tillkommit därefter men före nya lagens ikraftträdande
och icke är beläget inom eller i närheten av strandskyddsområde enligt 1 §
strandlagen eller 15 § nya lagen. Har den som håller sådant stängsel
eller dike borttagit detsamma på grund av föreläggande enligt 17 §, är
han berättigad att av staten erhålla ersättning för kostnaderna.
Lag (1982:1097).

49 § Förbud eller föreskrifter som har meddelats med stöd av
14 § i dess lydelse före den 1 januari 1995 skall vid
tillämpning av 37 och 37 b §§ anses vara meddelade med stöd av
14, 14 a eller 14 b §. Detta gäller dock endast gärning som
begåtts efter den 30 juni 1997. Lag (1997:338).

Övergångsbestämmelser

1974:1025

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1975 utom såvitt gäller 15 och
15 a §§. I sistnämnda delar träder lagen i kraft den 1 juli 1975, då
även de strandskyddsförordnanden som meddelats dessförinnan upphör att
gälla.
 -- - - -  - - -  - - -  - - -  - - -  - - -  - - -  - - -  -- --

4. Strandområde som vid utgången av juni 1975 ingår i fastställd
generalplan, stadsplan eller byggnadsplan skall ej omfattas av
strandskydd enligt nya lagen, om ej annat förordnas.

5. I fråga om före den 1 januari 1975 uppförda anläggningar av det slag
som avses i 16 § första stycket andra punkten i dess nya lydelse gäller
äldre bestämmelser.

6. I fråga om förordnanden som meddelats enligt t19 § i dess tidigare
lydelse gäller äldre bestämmelser intill dess länsstyrelsen förordnar
annat.
-- - - -  - - -  - - -  - - -  - - -  - - -  - - -  - - -  -- -- ----

1982:1097

Denna lag träder i kraft såvitt avser 7 § den 1 januari 1983 och i
övrigt den 1 juli 1983.

Bestämmelserna i 39 § första stycket andra meningen skall inte tillämpas
när överträdelsen ägt rum före ikraftträdandet. Bestämmelserna i 39 a
och 39 b §§ gäller endast i fråga om förelägganden som meddelats efter
ikraftträdandet.

1983:654

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1984. I fråga om företag, vartill
tillstånd har lämnats enligt vattenlagen (1918:523), gäller äldre
bestämmelser.

1986:262

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1986.

Beträffande markavvattningsföretag, för vilka ansökan om förordnande av
förrättningsman att handlägga förrättning enligt vattenlagen (1983:291)
eller motsvarande äldre bestämmelser har inkommit till länsstyrelsen
före ikraftträdandet, gäller äldre bestämmelser.

1987:133

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1987.

2. Beträffande ärenden enligt 21 § som länsstyrelsen har avgjort före
ikraftträdandet skall äldre bestämmelser tillämpas.

3. Vid prövning av fråga om rätt till ersättning med anledning av sådana
beslut enligt 8 § eller 9 § som länsstyrelsen har meddelat före
ikraftträdandet, skall 26 § i sin äldre lydelse tillämpas. Vad nu sagts
utgör dock inte något hinder för tillämpningen av 27 a § i fråga om de
beslut som avses i den paragrafen och som har meddelats före
ikraftträdandet.

4. I mål enligt 33 § i vilka talan har väckts före ikraftträdandet skall
36 § i sin äldre lydelse tillämpas.

1991:641

1. Denna lag träder i kraft den 1 augusti 1991.

2. Bestämmelserna i 37 § tredje stycket gäller även i fråga om gärning
som begåtts före ikraftträdandet.

3. I fråga om överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdandet
gäller äldre föreskrifter.

1991:862

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Äldre
föreskrifter gäller fortfarande i fråga om mål om handräckning där talan
väckts före ikraftträdandet.

1994:854

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

2. Förordnanden om undantag från strandskydd som meddelats
enligt 15 § andra stycket första meningen naturvårdslagen
(1964:822) i dess lydelse före den 1 juli 1994 skall omprövas med
tillämpning av 15 § i den nya lydelsen före utgången av juni 1999.
Har omprövning inte skett dessförinnan, upphör förordnandet att
gälla.

3. Ett beslut om dispens från strandskydd som meddelats enligt 16
a § gäller även efter ikraftträdandet av den nya lydelsen av 15 §.

4. Byggnader, anläggningar eller anordningar som avses i 16 § första
stycket och som tillkommit före ikraftträdandet av den nya lydelsen
av 15 § eller senare, med stöd av beslut som enligt 2 och 3 skall gälla
även efter sistnämnda paragrafs ikraftträdande, får användas för
sitt ändamål också i fortsättningen, om inte annat följer av äldre
bestämmelser.

1994:1418

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Har ansökan gjorts före
ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1995:1687

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1996 men tillämpas inte i de fall
där det första beslutet i ärendet fattats dessförinnan.