Internationell konvention (1909:30) angående vissa till civilprocessen hörande ämnen av internationell natur

Vi GUSTAF, med Guds nåde, Sveriges, Götes och Vendes Konung, göra 
veterligt: att, sedan Hans Maj:t Konungen av Sverige och Norge för 
gott och nödigt funnit att träda i underhandling med åtskilliga 
främmande regeringar om avslutande för Sveriges del av en konvention 
angående vissa till civilprocessen hörande ämnen av internationell 
natur, och Hans för sådant ändamål utsedde ombud den 17 juli 1905 
undertecknat en konvention, som, sedan densamma jämlikt bestämmelsen i 
dess art. 27 efter ovannämnda tid undertecknats av ombud för 
ytterligare några stater och bland dessa jämväl, efter upplösningen av 
unionen mellan Sverige och Norge, av ombud för sistnämnda stat, nu 
lyder ord för ord som följer: 

(översättning) 

Konvention, angående vissa till civilprocessen hörande ämnen. 

Hans Majestät Tyske Kejsaren, Konung av Preussen i Tyska Rikets namn; 
Hans Majestät Kejsaren av Österrike, Konung av Böhmen etc. etc. och 
Apostolisk Konung av Ungern för Österrike och för Ungern; Hans 
Majestät Belgiernas Konung; Hans Majestät Konungen av Danmark; Hans 
Majestät Konungen av Spanien; Franska Republikens President; Hans 
Majestät Konungen av Italien; Hans Kungl. Höghet Storhertigen av 
Luxenburg, Hertig av Nassau; Hans Majestät Konungen av Norge; Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna; Hans Majestät Konungen av 
Portugal och Algarvierna etc. etc.; Hans Majestät Konungen av 
Rumänien; Hans Majestät Kejsaren av Ryssland; Hans Majestät Konungen 
av Sverige och Schweiziska Förbundsrådet 

hava, i ändamål att förse konventionen den 14 november 1896 med de 
genom erfarenheten vunna förbättringar, 

beslutat att för detta ändamål avsluta en ny konvention och hava i 
följd därav till sina fullmäktige utsett 

Hans Majestät Tyske Kejsaren, Konung av Preussen, i Tyska Rikets 
namn: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna VON SCHLOEZER, och dess 
geheimelegationsråd D:r JOHANNES KRIEGE. 

Hans Majestät Kejsaren av Österrike, Konung av Böhmen etc. och 
Apostolisk Konung av Ungern: 

för Österrike och för Ungern: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna, geheimerådet, kammarherren 
greve CHRISTOPHE VON WYDENBRUCK, 

för Österrike: 

avdelningschefen i kejserliga kungliga österrikiska 
justitieministeriet Ritter ROBERT HOLZKNECHT VON HORT, 

för Ungern: 

statssekreteraren i kungliga ungerska justitieministeriet GUSTAF 
TÖRY. 

Hans Majestät Belgiernas Konung: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna baron GUILLAUME, och dess envoyé 
extraordinaire och ministre plénipotentiaire generaldirektören i 
utrikesministeriet A. VAN DEN BULCKE. 

Hans Majestät konungen av Danmark: 

dess ministerresident hos Hennes Majestät Drottningen av 
Nederländerna, kammarherren J. W. GREVENKOP CASTENSKJOLD. 

Hans Majestät Konungen av Spanien: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna ARTURO DE BAGUER. 

Franska Republikens president: 

Franska republikens envoyé extraordinaire och ministre 
plénipotentiaire hos Hennes Majestät Drottningen av Nederländerna DE 
MONBEL och professorn i internationell rätt vid universitet i Paris, 
juridiske rådgivaren i utrikesministeriet LOUIS RENAULT. 

Hans Majestät Konungen av Italien: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna SALVATORE TUGINI. 

Hans Kungliga Höghet Storhertigen av Luxemburg, Hertig av Nassau: 

dess chargé d'affaires i Berlin greve DE VILLERS. 

Hans Majestät Konungen av Norge: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna F. HAGERUP. 

Hennes Majestät drottningen av Nederländerna: 

dess utrikesminister, Jonkheer W. M. DE WEEDE DE BERENCAMP, dess 
justitieminister J. A. LOEFF, och dess statsminister, medlemmen av 
statsrådet, presidenten för kungliga kommissionen för internationell 
privaträtt, presidenten vid konferenserna rörande internationell 
privaträtt T. M. C. ASSER. 

Hans Majestät Konungen av Portugal och Algarvierna etc. etc.: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna greve DE SELIR. 

Hans Majestät Konungen av Rumänien: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna E. MAVROCORDATO. 

Hans Majestät Kejsaren av Ryssland: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna N. TCHARYKOW. 

Hans Majestät Konungen av Sverige: 

dess envoyé extraordinaire och ministre plénipotentiaire hos Hennes 
Majestät Drottningen av Nederländerna friherre FALKENBERG. 

Schweiziska förbundsrådet: 

schweiziska Edsförbundets envoyé extraordinaire och ministre 
plénipotentiaire hos Hennes Majestät Drottningen av Nederländerna G. 
CARLIN, 

vilka, efter att hava delgivit varandra sina i god och behörig form 
funna fullmakter, överenskommit om följande bestämmelser: 

I. Delgivning av judiciella och extra judiciella handlingar. 

Artikel 1. 

I fråga om delgivning av handlingar, vilka angå rättsförhållanden av 
civil eller kommersiell natur och äro avsedda att tillställas i 
utlandet vistande personer, skall för de fördragsslutande staterna 
gälla, att då begäran om sådan delgivning framställes av konsuln för 
den stat, å vars sida delgivningen önskas, hos myndighet, som angives 
av den stat, där begäran framställes, denna begäran skall efterkommas. 
Framställningen skall angiva, av vilken myndighet handlingen 
utfärdats, parternas namn och ställning, mottagarens adress samt 
beskaffenheten av den handling, varom fråga är; och skall 
framställningen vara avfattad på det språk, som brukas av den 
myndighet, hos vilken framställningen sker. Samma myndighet har 
sedermera att till konsuln överlämna den handling, som utvisar att 
delgivning skett eller det hinder, som därför mött. 

Meningsskiljaktighet, som med anledning av sådan framställning 
uppstått, skall utjämnas på diplomatisk väg. 

Det står en var av de föredragsslutande staterna fritt att i särskilt 
till de övriga riktat meddelande påfordra, att översändandet av sådana 
framställningar om delgivning inom dess område, vilka i första stycket 
omtalats, skall ske på diplomatisk väg. 

Förestående bestämmelser innefatta ej hinder för två fördragsslutande 
stater att överenskomma, det direkt skriftväxling mellan 
muyndigheterna i de båda staterna må ske. 

Artikel 2. 

Delgivningen skall verkställas genom försorg av vederbörande myndighet 
i den stat, där begäran därom framställts. Den myndighet kan, utom i 
fall, som i artikel 3 avses, inskränka sig till att verkställa 
delgivningen genom handlingens överlämnande till mottagaren, såvitt 
denne frivilligt mottager den. 

Artikel 3. 

Om den handling, som skall delgivas, är avfattad antingen på det 
språk, som brukas av den myndighet, hos vilken begäran om delgivningen 
skett, eller på ett mellan vederbörande stater överenskommet språk 
eller om handlingen är åtföljd av en översättning till ettdera av 
dessa språk, skall den anmodade myndigheten, såvitt önskan härom 
uttalats i den gjorda framställningen, låta delgiva handlingen i den 
form, som för verkställande av liknande delgivning är föreskriven av 
lagstiftningen i den stat, myndigheten tillhör, eller i en särskild 
form, så vitt den icke strider mot samma lagstiftning. Har en sådan 
önskan icke uttryckts, skall myndigheten först söka verkställa 
delgivningen på sätt i artikel 2 föreskrivits. 

Så vitt ej annat överenskommits, skall riktigheten av den i föregående 
stycke omförmälda översättning vara bestyrkt av diplomatisk eller 
konsulär tjänsteman i den stat, från vars sida delgivningen begärts, 
eller av edsvuren översättare i den stat, där delgivningen skall 
ske. 

Artikel 4. 

Verkställandet av delgivning, varom i artiklarna 1, 2 och 3 förmäles, 
kan icke förvägras, med mindre den stat, inom vars område den skall 
äga rum, anser den vara av beskaffenhet att kränka dess suveränitet 
eller medföra fara för dess säkerhet. 

Artikel 5. 

Såsom bevis om delgivningen skall gälla antingen ett av mottagaren 
utfärdat, daterat och legaliserat mottagningsbevis eller ett intyg av 
myndigheten i den stat, där framställningen blivit gjord, utvisande, 
att delgivning ägt rum, formen, under vilken den skett, samt dagen för 
delgivningen. 

Har delgivningshandlingen översänts i två exemplar, skall 
mottagningsbeviset eller intyget tecknas å eller vidfogas det ena av 
dessa. 

Artikel 6. 

Genom förestående bestämmelser göres ej inskränkning i: 

1:o) befogenheten att översända handlingar med posten direkt till 
vederbörande i utlandet; 

2:o) befogenheten att verkställa delgivning omedelbart genom 
kompetenta myndigheter i det land, där delgivningen skall ske; 

3:o) befogenheten för varje stat att låta verkställa delgivning av 
handlingar till i utlandet befintliga personer genom sina egna 
diplomatiska eller konsulära tjänstemän. 

I varje av dessa fall består en befogenhet endast, då mellan 
vederbörande stater avslutade överenskommelser sådant medgiva eller 
då, i brist av sådan överenskommelse, den stat, på vars område 
delgivningen skall ske, icke motsätter sig densamma. Denna stat kan 
icke motsätta sig delgivningen, då i det fall, som här ovan under 3:o) 
avses, handlingen utan användande av tvångsmedel skall tillställas en 
undersåte i den stat, från vars sida delgivningen önskas. 

Artikel 7. 

För delgivningar få icke utkrävas avgifter av något som helst slag. 

Dock skall, där ej annat överenskommits, den stat, hos vilken begäran 
om delgivning framställts, äga att av den stat, som begärt 
delgivningen, utkräva ersättning för kostnader, som föranletts av 
stämningsmäns medverkan vid delgivningen eller av användandet utav en 
särskild form i fall, som i artikel 3 omförmälts. 

II. Begäran om handräckning i rättegång. 

Artikel 8. 

I mål eller ärende av civil eller kommersiell natur äger judiciell 
myndighet i en av de fördragsslutande staterna att, med iakttagande av 
bestämmelserna i landets lagstiftning, hos behörig myndighet i en 
annan av dessa stater göra framställning om vidtagande av åtgärder 
till utredning i målet eller ärendet eller av andra till dess 
behandling hörande åtgärder. 

Artikel 9. 

Dylik framställning skall av konsuln för den stat, från vars sida 
framställningen skett, överlämnas till myndighet, som angives av den 
stat, där framställningen göres. Denna myndighet har sedermera att 
till konsuln överlämna den handling, som utvisar att handräckningen 
verkställts eller det hinder, som därför mött. 

Meningsskiljaktighet, som med anledning av sådan framställnings 
överlämnande uppstått, skall utjämnas på diplomatisk väg. 

Det står en var av de fördragsslutande staterna fritt att i särskilt 
till de övriga riktat meddelande påfordra, att översändandet av 
framställningar om handräckningar, som skola utföras inom dess 
område, skall ske på diplomatisk väg. 

Förestående bestämmelser utgöra ej hinder för två fördragsslutande 
stater att överenskomma, det framställningar om handräckning må direkt 
växlas mellan myndigheterna i de båda staterna. 

Artikel 10. 

Så framt ej annorlunda avtalats, skall framställningen vara avfattad 
antingen på det språk, som brukas av myndighet, till vilken den är 
ställd, eller på ett mellan vederbörande stater överenskommet språk 
eller ock skall framställningen vara åtföljd av en översättning till 
ettdera av dessa språk, vilken översättning blivit till riktigheten 
bestyrkt av diplomatisk eller konsulär tjänsteman i den stat, varifrån 
framställningen kommit, eller av edsvuren översättare, tillhörande den 
stat, där framställningen skett. 

Artikel 11. 

Den judiciella myndighet, hos vilken framställningen blivit gjord, är 
skyldig att efterkomma denna med användande av samma tvångsmedel, som 
då fråga är om likartad framställning från annan myndighet i den stat, 
förstnämnda myndighet själv tillhör, eller en begäran, som för dylikt 
ändamål gjorts av en part. Dock skall skyldighet ej föreligga att 
använda dessa tvångsmedel i fråga om parts inställelse. 

Därest den myndighet, av vilken framställningen gjorts, så fordrar, 
skall den underrättas om tiden och platsen för den åtgärd, som i 
anledning av framställningen skall äga rum, på det att part, som så 
önskar, må vara i tillfälle att därvid tillstädesvara. 

Vidtagandet av den begärda åtgärden kan förvägras endast, 

1:o) om handlingens äkthet icke blivit styrkt; 

2:o) om i den stat, till vilken framställningen skett, utförandet av 
den begärda åtgärden icke tillkommer dömande myndighet; 

3:o) om den stat, inom vars område åtgärden skall verkställas, anser 
den vara av beskaffenhet att kränka dess suveränitet eller medföra 
fara för dess säkerhet. 

Artikel 12. 

Därest den myndighet, till vilken framställningen blivit gjord, icke 
är behörig att vidtaga den begärda åtgärden, skall framställningen, i 
enlighet med gällande bestämmelser, i tjänsteväg översändas till 
behörig judiciell myndighet i samma stat. 

Artikel 13. 

I alla de fall, då den begärda åtgärden icke vidtagits av den 
myndighet, till vilken framställningen blivit gjord, åligger det 
denna myndighet att omedelbart därom underrätta den myndighet, från 
vilken framställningen utgått, samt tillika angiva, därest sådant fall 
är för handen, som i artikel 11 avses, de skäl, på grund varav 
åtgärdens vidtagande förvägrats, samt i fall, som i artikel 12 
omtalas, till vilken myndighet framställningen blivit översänd. 

Artikel 14. 

Den judiciella myndighet, som vidtager den begärda åtgärden, skall 
därvid i fråga om de former, som böra iakttagas, tillämpa sitt eget 
lands lagar. Dock skall, där användning av en viss form begärts av den 
myndighet, som gjort framställningen, denna form iakttagas, så framt 
den icke strider mot lagstiftningen i det land, till vilket 
framställningen skett. 

Artikel 15. 

Genom bestämmelserna i förestående artiklar upphäves icke den 
befogenhet, som kan tillkomma stat, att låta handräckningsåtgärder 
vidtagas direkt av dess diplomatiska eller konsulära tjänstemän, 
om antingen detta tillvägagångssätt är genom fördrag mellan 
vederbörande stater medgivet, eller den stat, på vars område åtgärden 
skall verkställas, icke motsätter sig dess vidtagande. 

Artikel 16. 

För vidtagande av handräckningsåtgärder få icke utkrävas avgifter av 
något som helst slag. 

Dock skall, där ej annat överenskommits, den stat, där åtgärd begärts, 
äga att av den stat, varifrån framställningen skett, utkräva 
ersättning för vad till vittnen eller sakkunniga blivit utbetalt 
ävensom för kostnader, som föranletts av stämningsmäns medverkan vid 
delgivning, när sådan påkallats därav att vittnen icke frivilligt 
inställt sig, eller för kostnader, som uppstått då bestämmelsen i 
artikel 14 andra punkten kommit till användning. 

III. Parts skyldighet att ställa säkerhet. 

Artikel 17. 

Där undersåte i en av de fördragsslutande staterna, med hemvist i 
någon av dem, är kärande eller mellankommande part vid domstol i en 
annan av dessa stater, må han icke, på grund av sin egenskap av 
utlänning eller i följd av saknaden av hemvist eller uppehållsort 
inom landet, förpliktas att ställa borgen eller annan säkerhet, under 
vad namn det vara må. 

Detsamma skall gälla med avseende å skyldighet, som kan åligga kärande 
eller mellankommande part, att verkställa deposition till täckande av 
ersättning, vilken skall till domstolen utgå. 

Konventioner, varigenom mellan särskilda fördragsslutande stater 
överenskommits, att undersåtar i det ena landet skola, oavsett deras 
hemvist, i det andra vara befriade från att ställa säkerhet för 
rättegånskostnader eller att nedsätta penningar till täckande av 
ersättning åt domstol, skola fortfarande äga kraft. 

Artikel 18. 

Har i en av de fördragsslutande staterna kärande eller mellankommande 
part, som antingen på grund av bestämmelserna i artikel 17 första och 
andra styckena eller i följd av lagstiftningen i den stat, där 
rättegång varit anhängiggjord, är fritagen från att ställa säkerhet 
eller verkställa deposition, varom ovan sagts, dömts att betala 
rättegångskostnader, skall på därom i diplomatisk väg gjord 
framställning denna dom i en var av de övriga fördragsslutande 
staterna kostnadsfritt göras av därtill kompetent myndighet 
verkställbar. 

Samma regel gäller med avseende å domstolsbeslut, varigenom 
rättegångskostnadernas belopp blivit senare bestämt. 

Förestående bestämmelser innefatta icke hinder för två 
fördragsslutande stater att överenskomma, det begäran att erhålla 
förordnande om verkställighet även må kunna framställas direkt av 
part. 

Artikel 19. 

Beslut angående rättegångskostnader skall utan parternas hörande 
förklaras verkställbart, men skall den dömda parten äga den rätt till 
klagan, som lagstiftningen i det land, där verkställigheten sökes, 
medgiver honom. 

Myndighet, som är behörig att besluta i anledning av framställd 
begäran om erhållande av verkställighet, skall inskränka sig att 
undersöka: 

1:o) om, enligt lagen i det land, där domen blivit meddelad, den 
handling, på grund varav verkställigheten sökes, uppfyller de för dess 
formella giltighet uppställda villkor; 

2:o) om enligt samma lag domen vunnit laga kraft; 

3:o) om den del av domen, som innefattar själva åläggandet, är 
avfattad antingen på det språk, som brukas av den myndighet, hos 
vilken verkställighet sökes, eller på ett mellan vederbörande stater 
överenskommet språk eller ock är åtföljd av en översättning till ett 
av dessa språk, vilken, så vitt ej annorlunda avtalats, blivit till 
riktigheten bestyrkt av diplomatisk eller konsulär tjänsteman i den 
stat, varifrån framställningen skett, eller av edsvuren översättare, 
tillhörande den stat, där verkställigheten sökes. 

Såsom bevis att de i andra stycket under 1:o) och 2:o) uppställda 
förutsättningar äro uppfyllda skall gälla ett av kompetent myndighet 
i den stat, varifrån framställningen utgått, utfärdat bevis, att domen 
vunnit laga kraft. Denna myndighets kompetens skall, så framt ej 
annorlunda avtalats, vara intygad av den högsta myndigheten inom 
justitieförvaltningen i samma stat. Bevis och intyg, varom nu nämnts, 
måste vara avfattade eller översatta enligt bestämmelsen under 3:o) i 
andra stycket här ovan. 

IV. Kostnadsfri rättshjälp. 

Artikel 20. 

Undersåtar i en var av de fördragsslutande staterna skola i alla andra 
av dessa stater åtnjuta enahanda förmån av kostnadsfri rättshjälp, som 
i överensstämmelse med gällande föreskrifter i det land, där 
rättshjälpen sökes, tillkommer landets egna undersåtar. 

Artikel 21. 

I fråga om utlännings medellöshet skall i varje fall bevis utfärdas 
eller förklaring upptagas av myndighet i hans boningsort eller, om han 
ej har fast bostad, av myndighet å den ort, där han för tillfället 
uppehåller sig. I det fall att dessa myndigheter skulle tillhöra annan 
stat än någon av de fördragsslutande och av dem dylika bevis ej 
utfärdades eller förklaringar upptoges, må av diplomatisk eller 
konsulär tjänsteman för det land, utlänningen tillhör, utfärdat bevis 
eller upptagen förklaring tillerkännas vitsord. 

Om sökanden icke uppehåller sig i det land, där rättshjälpen begäres, 
skall beviset eller förklaringen om hans medellöshet utan avgift 
legaliseras av en diplomatisk eller konsulär tjänsteman för det land, 
i vilket handlingen skall företes. 

Artikel 22. 

Myndighet, som äger utfärda fattigdomsbevis eller upptaga förklaring 
om medellöshet, kan hos myndigheter i övriga fördragsslutande stater 
inhämta upplysningar angående sökandens förmögenhetsvillkor. 

Den myndighet, vilken det åligger att besluta över gjord ansökning om 
kostnadsfri rättshjälp, bibehåller inom gränsen av sin behörighet 
rätten att pröva de bevis, förklaringar och upplysningar, vilka 
densamma föreläggas. 

Artikel 23. 

Har fri rättshjälp medgivits undersåte i någon av de fördragsslutande 
staterna, skola för delgivningar, som hava avseende å samma rättegång 
och verkställts i en annan av dessa stater, inga andra ersättningar 
kunna av den stat, där delgivningen sökts, utkrävas hos den stat, som 
begärt delgivningen, än ersättning för kostnader, som genom 
användningen av en särskild form enligt artikel 3 uppkommit. 

I fall, som nu sagts, må verkställandet av handräckning i rättegång ej 
heller föranleda utkrävande mellan staterna av annan ersättning än för 
belopp, utbetalda till vittnen och sakkunniga, eller för utlägg, som 
förorsakats genom tillämpning av bestämmelserna i artikel 14 andra 
stycket. 

V. Bysättning. 

Artikel 24. 

I mål eller ärende, som ej angår brottslig gärning, må bysättning ej, 
vare sig såsom exekutionsmedel eller såsom säkerhetsåtgärd komma till 
användning på utlänningar, tillhörande någon av de fördragsslutande 
staterna, annorledes än i de fall, där sådan åtgärd kan användas gent 
emot landets egna undersåtar. Omständighet, som av en landets egen 
undersåte, bosatt inom detsamma, kan åberopas såsom grund för 
upphävande av bysättning, skall medföra samma verkan till förmån för 
en undersåte av någon av de övriga fördragsslutande staterna även för 
det fall att samma omständighet inträffat i utlandet. 

VI. Slutbestämmelser. 

Artikel 25. 

Denna konvention skall ratificeras och ratifikationsinstrumenten skola 
deponeras i Haag, så snart sex av de höga fördragsslutande parterna 
äro i tillfälle därtill. 

Vid varje deponering av ratifikationsinstrument skall ett protokoll 
uppsättas, varav en behörigen styrkt avskrift på diplomatisk väg 
skall tillställas en var av de fördragsslutande staterna. 

Artikel 26. 

Denna konvention skall tillämpas inom de fördragsslutande staternas 
europeiska områden. 

Om en fördragsslutande stat skulle önska densammas försättande i 
gällande kraft beträffande sina utomeuropeiska områden, besittningar 
eller kolonier, eller inom sina konsulära jurisdiktionsområden, skall 
denna stat för sådant ändamål tillkännagiva denna sin avsikt uti en 
handling, vilken skall deponeras i nederländska regeringens arkiv. 
Ifrågavarande regering skall på diplomatisk väg tillställa en var av 
de fördragsslutande staterna en behörigen styrkt avskrift av sagda 
handling. Konventionen skall träda i kraft mellan å ena sidan de 
stater, som besvara detta tillkännagivande med en förklaring om 
godkännande av detsamma, och å andra sidan de utomeuropeiska områden, 
besittningar eller kolonier ävensom de konsulära jurisdiktionsområden, 
med avseende å vilka tillkännagivandet gjorts. Förklaringen om 
godkännandet skall ävenledes deponeras i nederländska regeringens 
arkiv, vilken regering på diplomatisk väg skall tillställa en var av 
de fördragsslutande staterna en behörigen styrkt avskrift av 
densamma. 

Artikel 27. 

De stater, som voro representerade vid 4:de konferensen för 
internationell privaträtt, äga rätt att underteckna denna konvention 
ända till den i artikel 25 mom. 1 omförmälda tidpunkten för 
ratifikationsinstrumentens deponerande. 

Efter denna tidpunkt skola de alltid äga rätt att utan vidare ansluta 
sig till densamma. Den stat, som önskar att ansluta sig till 
konventionen skall tillkännagiva denna sin avsikt i en skriftlig 
handling, som skall deponeras i nederländska regeringens arkiv. Denna 
regering skall på diplomatisk väg tillställa en var av de 
fördragsslutande staterna en behörigen styrkt avskrift av sagda 
handling. 

Artikel 28. 

Denna konvention skall ersätta den internationella privaträttskonven  
tionen av den 14 november 1896 och tilläggsprotokollet av den 22 maj 
1897. 

Konventionen träder i kraft på den sextionde dagen från den dag, då 
alla de stater, som undertecknat eller anslutit sig till konventionen 
den 14 november 1896, hava deponerat sina ratifikationsinstrument för 
nu förevarande konvention och senast den 27 april 1909. 

I det fall, som beröres i artikel 26 mom. 2, skall konventionen träda 
i kraft 4 månader efter dagen för förklaringen om godkännande, och i 
det fall, som behandlas i artikel 27 mom. 2, på sextionde dagen efter 
dagen för tillkännagivandet om anslutning till konventionen. 

Det är överenskommet att de tillkännagivanden, som omnämnas i artikel 
26 mom. 2, icke kunna äga rum förr än förevarande konvention i 
enlighet med mom. 2 av denna artikel trätt i kraft. 

Artikel 29. 

Denna konvention skall gälla i fem år, räknat från den dag, som 
angives i artikel 28 mom. 2 såsom dagen för dess ikraftträdande. 

Denna tid börjar löpa från ovanangivna dag jämväl för de stater, som 
antingen efter sagda dag verkställt deponeringen av sina 
ratifikationsinstrument eller senare anslutit sig till konventionen, 
och gäller denna bestämmelse även för det fall att förklaringar 
om godkännande i enlighet med art. 26 mom. 2 avgivits. 

Konventionen skall anses, utan vidare tillkännagivande, förnyad för 
fem år i sänder, därest den icke uppsäges. 

Uppsägning skall tillkännagivas för nederländska regeringen minst 6 
månader före utgången av de i mom. 2 och 3 angivna tider, och skall 
nederländska regeringen härom underrätta samtliga de andra staterna. 

Uppsägning kan inskränkas till att avse endast utomeuropeiska områden, 
besittningar eller kolonier ävensom konsulära jurisdiktionsområden, 
upptagna i ett i enlighet med bestämmelsen i art. 26 mom. 2 avfattat 
tillkännagivande. 

Uppsägningen äger verkan blott gent emot stat, som notificerat 
densamma. För övriga stater bibehåller konventionen sin giltighet. 

Till bekräftande härav hava de respektive fullmäktige undertecknat och 
beseglat denna konvention. 

Som skedde i Haag den 17 juli 1905 i ett enda exemplar, vilket skall 
förvaras i nederländska regeringens arkiv, och varav en behörigen 
styrkt avskrift på diplomatisk väg skall tillställas en var av de vid 
4:e internationella privaträttskonferensen representerade staterna. 

För Tyskland: 
(L.S.)  VON SCHLOEZER. 
(L.S.)  KRIEGE 

För Österrike och Ungern: 
(L.S.)  C. A. WYDENBRUCK, 
Österrike-Ungerns minister. 

För Österrike: 
(L.S.)  HOLZKNECHT, 
Avdelningschef i kejserliga österrikiska justitiedepartementet. 

För Ungern: 
(L.S.)  TÖRY, 
Statssekreterare i kungliga ungerska justitiedepartementet. 

För Belgien: 
(L.S.)  GUILLAUME. 
(L.S.)  ALFRED VAN DEN BULCKE. 

För Danmark: 
(L.S.)  W. GREVENKOP CASTEN-SKJOLD. 

För Spanien: 
(L.S.)  A. DE BAGUER. 

För Frankrike: 
(L.S.)  MONBEL. 
(L.S.)  L. RENAULT. 

För Italien: 
(L.S.)  TUGINI. 

För Luxemburg: 
(L.S.) GREFVE DE VILLERS. 

För Norge: 
(L.S.)  F. HAGERUP. 

För Nederländerna: 
(L.S.)  W. M. DE WEEDE. 
(L.S.)  J. A. LOEFF. 
(L.S.)  T. M. C. ASSER. 

För Portugal: 
(L.S.)  GREFVE DE SELIR. 

För Rumänien: 
(L.S.)  EDG. MAVROCORDATO. 

För Ryssland: 
(L.S.)  N. TCHARYKOW. 

För Sverige: 
(L.S.)  G. FALKENBERG. 

För Schweiz: 
(L.S.)  CARLIN. 

Alltså have Vi denna ingångna konvention med alla dess artiklar, 
punkter och klausuler velat ratificera, gilla och antaga, såsom Vi 
densamma härmed och i kraft av detta på det allra eftertryckligaste, 
som ske kan, antage, gille och ratificere, så att Vi, vad förestående 
konvention med alla dess artiklar, punkter och klausuler innehåller 
och förmår, uppriktigt, troligen och redlingen vele och skole hålla 
och uppfylla. Till yttermera visso have Vi detta med egen hand 
underskrivit och med Vårt kungliga sigill bekräfta låtit, som skedde 
å Stockholms slott den 21 april 1909. 

(översättning) 

Protokoll. 

För verkställande av bestämmelserna i artikel 25 i konventionen 
rörande civilprocessen, undertecknad i Haag den 17 juli 1905, hava 
undertecknade sammanträtt för att skrida till deponerandet hos Hennes 
Maj:t Drottningens av Nederländerna Regering av de höga 
fördragsslutande makternas ratifikationer. 

Därvid hava ratifikationsinstrumenten från: 

1.  Hans Majestät Tyske Kejsaren, Konung av Preussen; 

2.  Hans Majestät Kejsaren av Österrike, Konung av Böhmen etc. och 
Apostolisk Konung av Ungern; 

3.  Hans Majestät Belgiernas Konung; 

4.  Hans Majestät Konungen av Danmark; 

5.  Hans Majestät Konungen av Spanien; 

6.  Franska Republikens President; 

7.  Hans Majestät Konungen av Italien; 

8.  Hans Majestät Konungen av Norge; 

9.  Hennes Majestät Drottningen av Nederländerna; 

10. Hans Majestät Konungen av Portugal och Algarvierna etc.; 

11. Hans Majestät Konungen av Rumänien; 

12. Hans Majestät Kejsaren av Ryssland; 

13. Hans Majestät Konungen av Sverige; och 

14. Schweiziska Förbundsrådet förevisats och, sedan desamma befunnits 
i god och behörig form, hava de anförtrotts åt nederländska regeringen 
för att deponeras i utrikesministeriets arkiv. 

Vid företagandet av deponeringen av ifrågavarande 
ratifikationsinstrument fastställa undertecknade att konventionen 
först undertecknats den 17 juli 1905 å följande statsöverhuvudens 
vägnar, nämligen: 

Hans Majestät Tyske Kejsaren, Konung av Preussen för tyska riket; Hans 
Majestät Konungen av Spanien; Franska Republikens president; Hans 
Majestät Konungen av Italien; Hans Kungl. Höghet Storhertigen av 
Luxemburg, Hertig av Nassau; Hennes Majestät Drottningen av 
Nederländerna; Hans Majestät Konungen av Portugal och Algarvierna etc. 
etc.; Hans Majestät Konungen av Rumänien; Hans Majestät Kejsaren av 
Ryssland och Hans Majestät Konungen av Sverige och Norge för Sverige, 

samt att i kraft av artikel 27 i denna konvention densamma 
undertecknats efter förenämnda dag: 

å Hans Majestät kejsarens av Österrike, Konung av Böhmen etc. och 
Apostolisk Konung av Ungern vägnar, för Österrike och för Ungern den 
23 november 1908; 

å Hans Majestät Belgiernas Konungs vägnar den 30 september 1908; 

å Hans Majestät Konungens av Danmark vägnar den 13 juli 1908; 

å Hans Majestät Konungens av Norge vägnar den 5 juli 1907 och 

å Schweiziska Förbundsrådets vägnar den 14 november 1908. 

Till bekräftelse härav har förevarande protokoll uppsatts, varav en 
bestyrkt avskrift på diplomatisk väg skall tillställas en var av de 
fördragsslutande staterna. 

Deklarationer (1910:8) 

rörande förenkling av handräckningsförfarandet jämlikt den i Haag den 
17 juli 1905 avslutade konventionen angående vissa till civilprocessen 
hörande ämnen av internationell natur; 

utväxlade mellan kungliga svenska och kejserliga tyska regeringarna i 
Stockholm den 5 februari 1910. 

Deklaration. 

Mellan kungl. svenska regeringen och kejserl. tyska regeringen har i 
anslutning till Haagkonventionen rörande civilprocessen av den 17 juli 
1905 följande överenskommelse träffats i och för ytterligare 
förenkling av handräckningsförfarandet. 

Art. I. 

Jämlikt förbehåll i artikel 3, andra stycket, i artikel 10 och i 
artikel 19, andra stycket N:r 3, av Haagkonventionen rörande 
civilprocessen av den 17 juli 1905 kunna de i dessa artiklar 
föreskrivna översättningar av däri omförmälda handlingar till 
riktigheten bestyrkas även av edsvuren översättare tillhörande den 
stat, från vilken framställningen skett. 

Art. II. 

Jämlikt förbehåll i art. 6, andra stycket, av Haagkonventionen rörande 
civilprocessen kan vardera parten låta direkt utan användande av 
tvångsmedel genom sina diplomatiska eller konsulära tjänstemän 
verkställa delgivningar å den andra partens område, därest det ej är 
fråga om delgivning med sistnämnda parts undersåte. 

Detsamma gäller jämlikt förbehåll i konventionens art. 15 i fråga om 
verkställighet av begärd handräckningsåtgärd. 

Art. III. 

Jämlikt förbehåll i art. 7, andra stycket, av Haagkonventionen rörande 
civilprocessen skall ersättning icke utkrävas för de utgifter, som 
uppstå till följd av stämningsmans medverkan uti de i art. 3 av 
konventionen angivna fall. 

Detsamma gäller jämlikt förbehåll i artikel 16, andra stycket, av 
konventionen i fråga om utgifter för stämningsmans medverkan, som 
nödvändiggjorts därav, att ett vittne uraktlåtit att inställa sig. 

Art. IV. 

I den mån som i enlighet med Haagkonventionens rörande civilprocessen, 
jämförd med art. III i denna deklaration, kostnader kunna komma att 
utkrävas, skola dessa beräknas efter de föreskrifter, som gälla, då 
samma åtgärder på inhemsk begäran vidtagas i den stat, där 
framställningen göres. 

Art. V. 

Förestående deklaration träder i kraft den 1 mars 1910 och gäller till 
utgången av 6 månader efter från endera sidan skedd uppsägning. 
Deklarationen kommer att utväxlas mot en liknande förklaring av 
kejserl. tyska regeringen.