Förordning (1961:313) om förfarandet  i anmärkningsmål 

1 § I denna förordning avses med revisionsmyndighet sådan statlig 
myndighet som enligt vad därom är särskilt stadgat har att pröva 
anmärkningar, framställda vid räkenskapsgranskning, samt med revisorer 
den som å tjänstens vägnar äger framställa sådan anmärkning.

Med sakägare förstås den som till följd av en vid räkenskapsgranskning 
uppmärksammad felaktighet åtnjutit obehörig ekonomisk förmån eller 
åsamkats förlust.

Förordningen äger icke tillämpning på anmärkning avseende skatt eller 
annan allmän avgift.

2 § Rättas icke vid räkenskapsgranskning uppmärksammad felaktighet, 
skall revisorn, om ej bestämmelserna i 5 § eller särskilda 
omständigheter eljest annat föranleda, framställa anmärkning rörande 
felaktigheten.

Anmärkning skall framställas skriftligen samt angiva den räkenskap 
varemot anmärkningen riktas, grunden för anmärkningen, det anmärkta 
beloppet och namnet på sakägaren, dock att sakägarens namn må uteslutas 
om denne till följd av felaktigheten åtnjutit obehörig ekonomisk förmån 
men det likväl kan antagas, att krav i anledning av felaktigheten icke 
skall komma att riktas mot honom.

3 § Ej må anmärkning gillas med mindre tillfälle lämnats myndighet eller 
annan, mot vars räkenskap anmärkningen riktats, att inkomma med 
skriftlig förklaring.

4 § Finnes myndighet eller annan, mot vars räkenskap anmärkning riktats, 
böra höras över anmärkningen, skall denna i huvudskrift eller bestyrkt 
avskrift delgivas vederbörande med anmodan att inom viss tid inkomma med 
skriftlig förklaring. Om hinder ej möter, skall delgivning därvid 
tillika verkställas med tjänsteman, som beslutat den åtgärd anmärkningen 
avser, samt namngiven sakägare för att bereda dessa tillfälle att inom 
utsatt tid yttra sig.

5 § Är det anmärkta beloppet ringa eller kan fortsatt handläggning av 
ärendet eljest antagas vålla mer arbete och kostnad än skäligt är, må 
anmärkningen avvisas. Vad nu sagts skall dock icke gälla, om det med 
hänsyn till andra förekommande omständigheter, såsom att beloppet avser 
tid efter annan återkommande utgift eller intäkt, finnes från allmän 
synpunkt påkallat att anmärkningen prövas.

6 § Revisionsmyndighets slutliga beslut i anmärkningsmål skall avfattas 
skriftligen och angiva de skäl på vilka beslutet grundas.

Beslutet skall delgivas revisorn ävensom dem, med vilka anmärkningen 
delgivits.

7 § Anmärkning, som prövats av revisionsmyndighet, må icke återkallas.

8 § Har annan revisionsmyndighet än kammarrätt meddelat slutligt beslut 
i anmärkningsmål och har ej anmärkningen därvid avvisats med stöd av 5 
§, må talan mot beslutet föras genom besvär hos kammarrätten av revisorn 
samt av myndighet eller annan, mot vars räkenskap anmärkningen riktats, 
ävensom av tjänsteman, som i 4 § sägs, och sakägare.

Över annat av revisionsmyndighet enligt denna förordning meddelat beslut 
må klagan icke föras. Lag (1971:650).

9 § har upphävts genom lag (1971:650).

10 § Har anmärkning gillats genom laga kraftvunnet beslut, skall 
myndighet eller annan, vars räkenskap anmärkningen avser, lämna 
revisionsmyndigheten redogörelse för de åtgärder som vidtagits i 
anledning av beslutet.

Övergångsbestämmelser

1961:313

Denna förordning träder i kraft den 1 januari 1962, från och med vilken 
dag vad som på grundval av författning eller eljest är gällande 
beträffande särskilt ansvar för statlig redogörare (redogöraransvar) 
icke längre skall äga tillämpning, utom såvitt angår oriktig 
avgiftsberäkning hos tullverket.

Genom förordningen upphävas

§§ 8, 9, 10 och 11 förordningen den 11 december 1830 (nr 85) angående 
behandlingen av extraordinarie avskrivningsfrågor och anmärkningsmål,

kungörelsen den 17 december 1920 (nr 840) angående anställande av 
reservationskrav,

kungörelsen den 12 december 1924 (nr 529) angående tid för framställande 
av anmärkningar vid uppbördsmäns och redogörares räkenskaper m.m.;

så ock vad eljest i allmän författning eller föreskrift finnes stridande 
mot bestämmelserna i denna förordning.

Beträffande anmärkningar, som utställts till delgivning före 
förordningens ikraftträdande, skall vad dessförinnan varit gällande 
fortfarande tillämpas; dock må revisionsmyndigheten, om det finnes 
skäligt, underlåta att utkräva ersättning av redogörare på grund av 
anmärkning, som fastställts efter ikraftträdandet. 

1971:650

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om talan mot beslut som 
meddelats före den 1 januari 1972.