Lag (1960:690) om byggnadsminnen 

Inledande bestämmelser

1 § Byggnad som bevarar egenarten hos gången tids byggnadsskick eller
minnet av historiskt betydelsefull händelse och som med hänsyn därtill
är att anse som synnerligen märklig, må av länsstyrelsen förklaras för
byggnadsminne.

Vad i denna lag stadgas skall ej gälla byggnad, som tillhör staten eller
utgör fast fornlämning. För kyrliga byggnader gäller vad i annan ordning
finnes stadgat. Lag (1976:440).

1 a § Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer har
överinseende över frågor som rör tillämpningen av denna lag. Lag
(1976:440).

Om skyddsföreskrifter

2 § I samband med att byggnad förklaras för byggnadsminne skall genom
skyddsföreskrifter angivas i vilka delar byggnaden icke må ändras samt i
vilka hänseenden och på vad sätt byggnadens ägare har att sörja för
vården av byggnaden. Då så erfordras, må föreskrifterna jämväl
innehålla, att byggnaden kringliggande område skall hållas i sådant
skick, att byggnadens utseende och karaktär icke förvanskas.

Skyddsföreskrifter skola i görligaste mån utformas i samförstånd med
byggnadens ägare och ägare till kringliggande område. Genom
skyddsföreskrifter må ägaren ej åläggas mer omfattande skyldigheter än
som för bibehållande av byggnadsminnets kulturhistoriska värde är
oundgängligen nödvändigt. Hänsyn skall tagas till byggnadens användning
och ägarens skäliga önskemål.

3 § Om ändring av byggnadsminne i strid mot meddelande
skyddsföreskrifter finnes nödvändig för att byggnaden skall vara till
nytta eller sådan ändring eljest kan anses påkallad av särskilda skäl,
må länsstyrelsen meddela tillstånd därtill. Lag (1976:440).

4 § Försummar ägare av byggnadsminne den vård, som enligt meddelade
skyddsföreskrifter åligger honom, äger länsstyrelsen förelägga honom att
inom viss skälig tid vidtaga erforderliga åtgärder. Sådana åtgärder som
med hänsyn till byggnadens användning och omständigheterna i övrigt äro
oskäligt betungande må dock ej åläggas honom. Fullgöres icke
föreläggandet, må länsstyrelsen låta utföra åtgärderna på ägarens
bekostnad. Lag (1976:440).

5 § Ägare och innehavare av särskild rätt till fastighet har rätt till
ersättning av staten om skyddsföreskrifter

1. utgör hinder för rivning av en byggnad och skadan därav är betydande
i förhållande till värdet av berörd del av fastigheten, eller

2. på annat sätt innebär att pågående markanvändning avsevärt försvåras
inom berörd del av fastigheten.

Ersättning, varom i första stycket sägs, må om så finnes lämpligt
bestämmas att utgå med visst årligt belopp med rätt för sakägaren eller
staten att erhålla omprövning vid ändrade förhållanden.

Medför skyddsföreskrifter att synnerligt men uppkommer vid användningen
av fastigheten, är staten skyldig att lösa fastigheten, om ägaren begär
det.

Vid tillämpningen av första och tredje styckena skall, utan hinder av
föreskrifterna om förlust av talan eller rätt till ersättning eller
inlösen i 9 och 10 §§ eller 15 kap. 4 § plan- och bygglagen (1987:10),
även beaktas andra beslut om skyddsföreskrifter samt beslut som avses i
14 kap. 8 § första stycket 2 och 3 plan- och bygglagen, under
förutsättning att besluten meddelats inom tio år före det senaste
beslutet. Lag (1987:144).

Om förfarandet

6 § Ansökan att byggnad skall förklaras för byggnadsminne skall
innehålla uppgift om den fastighet varå byggnaden är belägen och om
fastighetens ägare ävensom beskrivning av byggnaden. I ansökningen bör
även angivas vilka omständigheter som åberopas för att byggnaden bör
förklaras för byggnadsminne. Lag (1971:1164).

7 § Då fråga väckts om byggnads förklarande för byggnadsminne, må
länsstyrelsen i avbidan på ärendets slutliga prövning för viss tid, dock
högst sex månader, meddela förbud mot åtgärd, varigenom byggnadens
kulturhistoriska värde kan minskas eller förstöras. Om synnerliga skäl
äro därtill, må förbudets giltighetstid av länsstyrelsen förlängas, dock
högst med sex månader för varje gång.

I fråga om förbud som i första stycket sägs äger 5 § första stycket
motsvarande tillämpning.

Ersättning enligt denna paragraf må, om skäl äro därtill, avräknas å
gottgörelse, som sedermera kan komma att utgå enligt 5 §. Lag
(1976:440).

8 § Innan länsstyrelsen i ärende angående byggnadsminne fattar beslut av
beskaffenhet att kunna medföra rätt till ersättning eller inlösen för
ägare eller annan, har länsstyrelsen att förvissa sig om att för sådant
ändamål avsedda medel finns tillgängliga. Lag (1987:144).

9 § Har fråga väckts om byggnads förklarande för byggnadsminne får
länsstyrelsen med angivande av de skyddsföreskrifter som avses skola
utfärdas förelägga den som vill göra anspråk på ersättning eller inlösen
att inom viss tid, minst två månader, göra anmälan därom hos
länsstyrelsen, vid påföljd att han eljest skall ha förlorat sin talan.

Vad i fråga om ersättning eller inlösen avtalats eller uppenbarligen
förutsatts skola gälla mellan staten och sakägare skall gälla jämväl mot
den som efter det rätten till gottgörelse uppkom förvärvat sakägarens
rätt i avseende å fastigheten. Lag (1987:144).

10 § Träffas ej överenskommelse om ersättning eller inlösen och har icke
den, som vill göra anspråk därpå, jämlikt 9 § första stycket förlorat
sin talan, åligger det honom att väcka talan mot staten hos
fastighetsdomstolen inom ett år från den dag det beslut som anspråket
grundas på vunnit laga kraft, vid påföljd att han eljest förlorar rätten
till ersättning eller inlösen.

Staten får, då fråga väckts om byggnads förklarande för byggnadsminne,
vid fastighetsdomstolen väcka talan mot sakägare om fastställande av de
villkor som därvid skall gälla beträffande ersättning. Kommer beslut av
det innehåll som förutsatts vid fastighetsdomstolen inte till stånd inom
ett år från det målet avgjorts genom lagakraftägande dom, skall domen ej
längre vara bindande för parterna. Lag (1987:144).

11 § Är fastighetsägaren enligt 5 § tillkommande ersättning bestämd att
utgå på en gång och har fastigheten genom den åtgärd som föranlett
rätten till ersättning undergått sådan minskning i värde att den kan
antagas ej utgöra full säkerhet för borgenär, som då rätten till
ersättning uppkom hade panträtt i fastigheten, skall ersättningen
nedsättas hos länsstyrelsen.

Om borgenär som avses i första stycket lider förlust till följd av att
nedsättning ej skett, har han rätt till ersättning av staten för
förlusten mot avskrivning å fordringshandlingen. Detsamma gäller om
borgenär lider förlust därigenom att ersättning blivit för lågt beräknad
och ersättningen till följd av överenskommelse mellan staten och den
ersättningsberättigade eller av annan anledning ej blivit prövad av
domstol. Talan om ersättning enligt detta stycke skall väckas vid
fastighetsdomstolen. Lag (1976:440).

12 § I fråga om ersättning eller inlösen enligt 5 eller 7 § eller 11 §
andra stycket skall expropriationslagen (1972:719) tillämpas i den mån
avvikande bestämmelser ej meddelas i denna lag.

Ersättning för minskning av fastighetens marknadsvärde i fall som avses
i 5 eller 7 § skall bestämmas som skillnaden mellan fastighetens
marknadsvärde före och efter beslutet. Härvid skall bortses från
förväntningar om ändring av markanvändningen.

Ersättning för skada enligt 5 § första stycket 1 skall minskas med ett
belopp som motsvarar vad som enligt samma punkt skall tålas utan
ersättning.

Om staten begär det och det inte är uppenbart oskäligt, skall domstolen
förordna att ersättning enligt 5 § första stycket skall betalas ut först
när vissa åtgärder med byggnaden har utförts.

Ogillas talan om ersättning eller inlösen som har väckts av
fastighetsägaren eller den som innehar särskild rätt till fastigheten,
kan domstolen förordna att han skall bära sina egna kostnader, om han
befinns ha inlett rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången
uppenbart inletts utan skälig grund, får domstolen dessutom förplikta
honom att ersätta staten dess rättegångskostnader. Lag (1987:144).

13 § Länsstyrelsen skall för anteckning i fastighetsboken ofördröjligen
underrätta inskrivningsmyndigheten, då fråga väckts om byggnads
förklarande för byggnadsminne, så ock då genom lagakraftägande beslut
byggnad förklarats för byggnadsminne, ansökan därom avslagits eller
beslut därom hävts. Lag (1976:440).

Om besvär m.m.

14 § Talan mot länsstyrelsens beslut enligt denna lag föres hos
kammarrätten genom besvär.

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer äger föra talan mot
länsstyrelsens beslut enligt denna lag.

Beslut enligt 1 eller 7 § skall lända till efterrättelse utan hinder av
förd klagan. Lag (1976:440).

15 § Kommer byggnads bibehållande såsom byggnadsminne att framstå som
ändamålslöst eller medföra oskälig kostnad, skall länsstyrelsen
förordna, att den icke vidare skall vara byggnadsminne. Lag (1976:440).

16 § Regeringen må häva beslut om byggnads förklarande för byggnadsminne
eller jämka därav föranledda skyddsföreskrifter:

om genomförandet av en detaljplan hindras;

om ändamål, för vilket beviljats expropriation av byggnaden eller
kringliggande område hindras; eller

om eljest företag av större allmän eller enskild nytta hindras eller
avsevärt försvåras. Lag (1987:144).

Ansvarsbestämmelser m.m.

17 § Den som i strid mot meddelade skyddsföreskrifter river eller
annorledes förstör byggnadsminne eller ändrar det utan tillstånd enligt
vad i 3 § sägs eller bryter mot förbud, som meddelats med stöd av 7 §,
straffes med dagsböter.

18 § Har byggnadsminne ändrats i strid mot föreskrift, som meddelats med
stöd av denna lag, och kan ändringen återställas, äger länsstyrelsen vid
vite ålägga ägaren att vidtaga åtgärder härför.

Tingsrätten får meddela handräckning för att avbryta pågående
förstörelse av byggnadsminne eller återställa detta eller om eljest så
erfordras till efterlevnad av denna lag. Ansökan om handräckning får
göras av länsstyrelsen eller allmän åklagare. Beträffande sådan
handräckning finns bestämmelser i 17 § handräckningslagen (1981:847).
Lag (1981:857).

19 § Tillträde till byggnad, som förklarats såsom byggnadsminne eller
beträffande vilken fråga väckts om sådan förklaring, må ej vägras
myndighet, på vilken tillämpningen av denna lag ankommer. Sådan
myndighet äger ock företaga de undersökningar beträffande byggnaden, som
finnas erforderliga för lagens tillämpning.

Särskilda bestämmelser

20 § Vad i denna lag stadgas om byggnads ägare skall, då byggnaden
innehaves såsom fideikommiss eller med ständig besittningsrätt, gälla
innehavaren.

21 § har upphävts genom lag (1976:440).

Övergångsbestämmelser

1987:144

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1987.

Har beslut om skyddsföreskrifter eller beslut om förbud enligt 7 §
meddelats av länsstyrelsen före ikraftträdandet, skall äldre
bestämmelser om ersättning tillämpas. Vad nu sagts utgör dock inte något
hinder mot att beakta sådana beslut som avses i 5 § fjärde stycket och
som har meddelats före ikraftträdandet.

I mål enligt 5 § i vilka talan har väckts före ikraftträdandet skall 12
§ andra stycket i sin äldre lydelse tillämpas.

1988:950

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1989.

2. Genom lagen upphävs

a) lagen (1942:350) om fornminnen,

b) lagen (1960:690) om byggnadsminnen,

c) lagen (1985:1104) om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål.

3. Beslut meddelade enligt äldre lag skall vid tillämpning av den nya
lagen anses ha meddelats med stöd av denna.

4 kap. 16 § andra meningen tillämpas endast i ärenden som väckts efter
ikraftträdandet.

Äldre föreskrifter gäller fortfarande i fråga om överklagande av beslut
som har meddelats före den 1 januari 1989. Ärenden som vid utgången av
år 1988 kommit in till regeringen men som ännu inte avgjorts handläggs
enligt äldre föreskrifter.

4. Har beslut om skyddsföreskrifter eller beslut om förbud enligt 7 §
lagen (1960:690) om byggnadsminnen meddelats av länsstyrelsen före den 1
juli 1987, skall dessförinnan gällande bestämmelser om ersättning
tillämpas.

5. Vid tillämpning av 3 kap. 10 § femte stycket får beaktas även beslut
som meddelats före ikraftträdandet.

I mål enligt 5 § lagen (1960:690) om byggnadsminnen i vilka talan har
väckts före den 1 juli 1987 skall 12 § andra stycket nämnda lag i dess
lydelse före den 1 juli 1987 tillämpas.

6. Punkterna 2 och 3 i övergångsbestämmelserna till lagen (1985:1104) om
skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål skall fortsätta att
gälla.