Ransoneringslag (1978:268)

Inledande bestämmelser

1 § Kommer riket i krig, träder 6-9 §§ i tillämpning.

2 § Regeringen får föreskriva att 6-9 §§ helt eller delvis skall
tillämpas från tidpunkt som regeringen bestämmer,

1. om riket är i krigsfara,

2. om det till följd av krig eller av krigsfara vari riket har
befunnit sig eller av annan utomordentlig händelse föreligger knapphet
eller betydande fara för knapphet inom riket på förnödenhet av vikt
för totalförsvaret eller folkförsörjningen.

Föreskrift enligt första stycket 2 skall avse viss tid, högst ett år
varje gång.

3 § Föreskrift enligt 2 § första stycket skall underställas
riksdagens prövning inom en månad från det den utfärdades. Sker ej
underställning eller godkänner riksdagen ej föreskriften inom två
månader från det underställningen skedde, upphör föreskriften att
gälla. Lag (1994:1638).

4 § Upphör riket att vara i krig eller i krigsfara som har föranlett
föreskrift enligt 2 § första stycket 1, skall regeringen föreskriva
att 6-9 §§ ej längre skall tillämpas. Dock får regeringen, om
förutsättningar härför finns, i stället föreskriva att de skall
tillämpas med stöd av 2 § första stycket 2.

5 § Vid tillämpning av denna lag och med stöd av lagen meddelade
föreskrifter skall tillses att den vars rätt beröres icke lider större
förfång än som är nödvändigt.

Beslut enligt 13 § 1 får ej utan tvingande skäl meddelas i fråga om
förnödenhet, som näringsidkare oundgängligen behöver för sin näring.

Reglering av handel m.m.

6 § Om det är nödvändigt för hushållning med förnödenhet som är av
vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, får regeringen
föreskriva att förnödenheten

1. under viss tid icke får saluhållas, utbjudas mot vederlag,
överlåtas eller förvärvas,

2. får saluhållas, utbjudas mot vederlag, överlåtas eller förvärvas
endast i den ordning och på de villkor som föreskrives av regeringen
eller myndighet som regeringen bestämmer,

3. får användas endast för de ändamål, på de villkor och med de
begränsningar som föreskrives av regeringen eller myndighet som
regeringen bestämmer.

Föreskrift enligt första stycket får meddelas även i fråga om annan
förnödenhet, om det behövs för att reglering som där avses skall kunna
tillfredsställande kontrolleras.

Föreskrift enligt första stycket 1 eller 2 i fråga om överlåtelse av
viss förnödenhet gäller även näringsidkares uttag av förnödenheten ur
rörelsen, om ej annat föreskrives av regeringen eller myndighet som
regeringen bestämmer.

7 § Om det är nödvändigt för hushållning som avses i 6 § eller för
kontroll av reglering enligt 6 §, får regeringen föreskriva att viss
förnödenhet icke får frambringas, tillverkas, beredas, användas eller
yrkesmässigt köpas eller säljas av annan än den som har fått tillstånd
därtill av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

Särskilda avgifter

8 § Om det är nödvändigt för att tillgodose behov av förnödenhet som
är av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, får regeringen
föreskriva att clearing skall ske för utjämning av priserna på
förnödenheter av samma eller likartat slag, som införes till riket,
eller av priserna på förnödenhet, som införes till riket, och
förnödenhet av samma eller likartat slag, som frambringas, tillverkas
eller beredes inom riket.

Med clearing avses i första stycket att i vissa fall avgift
(clearingavgift) skall erläggas och i andra fall bidrag
(clearingbidrag) skall utgå för förnödenhet, som införes till riket
eller som frambringas, tillverkas eller beredes inom riket. Regeringen
bestämmer grunderna för hur avgift och bidrag skall beräknas.

Om särskilda skäl föreligger, får clearing avse även förråd av
förnödenhet som finns inom riket när föreskriften om clearing träder i
kraft.

9 § Om det är nödvändigt för att tillgodose behov av förnödenhet som
är av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, får regeringen
föreskriva att avgift (prisutjämningsavgift) skall erläggas för
förnödenhet som utföres ur riket. Regeringen bestämmer grunderna för
hur avgiften skall beräknas.

10 § Regeringen får meddela föreskrifter om restitution av och
befrielse från clearingavgift och prisutjämningsavgift.

11 § Riksdagen bestämmer hur överskott som kan ha uppstått vid
clearing skall användas.

Erlagda prisutjämningsavgifter skall överföras till en fond. Fondens
medel skall enligt regeringens närmare bestämmande tillföras
näringsgren som har berörts av föreskrift om prisutjämningsavgift.

Inlösen

12 § Har regeringen på grund av knapphet eller befarad knapphet på
viss förnödenhet meddelat föreskrift enligt 6 eller 7 § i fråga om den
förnödenheten, kan ägare av sådan förnödenhet ansöka att hans förråd
av förnödenheten skall inlösas. Ansökan ställes till regeringen men
ges in till länsstyrelsen.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skall inom en
månad från det ansökningen gavs in besluta i fråga om inlösen av
förnödenheten för statens eller annans räkning. Har i fall, då inlösen
ej sker, föreskrift enligt 6 eller 7 § i betydande mån begränsat
ägarens möjlighet att tillgodogöra sig värdet av förnödenheten och har
föreskriften för ägaren medfört men, som ej är ringa, skall bestämmas
att förnödenheten får av ägaren överlåtas eller användas utan hinder
av vad som har föreskrivits med stöd av 6 eller 7 §.

Förfogande

13 § Är 6 § i tillämpning och är det oundgängligen nödvändigt för att
reglering som där avses skall kunna genomföras, får regeringen eller
myndighet, som regeringen bestämmer, genom beslut om förfogande för
statens eller annans räkning i särskilt fall ålägga

1. näringsidkare, vilken i sin rörelse äger förnödenhet som omfattas
av regleringen, att avstå förnödenheten,

2. näringsidkare, som i sin rörelse äger eller innehar fastighet,
gruva, byggnad, industrianläggning eller annan anläggning eller
transportmedel, arbetsmaskin eller liknande, att utöva verksamhet för
eller på annat sätt medverka till framställning av förnödenhet, som
omfattas av regleringen, i den mån det kan ske inom ramen för hans
vanliga verksamhet,

3. näringsidkare, som i sin rörelse äger eller innehar
lageranläggning, att förvara förnödenhet som omfattas av regleringen,

4. näringsidkare, som i sin rörelse äger eller innehar transportmedel,
att ombesörja transporter.

14 § Är 6 § i tillämpning och kan beslut om förfogande antagas bli
nödvändigt beträffande viss egendom, får regeringen eller myndighet,
som regeringen bestämmer, i avvaktan på sådant beslut förbjuda
näringsidkaren att överlåta, förbruka, skada, gömma undan eller föra
bort egendomen (dispositionsförbud).

Har ej beslut om förfogande meddelats och blivit gällande mot
näringsidkaren inom en månad från det dispositionsförbud enligt första
stycket beslutades, upphör förbudet att gälla mot honom. Föreligger
särskilda skäl, kan dock myndighet som har meddelat förbudet förlänga
tiden med högst en månad.

15 § Näringsidkare som avses med beslut om förfogande eller
dispositionsförbud är skyldig att vårda egendomen och att, om
det begärs, avlämna förnödenhet som ska avstås enligt beslut
om förfogande. Tid och plats för avlämnande fastställs av den
myndighet som har meddelat beslutet eller av den myndighet
som regeringen bestämmer.

Kan näringsidkaren inte tillfredsställande fullgöra
skyldighet enligt första stycket, ska han eller hon utan
dröjsmål anmäla detta till den myndighet som har meddelat
beslutet eller bestämmelse om fullgörande av det.

Om en näringsidkare inte på rätt sätt eller i rätt tid
tillhandahåller egendom som omfattas av beslut om förfogande,
ska Polismyndigheten lämna den handräckning som behövs för
att verkställa beslutet. Lag (2014:683).

16 § Beslut om förfogande och om dispositionsförbud blir gällande mot
näringsidkaren, när han har fått del av beslutet.

Förnödenhet, som näringsidkare på grund av beslut enligt 13 § 1 eller
2 skall avstå till annan eller framställa för annans räkning, övergår
i dennes ägo när den avlämnas eller på annat sätt kommer i hans
besittning.

17 § Mot beslut om förfogande och dispositionsförbud som har meddelats
av annan myndighet än regeringen får talan föras hos regeringen genom
besvär.

Ersättning

18 § Inlöses förnödenhet enligt 12 §, utgår ersättning för kostnader
för tillverkning eller inköp och för transport och lagring av
förnödenheten. Ersättning får dock icke bestämmas till högre belopp än
som skulle ha utgått om förnödenheten hade avståtts till staten enligt
förfogandelagen (1978:262).

19 § Avstås förnödenhet enligt 13 § 1, utgår skälig ersättning för
nödvändiga kostnader vid tillverkning eller återanskaffning eller, om
förnödenheten avstås av återförsäljare, vid återanskaffning och
återförsäljning av sådan förnödenhet.

Utövas verksamhet enligt 13 § 2-4, utgår ersättning med hänsyn till
nödvändiga kostnader för verksamheten.

20 § Upphör dispositionsförbud att gälla enligt 14 § andra stycket,
utgår skälig ersättning för skada som till följd av förbudet har
uppkommit på den med förbudet avsedda egendomen.

21 § För åtgärd enligt 15 § första stycket första meningen utgår
skälig ersättning.

22 § Ersättning bestämmes med hänsyn till omständigheterna vid den tid
då förnödenheten avstås eller verksamheten utövas. Är förnödenheten i
färdigt skick vid den tidpunkt då beslutet om inlösen eller förfogande
meddelas, bestämmes ersättningen med hänsyn till omständigheterna vid
den tidpunkten. Fastställd ersättning får jämkas efter vad som är
skäligt, om ändrade förhållanden påkallar det.

I fall som avses i denna lag har bestämmelserna i 17 § andra stycket,
36 § och 41-44 §§ förfogandelagen (1978:262) motsvarande tillämpning.

23 § Ersättning enligt 18-21 §§ bestämmes av oljekrisnämnden såvitt
avser inlösen av eller förfogande eller dispositionsförbud beträffande
råolja och oljeprodukter som omfattas av oljekrislagen (1975:197).
Bestämmelser om nämnden finns i samma lag.

I annat fall än som avses i första stycket bestämmes ersättning enligt
18 § av lokal värderingsnämnd och ersättning enligt 19-21 §§ av
riksvärderingsnämnden. Bestämmelser om dessa nämnder finns i
förfogandelagen (1978:262).

I fråga om bevakning av statens rätt inför nämnderna gäller vad som
föreskrives i 13 § oljekrislagen och 28 § förfogandelagen.

24 § Talan mot beslut av lokal värderingsnämnd föres hos
riksvärderingsnämnden.

Mot beslut av riksvärderingsnämnden eller av oljekrisnämnden får talan
ej föras.

Ransoneringsbevis

25 § Bevis om rätt att förvärva eller använda förnödenhet vid
reglering enligt 6 § (ransoneringsbevis) får icke utbjudas till
avyttring mot vederlag eller överlåtas mot vederlag. Ej heller får
sådant bevis överlämnas mot vederlag i pengar att användas av annan.

Ransoneringsbevis får icke heller utan vederlag överlåtas eller mot
annat vederlag än pengar överlämnas att användas av annan i andra fall
eller på andra villkor än som föreskrives av regeringen eller
myndighet som regeringen bestämmer.

26 § Utöver vad i 25 § sägs gäller i fråga om näringsidkare, att han
icke får utan vederlag till begagnande av annan överlämna eller ur sin
rörelse taga ransoneringsbevis, som han har mottagit i eller för
rörelsen, annat än i den ordning och på de villkor som föreskrives av
regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

27 § Ransoneringsbevis får återkallas av myndighet som har utfärdat
beviset, om tilldelningen av beviset har föranletts av oriktig uppgift
eller om den, för vilken beviset har utfärdats, enligt gällande
föreskrifter icke är berättigad att inneha eller begagna beviset eller
om särskilda omständigheter eljest föranleder att beviset återkallas.

28 § Har ransoneringsbevis återkallats, skall innehavaren genast
överlämna beviset till den myndighet som har återkallat det eller, om
annan myndighet har angetts i beslutet om återkallelse, till denna
myndighet.

29 § Har någon för vilken ransoneringsbevis har utfärdats erhållit
flyttningsbetyg till utlandet, skall han överlämna beviset till den
myndighet som har utfärdat det. Avlider någon för vilken sådant bevis
har utfärdats, skall dödsbodelägare eller annan, som har den dödes
egendom i sin vård, skyndsamt överlämna beviset till myndigheten.

30 § Vad i denna lag sägs om ransoneringsbevis gäller även
legitimationskort som har utställts av myndighet för att användas vid
utdelning av ransoneringsbevis.

Uppgiftsskyldighet m.m.

31 § Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får
föreskriva, att den som innehar förnödenhet av vikt för totalförsvaret
eller folkförsörjningen eller förnödenhet, som avses med föreskrift
enligt 6 § andra stycket eller 7 §, skall lämna uppgift om innehavet.

32 § Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får
föreskriva, att den som yrkesmässigt frambringar, tillverkar, bereder,
köper, säljer eller i yrkesmässig verksamhet använder förnödenhet som
avses med föreskrift enligt 6-9 § skall lämna de skriftliga uppgifter
angående rörelsen och föra de anteckningar som finnes behövliga för
kontroll av föreskriftens efterlevnad.

33 § I samband med reglering enligt 6 eller 7 § i fråga om energi är
var och en skyldig att, i den utsträckning som föreskrives av
regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer, lämna de
uppgifter och göra de avläsningar som finnes behövliga för
genomförande av regleringen.

Den som råder över utrymme, inom vilket åtgärd enligt första stycket
skall vidtagas, skall lämna erforderligt tillträde till utrymmet.

34 § För kontroll av att uppgift enligt 32 eller 33 § är riktig och
fullständig skall uppgiftsskyldig på begäran av länsstyrelse eller av
annan myndighet, som regeringen bestämmer, tillhandahålla myndigheten
handelsböcker och andra affärshandlingar på tid och plats som
myndigheten fastställer.

Vad som sägs i första stycket har motsvarande tillämpning i fråga om
anteckningar som avses i 32 §.

35 § Om en uppgiftsskyldig inte efterkommer en begäran enligt
34 § eller om det beträffande någon finns särskild anledning
att kontrollera om uppgiftsskyldigheten har fullgjorts, får
en myndighet som avses i 34 § besluta om undersökning av
kontor, fabrik, butik, serveringslokal, lagerlokal, ladugård
eller annat utrymme eller förvaringsställe, som den
uppgiftsskyldige råder över, och om omhändertagande av hans
eller hennes handelsböcker och andra affärshandlingar. Även
utrymme som avses i 33 § andra stycket får undersökas.

Vid undersökning och omhändertagande enligt första stycket
ska bestämmelserna i 28 kap. rättegångsbalken om husrannsakan
gälla i tillämpliga delar. Myndigheten utövar då den
befogenhet som vid husrannsakan tillkommer
undersökningsledaren, åklagaren eller rätten.
Polismyndigheten ska lämna den handräckning som behövs för
undersökningen och omhändertagandet. Lag (2014:683).

36 § Den mot vilken förfogande riktas är skyldig att lämna uppgift om
rätt som annan har i fråga om den med förfogandet avsedda egendomen.

Vite m.m.

37 § Har någon underlåtit att fullgöra skyldighet enligt 28 eller 29
§, får länsstyrelsen eller enligt regeringens bestämmande annan
myndighet förelägga honom vid vite att fullgöra skyldigheten. Detsamma
gäller, om någon har eller kan antagas ha underlåtit att fullgöra
skyldighet enligt 31-33 §.

38 § Har reglering enligt 6 § införts i fråga om energi, får
förbrukare åläggas att till staten utge särskild avgift
(överförbrukningsavgift), om han har

1. förbrukat mer ledningsbunden energi än som har tillkommit honom
enligt regleringen,

2. misshushållat med energi, som har tilldelats honom, och myndighet
till följd därav nödgats tilldela honom ytterligare energi.

Avgiften utgår för överförbrukningen utöver det belopp som skall
erläggas såsom vederlag för energin. Den får bestämmas till högst fem
eller, om särskilda skäl föreligger, högst tio gånger nämnda belopp.
Regeringen meddelar närmare föreskrifter om grunderna för beräkning
och påföring av överförbrukningsavgift. Enligt regeringens bestämmande
ålägges avgiften av länsstyrelse, kristidsnämnd eller annan myndighet.

Har den som ålagts överförbrukningsavgift icke kunnat i väsentlig mån
påverka förbrukningen eller föreligger eljest särskilda skäl, får
regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer befria honom från
avgiften.

39 § Underlåter någon att rätta sig efter föreskrift som beträffande
viss förnödenhet har meddelats med stöd av 6 § och kan åtgärd enligt
27 § ej vidtagas, får myndighet som regeringen bestämmer under viss
tid avstänga honom från att erhålla ytterligare mängd av förnödenheten
eller tilldela honom mindre mängd än han eljest skulle erhålla.

Utgöres förnödenheten av ledningsbunden energi, skall den som
tillhandahåller denna verkställa beslut enligt första stycket. Härvid
har 33 § andra stycket motsvarande tillämpning.

Underlåter någon att fullgöra skyldighet enligt andra stycket, får
myndighet som avses i första stycket förelägga honom vid vite att
fullgöra skyldigheten.

40 § Mot beslut om föreläggande av vite enligt denna lag får talan ej
föras annat än i samband med talan mot beslut om utdömande av vitet.

41 § Har åtal väckts mot näringsidkare för att han beträffande viss
förnödenhet i väsentlig mån åsidosatt föreskrift som har meddelats
enligt 6 §, får myndighet som regeringen bestämmer meddela honom
förbud att yrkesmässigt saluhålla, överlåta eller använda sådan
förnödenhet. Föreligger särskilda skäl, får förbudet omfatta också
annan förnödenhet som är föremål för reglering enligt 6 §.

Har åtal väckts mot näringsidkare för att han i väsentlig mån
åsidosatt föreskrift som har meddelats enligt 7 §, får om särskilda
skäl föreligger förbud som avses i första stycket meddelas honom
beträffande förnödenhet, som är föremål för reglering enligt 6 §.

Åtalas någon, som har handlat på näringsidkares vägnar, för brott som
avses i första eller andra stycket, har vad där sägs motsvarande
tillämpning på såväl den åtalade som näringsidkaren.

42 § Förbud enligt 41 § består till dess reglering enligt 6 § upphör i
fråga om förnödenheten. Myndighet som har meddelat förbudet får dock
upphäva det dessförinnan. Ogillas åtal för brott som har föranlett
förbud, skall myndighet som har meddelat förbudet omedelbart häva det.

43 § Näringsidkare som innehar förråd som omfattas av förbud enligt 41
§ har rätt att få förrådet inlöst efter ansökan hos den myndighet som
har meddelat förbudet. Härvid skall 18, 22 och 23 §§ tillämpas.

Ansvarsbestämmelser m.m.

44 § Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes, om ej
gärningen är belagd med straff i brottsbalken, den som uppsåtligen

1. bryter mot föreskrift, åläggande, förbud eller villkor som gäller
enligt eller har meddelats med stöd av 6, 7, 13-15 eller 41 §,

2. lämnar oriktig uppgift i ärende om utfående av ransoneringsbevis
eller vid förvärv mot kvitto eller liknande handling av förnödenhet
som är föremål för reglering enligt 6 §, om åtgärden innebär fara i
bevishänseende,

3. lämnar oriktig uppgift i ärende om tillstånd enligt 7 § eller
ärende som avses i 27 eller 39 §, om åtgärden innebär fara i
bevishänseende,

4. bryter mot 25 eller 26 § eller obehörigen förskaffar sig äkta eller
falskt ransoneringsbevis,

5. obehörigen använder ransoneringsbevis som är utfärdat för annan
eller återkallat,

6. underlåter att fullgöra skyldighet som åligger honom enligt 31-34
eller 36 §.

7. lämnar oriktig uppgift vid fullgörande av skyldighet enligt 31-33
eller 36 §, om åtgärden innebär fara i bevishänseende,

8. inför oriktig uppgift i anteckningar enligt 32 §, om åtgärden
innebär fara i bevishänseende.

Är brott som avses i första stycket att anse som grovt, dömes till
fängelse i högst två år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall
särskilt beaktas, om det har skett i vinningssyfte eller har avsett en
betydande mängd av egendom eller eljest har varit av särskilt farlig
art.

Begår någon av oaktsamhet gärning som avses i första stycket, dömes
till böter eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst sex
månader. I ringa fall dömes ej till ansvar enligt detta stycke.

45 § Den som har underlåtit att fullgöra skyldighet, som omfattas av
vitesföreläggande enligt denna lag, får icke dömas till straff för
underlåtenheten.

Den som har ålagts överförbrukningsavgift enligt 38 § får icke dömas
till straff för överförbrukningen.

46 § Har näringsidkare ej iakttagit erforderlig omsorg vid
omhänderhavandet av förråd av förnödenhet som avses i 6 eller 7 §
eller av ransoneringsbevis som har mottagits i eller för rörelsen och
kan han till följd därav icke redovisa förrådet eller bevisen i
föreskriven ordning, dömes till böter.

Vad i första stycket föreskrives i fråga om ransoneringsbevis har mot
svarande tillämpning i fråga om anteckningar som avses i 32 § och
andra handlingar som skall upprättas enligt föreskrift utfärdad med
anledning av reglering enligt 6 eller 7 §.

47 § Om flera har medverkat till brott som avses i denna lag, har 23
kap. 4 och 5 §§ brottsbalken motsvarande tillämpning.

48 § Näringsidkare ansvarar för gärning som avses i 44 §, om den har
begåtts i hans rörelse och han har haft eller bort ha vetskap om
gärningen.

49 § Om någon har begått brott som avses i denna lag, ska 
egendom förverkas som han eller hon i samband med brottet har 
tagit emot eller genom brottet har saluhållit eller utbjudit 
till försäljning mot betalning eller undanhållit, använt, 
frambringat, tillverkat eller berett. Detsamma gäller andra 
vinster från sådant brott. I stället för egendomen kan dess 
värde förverkas. Förverkande får inte ske om det är uppenbart 
oskäligt.

Om den brottslige äger ytterligare sådan förnödenhet som 
brottet har avsett, kan även denna förverkas. Förråd av annan 
förnödenhet som han eller hon äger och som är föremål för 
reglering enligt 6 eller 7 § kan, om det finns särskilda skäl, 
också förverkas.

Det som sägs om egendom i första stycket gäller i tillämpliga 
delar även ransoneringsbevis. Lag (2024:806).

50 § Har beslag lagts på egendom, som kan antagas bli förverkad, och
är den underkastad förskämning eller snar förstörelse eller annan
nedgång i värde, får den genast försäljas. Sådan försäljning skall
alltid ske, om ägaren begär det. Uppskattas egendomens värde till
ettusen kronor eller mera och har ej försäljning påkallats av ägaren,
skall dock tillstånd till försäljning sökas hos rätten, om
omständigheterna medger detta. Rätten får utan att höra ägaren meddela
beslut i ärendet.

51 § Allmänt åtal för brott som avses i 46 § får väckas endast efter
medgivande av myndighet som regeringen bestämmer. Lag (1984:426).

Särskilda bestämmelser

52 § Beslut som har meddelats enligt 27 §, 35 §, 38 §, 39 § första
stycket, 41 eller 42 § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Sådant beslut enligt denna lag som har meddelats av annan myndighet
än domstol och som inte avses i första stycket eller i 17 eller 23 §
överklagas hos förvaltningsmyndighet i den ordning regeringen
föreskriver. Möjligheten att överklaga får därvid begränsas till att
gälla endast en instans. Lag (1995:44).

53 § Förvaltningsmyndighets, förvaltningsrätts eller
kammarrätts beslut vid tillämpning av denna lag och av
föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen får
verkställas även om det överklagas, om inte annat följer av
22 § andra stycket eller föreskrivs i beslutet.
Lag (2009:789).

54 § När tillämpningen av 6-9 §§ upphör, skall vad som i fråga om
förfogande och dispositionsförbud föreskrives i 57, 58, 60 och 61 §§
förfogandelagen (1978:262) ha motsvarande tillämpning.

55 § Den som på grund av bestämmelse i denna lag har fått
kännedom om en enskilds affärs- eller driftförhållanden eller
förhållande av betydelse för folkförsörjningen eller för
rikets säkerhet får inte obehörigen röja eller utnyttja vad
han eller hon sålunda har erfarit.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna
i offentlighets- och sekretesslagen (1980:100).
Lag (2009:424).


Övergångsbestämmelser

1995:44

Denna lag träder i kraft den 1 april 1995. Beslut som har meddelats
före ikraftträdandet överklagas enligt äldre bestämmelser.