Varumärkeslag (1960:644) 

Allmänna bestämmelser

1 § Genom registrering enligt denna lag förvärvas ensamrätt till ett
varumärke såsom särskilt kännetecken för varor som tillhandahålls i
en näringsverksamhet.

Ett varumärke kan bestå av alla tecken som kan återges grafiskt,
särskilt ord, inbegripet personnamn, samt figurer, bokstäver, siffror
och formen eller utstyrseln på en vara eller dess förpackning,
förutsatt att tecknen kan särskilja varor som tillhandahålls i en
näringsverksamhet från sådana som tillhandahålls i en annan.

Vad som sägs i denna lag om varor skall gälla även tjänster.

Om kollektivmärken finns särskilda bestämmelser.

Med gemenskapsvarumärken avses varumärken enligt rådets för-ordning
(EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsva-rumärken.
Lag (1995:1277).

2 § Även utan registrering förvärvas ensamrätt till ett
varumärke, då märket har blivit inarbetat.

Genom inarbetning förvärvas ensamrätt också till andra särskilda
varukännetecken som används i en näringsverksamhet.

Ett kännetecken anses inarbetat, om det här i landet inom en
betydande del av den krets till vilken det riktar sig är känt som
beteckning för de varor som tillhandahålls under kännetecknet.
Lag (1994:1510).

3 § Var och en får i näringsverksamhet, under förutsättning att det är i
överensstämmelse med god affärssed, som kännetecken för sina varor,
använda

-- sitt släktnamn, sin adress eller sin firma, eller

-- uppgifter om varornas art, kvalitet, kvantitet, avsedda ändamål,
värde och geografiska ursprung, tidpunkten för deras framställande eller
andra egenskaper hos varorna.

Näringsidkare har också skydd enligt denna lag mot att deras släktnamn,
adress eller firma av andra obehörigen används som varukännetecken. Lag
(1992:1686).

4 § Rätten till ett varukännetecken enligt 1-3 §§ innebär, att
annan än innehavaren inte får i näringsverksamhet använda ett
därmed förväxlingsbart kännetecken för sina varor, vare sig på
varan eller dess förpackning, i reklam eller affärshandling
eller på annat sätt, däri inbegripet också muntlig användning.
Vad som nu sagts skall gälla oavsett om varan tillhandahålls
eller är avsedd att tillhandahållas här i landet eller
utomlands eller också hit införs. Är i fall som avses i 2 §
kännetecknet inte inarbetat i hela landet, gäller rätten endast
inom det område där kännetecknet är inarbetat.

Som otillåten användning enligt första stycket anses, att någon
vid tillhandahållande av reservdel, tillbehör eller liknande,
som lämpar sig för annans vara, åberopar dennes kännetecken på
sådant sätt, att det kan ge sken av att vad som tillhandahålls
kommer från kännetecknets innehavare eller av att denne medgett
kännetecknets användning. Lag (2000:352).

4 a § Rätten till ett varukännetecken enligt 1-3 §§ hindrar
inte att någon annan än innehavaren använder kännetecknet för
varor som innehavaren, eller någon med innehavarens samtycke,
under kännetecknet fört ut på marknaden inom Europeiska
ekonomiska samarbetsområdet.

Första stycket gäller dock inte när varornas skick har
förändrats eller försämrats sedan de förts ut på marknaden
eller när det finns någon annan skälig grund för innehavaren
att motsätta sig användningen. Lag (2000:352).

5 § Ensamrätt till varukännetecken innefattar icke sådan del av
kännetecknet, som huvudsakligen tjänar att göra varan eller dess
förpackning mera ändamålsenlig eller eljest att fylla annan uppgift än
att vara kännetecken.

6 § Kännetecken anses förväxlingsbara enligt denna lag endast om de
avser varor av samma eller liknande slag.

Förväxlingsbarhet kan även åberopas till förmån för ett kännetecken som
är väl ansett här i landet, om användningen av ett annat liknande
kännetecken skulle dra otillbörlig fördel av eller skulle vara till
förfång för det väl ansedda kännetecknets särskiljningsförmåga eller
anseende. Lag (1992:1686).

7 § Vid avgörande av tvist om rätt till varukännetecken, vilka äro
förväxlingsbara, skall företräde givas den som kan åberopa tidigaste
rättsgrund, där ej annat följer av vad nedan i 8 eller 9 § sägs.

8 § Rätten till ett registrerat varumärke kan, med avseende på de varor
för vilka det har använts, bestå vid sidan av en äldre rätt till ett
förväxlingsbart kännetecken, om registreringen sökts i god tro och
innehavaren av den äldre rätten under fem år i följd har varit medveten
om och funnit sig i användning här i landet av det registrerade
varumärket. Lag (1992:1686).

9 § Har kännetecken inarbetats, må rätt därtill bestå vid sidan av äldre
rätt till förväxlingsbart kännetecken, såframt innehavaren av den äldre
rätten icke inom rimlig tid inskridit mot användningen av det yngre
kännetecknet.

10 § I fall som avses i 8 eller 9 § må efter vad som finnes skäligt
föreskrivas, att något av kännetecknen eller båda må användas endast på
särskilt sätt, såsom i visst utförande, med tillfogande av en
ortsangivelse eller med annat förtydligande.

11 § Författare, utgivare och förläggare av lexikon, handbok eller annan
liknande tryckt skrift äro skyldiga att, på begäran av den som innehar
registrerat varumärke, tillse, att varumärket ej återgives i skriften
utan att det framgår, att fråga är om dylikt märke.

Försummar någon vad honom åligger enligt första stycket, är han skyldig
medverka till att beriktigande offentliggöres på det sätt och i den
omfattning som finnes skäligt samt bekosta dylikt beriktigande.

Om registrering av varumärke

12 § Varumärke registreras i varumärkesregistret, som föres för hela
riket av patent- och registreringsverket.

13 § Ett varumärke får registreras endast om det har
särskiljningsförmåga. Ett märke som uteslutande eller med endast
mindre ändring eller tillägg anger varans art, beskaffenhet, mängd,
användning, pris eller geografiska ursprung eller tiden för dess
framställande, skall inte i och för sig anses ha särskiljningsförmåga.
Vid bedömande av om ett märke har särskiljningsförmåga skall
hänsyn tas till alla omständigheter och särskilt till den omfattning
och den tid märket varit i bruk.

Som varumärke får inte registreras kännetecken som uteslutande
består av en form som följer av varans art eller en form som krävs
för att uppnå ett tekniskt resultat eller en form som ger varan ett
betydande värde. Lag (1994:1510).

14 § Ett varumärke får inte registreras:

1) om i märket utan tillstånd tagits in sådan statlig eller
internationell beteckning eller sådant kommunalt vapen, som enligt
lag eller författning inte får obehörigen brukas som varumärke, eller
också något som lätt kan förväxlas därmed;

2) om märket är ägnat att vilseleda allmänheten;

3) om märket på annat sätt strider mot lag eller författning eller
allmän ordning eller är ägnat att väcka förargelse;

4) om märket innehåller eller består av något, som är ägnat att
uppfattas som annans firma eller som annans släktnamn, konstnärsnamn
eller likartat namn eller annans porträtt, där namnet eller
porträttet uppenbarligen inte åsyftar någon sedan länge avliden;

5) om märket innehåller något, som är ägnat att uppfattas som titel
på annans skyddade litterära eller konstnärliga verk, där titeln är
egenartad, eller kränker annans upphovsrätt till litterärt eller
konstnärligt verk eller annans rätt till fotografisk bild eller
mönster;

6) om märket är förväxlingsbart med ett namn eller en firma som
någon annan använder i en näringsverksamhet, med någon annans
varumärke som är registrerat efter tidigare ansökan eller med någon
annans varukännetecken som är inarbetat då ansökan om registrering
görs;

7) om märket är förväxlingsbart med ett varukännetecken som vid
tiden för ansökan används av någon annan samt ansökan gjorts med
vetskap om detta och sökanden inte använt sitt märke innan det andra
kännetecknet togs i bruk;

8) om märket är förväxlingsbart med ett varumärke som omfattas av en
internationell varumärkesregistrering som gäller i Sverige och i
fråga om vilket den dag som avses i 55 § andra stycket ligger före
tiden för ansökningen; eller

9) om märket är förväxlingsbart med ett gemenskapsvarumärke som
innehas av någon annan och är registrerat efter en tidigare ansökan.

Är märket förväxlingsbart med ett gemenskapsvarumärke som är
registrerat efter en senare ansökan, föreligger hinder mot
registrering, om innehavaren av gemenskapsvarumärket kan för detta
märkes del göra anspråk på ett äldre varumärkes företräde enligt
rådets förordning om gemenskapsvarumärken och det äldre varumärket är
registrerat efter en tidigare ansökan. Detta gäller även om det äldre
varumärket inte har vidmakthållits eller förnyats.

I fall som avses i första stycket 9 och andra stycket kan, även om
märkena inte avser varor av samma eller liknande slag,
förväxlingsbarhet åberopas till förmån för ett gemenskapsvarumärke
som är väl ansett i gemenskapen, om användningen av ett annat
liknande varumärke skulle dra otillbörlig fördel av eller skulle vara
till förfång för det väl ansedda gemenskapsvarumärkets
särskiljningsförmåga eller anseende.

I fall som avses i första stycket 4--9 samt andra och tredje styckena
får registrering ske, om den vars rätt är i fråga medger det och det
inte i övrigt finns hinder enligt första stycket. Lag (1996:135).

15 § Ensamrätt, som vinnes genom registrering av varumärke, innefattar
icke sådan beståndsdel av märket, som ej ensam för sig kan registreras.

Innehåller märke dylik beståndsdel och finnes särskild anledning att
antaga, att märkets registrering kan föranleda ovisshet om ensamrättens
omfattning, må vid registreringen denna beståndsdel uttryckligen
undantagas från skyddet.

Visas senare att märkesdel, som undantagits från skydd, blivit
registrerbar, må ny registrering ske av märkesdelen eller ock av hela
märket utan dylikt undantag.

16 § Varumärke registreras i en eller flera klasser av varor.
Indelningen i klasser fastställes av patent- och registreringsverket.

17 § Den som vill låta registrera ett varumärke skall ge in en
skriftlig ansökan om detta till registreringsmyndigheten. Ansökan
skall innehålla uppgift om sökandens namn eller firma samt uppgift
om de varor för vilka märket är avsett och de klasser varorna
tillhör; dessutom skall märket tydligt anges. Lag (1994:1510).

18 § Söker någon registrering av varumärke, som han första gången använt
för vara förevisad på internationell utställning, inom sex månader efter
den dag då varan först utställdes, skall ansökningen, under de närmare
villkor regeringen föreskriver, i förhållande till andra ansökningar
eller med hänsyn till skedd användning av andra kännetecken anses gjord
nämnda dag. Lag (1977:732).

19 § Har sökanden icke iakttagit vad om ansökan är föreskrivet eller
finner registreringsmyndigheten eljest hinder föreligga för bifall till
ansökningen, skall sökanden föreläggas att inom viss tid avgiva yttrande
eller vidtaga rättelse, vid äventyr att ansökningen avskrives.

Finner registreringsmyndigheten även efter det yttrande avgivits hinder
för bifall föreligga, skall ansökningen avslås, där ej anledning
förekommer att giva sökanden nytt föreläggande.

20 § Är ansökningshandlingarna fullständiga och finns det inte
något hinder för registrering, skall varumärket tas in i registret och
en kungörelse om detta utfärdas.

Den som vill framställa invändning mot registreringen skall göra
detta skriftligen till registreringsmyndigheten inom två månader
från kungörelsedagen.

Registreringsmyndigheten skall underrätta innehavaren av
varumärket om invändningen och ge denne tillfälle att yttra sig.

Återkallas invändningen får invändningsförfarandet ändå fullföljas,
om det finns särskilda skäl. Lag (1994:1510).

21 § Registreringsmyndigheten skall efter invändning upphäva
registreringen, om det finns något hinder mot denna. Finns det
hinder endast för en del av de varor som varumärket har
registrerats för, skall myndigheten i stället upphäva registreringen
enbart för dessa varor, om varumärkeshavaren begär det.

Registreringsmyndigheten skall avslå invändningen, om det inte
finns något hinder mot registreringen.

När registreringsmyndighetens beslut om en invändning har vunnit
laga kraft, skall det kungöras. Om beslutet innebär att
registreringen helt eller delvis upphävs, skall en anteckning om
detta göras i registret. Lag (1994:1510).

22 § Registrering gäller från dagen för ansökningens ingivande till dess
tio år förflutit från registreringsdagen.

Registrering förnyas på innehavarens ansökan, varje gång för tio år från
utgången av föregående registreringsperiod.

23 § En ansökan om förnyelse görs skriftligen hos
registreringsmyndigheten tidigast ett år före och senast sex månader
efter registreringsperiodens utgång.

Avser ansökan enbart förnyelse av registreringen, skall inbetalning av
förnyelseavgiften till registreringsmyndigheten anses utgöra en ansökan
om förnyelse.

På handläggningen av en ansökan om förnyelse skall vad som föreskrivs i
19 § ha motsvarande tillämpning. Lag (1992:1686).

24 § På ansökan av innehavare av registrerat varumärke må i registret
göras sådana oväsentliga ändringar i märket, som ej påverka
helhetsintrycket därav.

Om registrerings upphörande

25 § Har ett varumärke registrerats i strid mot denna lag och
föreligger alltjämt skälet mot registrering, får registreringen hävas i
den ordning som föreskrivs nedan, om inte rätt till märket ändå får
bestå enligt 8 eller 9 §. Är ett registrerat varumärke förväxlingsbart
med någon annans varumärke, får dock registreringen av det
förstnämnda varumärket inte hävas på denna grund, om det andra
varumärket inte uppfyller kraven på användning enligt 25 a §.

Registreringen får också hävas, om märket

1) är vilseledande,

2) inte längre har någon särskiljningsförmåga,

3) strider mot allmän ordning, eller

4) är ägnat att väcka förargelse.

Att registreringen får hävas även vid utebliven användning av
varumärket framgår av 25 a §. Lag (1994:1510).

25 a § Har innehavaren av ett registrerat varumärke inte inom fem år
efter det att registreringsförfarandet avslutats gjort verkligt bruk av
varumärket här i landet för de varor som det registrerats för eller har
sådant bruk inte skett inom en period av fem år i följd får
registreringen hävas, om det inte finns giltiga skäl till att varumärket
inte använts.

Med sådant bruk som avses i första stycket likställs

1) att varumärket används i en annan form än den registrerade formen, om
avvikelsen avser endast detaljer och inte förändrar märkets egenartade
karaktär, och

2) att varumärket här i landet anbringas på varor eller deras emballage
endast för exportändamål.

Med att ett varumärke används av rättighetshavaren likställs vid
tillämpningen av denna lag att varumärket används av någon annan med
rättighetshavarens samtycke.

Registreringen får dock inte hävas, om varumärket har använts under
tiden mellan utgången av femårsperioden och ansökan om hävning av
registreringen. Användning som påbörjas eller återupptas efter
femårsperiodens utgång och inom tre månader före ansökan om hävning
skall emellertid lämnas utan avseende, om förberedelserna för att
påbörja eller återuppta användningen vidtogs efter det att
rättighetshavaren fått kännedom om att en ansökan om hävning kunde komma
att göras. Lag (1992:1686).

25 b § Om det finns grund för hävning av en registrering endast för en
del av de varor som ett varumärke har registrerats för, skall
registreringen hävas bara för dessa varor. Lag (1992:1686).

26 § Var och en som lider förfång av registreringen får föra talan vid
domstol mot märkeshavaren om att registreringen skall hävas. Talan som
grundas på en bestämmelse i 13 §, 14 § 1)--3), 25 § andra stycket, 25 a
§ eller 25 b § får också föras av den myndighet som regeringen bestämmer
samt av en sammanslutning av berörda näringsidkare.

Angående domstols behörighet i mål om registrerings hävande skall utöver
vad i övrigt är föreskrivet gälla, att Stockholms tingsrätt är behörig,
om märkeshavaren inte har hemvist i Sverige. Lag (1992:1686).

27 § Sedan beslut om registrerings hävande vunnit laga kraft, skall
märket avföras ur registret.

Vad i första stycket sägs skall jämväl gälla om registreringen ej
förnyas eller om märkets innehavare begär dess avförande ur registret.

Särskilda bestämmelser om registrering av utländska varumärken

28 § Söker någon, som icke driver näring i Sverige, registrering av
varumärke, skall han visa att märket är för honom i hemlandet
registrerat för de varor ansökningen här i riket avser.

Under förutsättning av ömsesidighet äger regeringen föreskriva, att
beträffande viss främmande stat vad i första stycket stadgas icke skall
äga tillämpning. Lag (1977:732).

29 § Regeringen äger under förutsättning av ömsesidighet förordna, att
varumärke som är registrerat i främmande stat må, med de förbehåll som
angivas i förordnandet, kunna registreras i Sverige så som det är
registrerat i den främmande staten. Beträffande varumärke, som eljest
icke kunnat registreras här, skall sådan registrering icke gälla i
vidare mån eller för längre tid än i den främmande staten. Lag
(1977:732).

30 § Regeringen äger förordna, att, där varumärke tidigare anmälts till
registrering utom riket, ansökan om registrering här i riket skall,
under de villkor som i förordnandet angivas, i förhållande till andra
ansökningar eller med hänsyn till skedd användning av andra kännetecken
anses gjord samtidigt med anmälningen utom riket.  Lag (1977:732).

31 § Innehavare av registrerat varumärke, vilken icke har hemvist i
Sverige, skall hava ett här bosatt ombud, som äger företräda honom i
allt som rör märket. Anteckning härom skall göras i varumärkesregistret.

Finnes icke behörigt ombud antecknat, skall registreringsmyndigheten
under innehavarens sist uppgivna adress förelägga honom att inom viss
tid vidtaga rättelse, vid äventyr att märket avföres ur registret.

Om överlåtelse, licens och pantsättning

32 § Överlåtes rörelse, till vilken hör varumärke eller kännetecken som
avses i 2 § andra stycket, innefattas detta i överlåtelsen, där ej annat
avtalats.

33 § Har registrerat varumärke överlåtits, skall på begäran anteckning
därom göras i varumärkesregistret. Sådan anteckning må dock ej ske, där
överlåtelsen skett utan samband med överlåtelse av den rörelse till
vilken varumärket hör samt dess användning av den nye innehavaren
uppenbarligen är ägnad att vilseleda allmänheten.

I mål och ärenden angående varumärke skall den anses som innehavare av
märket, vilken senast blivit införd i registret i sådan egenskap.

34 § Innehavaren av ett varumärke kan ge någon annan rätt att
använda varumärket (licens) för en del eller alla de varor som
varumärket är registrerat för samt för hela eller en del av landet.
Licensen kan vara exklusiv eller icke-exklusiv.

Innehavaren av ett varumärke kan åberopa de rättigheter som är
knutna till varumärket gentemot en licenstagare som överträder en
bestämmelse i licensavtalet med avseende på licensens giltighetstid,
den form under vilken varumärket får användas, arten av de varor för
vilka licensen är utfärdad, det geografiska område inom vilket
varumärket får användas eller kvaliteten på de av licenstagaren
tillverkade varorna.

Licensen skall på begäran antecknas i varumärkesregistret. Sådan
anteckning får dock inte göras, om licenstagarens användning av
varumärket uppenbarligen är ägnad att vilseleda allmänheten. Om det
visas att licensen har upphört att gälla, skall anteckningen tas bort
ur registret.

Om inte annat har avtalats, får licenstagaren inte överlåta sin rätt
vidare.

Rätten till ett kännetecken enligt 2 § första eller andra stycket
får inte tas i mät. Om innehavarens egendom avträds till konkurs,
ingår dock rätten i konkursboet. Lag (1995:1277).

34 a § Rätten till ett registrerat varumärke eller till en ansökan
om registrering av ett varumärke kan pantsättas enligt bestämmelserna
i 34 b 34 j §§. Lag (1995:1277).

34 b § Panträtt i egendom som avses i 34 a § uppkommer genom
registrering av ett skriftligt avtal om pantsättning av egendomen.
Ansökan om registrering görs hos registreringsmyndigheten.

Om en registrerad panträtt har övergått till någon annan, skall det
på begäran antecknas i varumärkesregistret eller i
registreringsmyndighetens diarium.

Har panträtt upplåtits till flera var för sig, har den upplåtelse
företräde för vilken ansökan om registrering först kom in till
registreringsmyndigheten, om inte något annat har avtalats.

Görs samma dag ansökan om registrering av flera upplåtelser, har de
sinsemellan företräde efter den tidsföljd i vilken de har ägt rum, om
inte något annat har avtalats. Är upplåtelserna samtidiga eller kan
det inte utredas i vilken tidsföljd de har skett, har de lika rätt.
Lag (1995:1277).

34 c § Ansökan om registrering enligt 34 b § görs av den som har
rätten till varumärket eller varumärkesansökan eller av den till
vilken panträtten har upplåtits. Sökanden skall styrka upplåtarens
rätt till varumärket eller varumärkesansökan.

Den som i varumärkesregistret anges som innehavare av ett
registrerat varumärke skall anses ha rätt till märket, om inte annat
framgår i ärendet. Avser ansökan om registrering pantsättning av en
varumärkesansökan, skall den som i registreringsmyndighetens diarium
har registrerats som sökande anses ha rätt till varumärkesansökan, om
inte något annat framgår i ärendet.

Ansökan får inte bifallas om upplåtaren, när ansökan om registrering
görs, inte är behörig att förfoga över den pantförskrivna egendomen
på grund av utmätning, konkurs, omyndighet, betalningssäkring,
kvarstad eller någon annan anledning. Lag (1995:1277).

34 d § Ett avtal om pantsättning kan registreras när varumärket har
registrerats eller, om avtalet avser en varumärkesansökan, när
ansökan har registrerats i registreringsmyndighetens diarium.

Om en pantsatt varumärkesansökan leder till att varumärket
registreras, gäller därefter rätten till det registrerade varumärket
som pantobjekt. Lag (1995:1277).

34 e § Även om en panträtt har registrerats, gäller panträtt i den
pantsatta egendomen endast om pantavtalet har ingåtts av någon som
var rätt ägare till egendomen och behörig att förfoga över den och om
avtalet inte heller av någon annan anledning är ogiltigt.
Lag (1995:1277).

34 f § Panträtten är förfallen, om rätten till varumärket eller
varu-märkesansökan på grund av bestämmelserna i denna lag inte vidare
skall gälla. Lag (1995:1277).

34 g § Registreringen av en panträtt skall avföras, om panträtten
genom en dom som har vunnit laga kraft har förklarats ogiltig eller
om panträtten har förfallit eller annars har upphört att gälla.
Lag (1995:1277).

34 h § Pantsättning gäller från tiden för ansökan om registrering
enligt 34 b § mot den som senare förvärvar äganderätt eller annan
rätt till egendomen.

Ett licensavtal gäller mot panthavaren, om avtalet har slutits före
ansökan om registrering av pantavtalet. Lag (1995:1277).

34 i § Bestämmelser i annan lag om handpanträtt vid utmätning eller
i konkurs gäller också för panträtt i rätten till ett varumärke eller
en varumärkesansökan. När ansökan om registrering enligt 34 b §
kommer in till registreringsmyndigheten medför det samma
rättsverkningar som när en panthavare tar en lös sak i besittning.

Säljs rätten till ett pantsatt varumärke eller en pantsatt
varumärkesansökan vid utmätning eller i konkurs, består sådana
licensavtal som avses i 34 h § andra stycket. Lag (1995:1277).

34 j § Pantborgenären får sälja panten och ta ut sin fordran ur
köpeskillingen endast om han dessförinnan har underrättat gäldenären
och andra kända sakägare om försäljningen och dessa har fått skäligt
rådrum att bevaka sin rätt.

Vid en försäljning enligt denna paragraf består sådana licensavtal
som avses i 34 h § andra stycket. Lag (1995:1277).

Om förbud mot användning av vilseledande varukännetecken

35 § Om varukännetecken, efter överlåtelse eller sedan licens därtill
upplåtits, är vilseledande i den nye innehavarens eller licenstagarens
hand, äger domstol i den omfattning som finnes påkallat vid vite
förbjuda honom att använda kännetecknet.

Sådant förbud må ock eljest meddelas, där varukännetecken är
vilseledande eller innehavare av varukännetecken eller annan med hans
medgivande använder kännetecknet på sådant sätt, att allmänheten
vilseledes.

Talan enligt denna paragraf må föras av myndighet som regeringen
bestämmer, så ock av envar som lider förfång av kännetecknets användning
ävensom av sammanslutning av berörda näringsidkare. Lag (1977:732).

36 § I samband med utdömande av vite äger rätten efter vad som finnes
skäligt förordna, att varukännetecken som i strid mot förbud enligt 35 §
anbragts på vara, förpackning, reklamtryck, affärshandling eller dylikt
skall utplånas eller så ändras, att det icke längre är vilseledande. Kan
sådan åtgärd ej ske annorledes, må förordnas, att den märkta egendomen
skall förstöras eller på visst sätt ändras.

Egendom som avses i första stycket må i avbidan på förordnande som där
sägs tagas i beslag; därvid skall vad om beslag i brottmål i allmänhet
är stadgat äga motsvarande tillämpning.

Ansvar och ersättningsskyldighet m.m.

37 § Gör någon intrång i rätten till ett varukännetecken enligt
4-–10 §§ (varumärkesintrång) och sker det uppsåtligen eller av
grov oaktsamhet, skall han eller hon dömas till böter eller
fängelse i högst två år. Den som har överträtt ett vitesförbud
enligt 37 b § får inte dömas till ansvar för intrång som
omfattas av förbudet.

För försök eller förberedelse till brott enligt första stycket
döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

Åklagaren får väcka åtal för brott som avses i första eller
andra stycket endast om målsäganden anger brottet till åtal och
åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt.
Lag (2005:287).

37 a § Egendom med avseende på vilken brott föreligger enligt
37 § skall förklaras förverkad, om det inte är uppenbart
oskäligt. I stället för egendomen får dess värde förklaras
förverkat. Även utbyte av sådant brott skall förklaras
förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller
vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband
med ett sådant brott, eller värdet av det mottagna, om
mottagandet utgör brott enligt 37 §.

Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt 37 §
får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott
eller om det annars finns särskilda skäl. Detsamma gäller
egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott
enligt 37 §, om brottet har fullbordats eller om förfarandet
har utgjort ett straffbart försök eller en straffbar
förberedelse. I stället för egendomen får dess värde förklaras
förverkat. Lag (2005:287).

37 b § På yrkande av den som innehar ett varukännetecken
enligt 1–3 §§ eller av den som på grund av licens har rätt
att utnyttja varukännetecken får domstolen vid vite förbjuda
den som gör eller medverkar till varumärkesintrång att
fortsätta med det.

Om käranden visar sannolika skäl för att intrång, eller
medverkan till intrång, förekommer och om det skäligen kan
befaras att svaranden genom att fortsätta intrånget, eller
medverkan till det, förringar värdet av ensamrätten till
varukännetecknet, får domstolen meddela vitesförbud för tiden
intill dess att målet slutligt har avgjorts eller annat har
beslutats. Innan ett sådant förbud meddelas ska svaranden ha
fått tillfälle att yttra sig, om inte ett dröjsmål skulle
medföra risk för skada.

Bestämmelserna i första och andra styckena tillämpas också i
fråga om försök eller förberedelse till intrång.

Förbud enligt andra stycket får meddelas endast om käranden
ställer säkerhet hos domstolen för den skada som kan
tillfogas svaranden. Saknar käranden förmåga att ställa sådan
säkerhet, får domstolen befria honom eller henne från detta.
I fråga om slaget av säkerheten gäller 2 kap. 25 §
utsökningsbalken. Säkerheten ska prövas av domstolen, om den
inte har godkänts av svaranden.

När målet avgörs ska domstolen pröva om förbud som har
meddelats enligt andra stycket fortfarande ska bestå.

I fråga om överklagande av beslut enligt andra eller fjärde
stycket samt i fråga om handläggningen i högre domstol gäller
rättegångsbalkens bestämmelser om överklagande av beslut
enligt 15 kap. rättegångsbalken.

Talan om utdömande av vite förs av den som har ansökt om
förbudet och ska handläggas enligt reglerna i
rättegångsbalken om åtal för brott för vilket svårare straff
än böter inte är föreskrivet. I samband med sådan talan får
talan föras om nytt vitesförbud. Lag (2009:110).

37 c § Om sökanden visar sannolika skäl för att någon har
gjort ett varumärkesintrång får domstolen vid vite besluta
att någon eller några av dem som anges i andra stycket ska ge
sökanden information om ursprung och distributionsnät för de
varor eller tjänster som intrånget gäller
(informationsföreläggande). Ett sådant beslut får meddelas på
yrkande av den som innehar varukännetecknet enligt 1–3 §§
eller den som på grund av licens har rätt att utnyttja detta.
Det får bara meddelas om informationen kan antas underlätta
utredning av ett intrång som avser varorna eller tjänsterna.

Skyldigheten att lämna information omfattar den som

1. har gjort eller medverkat till intrånget,

2. i kommersiell skala har förfogat över en vara som
intrånget gäller,

3. i kommersiell skala har använt en tjänst som intrånget
gäller,

4. i kommersiell skala har tillhandahållit en elektronisk
kommunikationstjänst eller en annan tjänst som har använts
vid intrånget, eller

5. har identifierats av någon som anges i 2–4 såsom delaktig
i tillverkningen eller distributionen av en vara eller
tillhandahållandet av en tjänst som intrånget gäller.

Information om varors eller tjänsters ursprung och
distributionsnät kan särskilt avse

1. namn på och adress till producenter, distributörer,
leverantörer och andra som har innehaft varorna eller
tillhandahållit tjänsterna,

2. namn på och adress till avsedda grossister och
detaljister, och

3. uppgifter om hur mycket som har producerats, levererats,
mottagits eller beställts och om vilket pris som har bestämts
för varorna eller tjänsterna.

Bestämmelserna i första–tredje styckena tillämpas också i
fråga om försök eller förberedelse till intrång.
Lag (2009:110).

37 d § Ett informationsföreläggande får meddelas endast om
skälen för åtgärden uppväger den olägenhet eller det men i
övrigt som åtgärden innebär för den som drabbas av den eller
för något annat motstående intresse.

Skyldigheten att lämna information enligt 37 c § omfattar
inte uppgifter vars yppande skulle röja att uppgiftslämnaren
eller någon honom eller henne närstående som avses i 36 kap.
3 § rättegångsbalken har begått en brottslig handling.

I personuppgiftslagen (1998:204) finns bestämmelser som
begränsar hur mottagna personuppgifter får behandlas.
Lag (2009:110).

37 e § Ett beslut om informationsföreläggande får meddelas av
den domstol där rättegång om intrånget pågår. I övrigt gäller
i fråga om behörig domstol det som föreskrivs i 67 § för där
avsedda mål och i rättegångsbalken om tvistemål för andra
fall som rör intrång. Det som sägs i rättegångsbalken om
inskränkning av domstols behörighet i fråga om tvist som ska
tas upp i annan ordning än inför domstol ska dock inte
tillämpas.

Om yrkandet om informationsföreläggande riktar sig mot den
som är sökandens motpart i ett mål om intrång, ska
bestämmelserna om rättegång som gäller för det målet
tillämpas. Beslut om informationsföreläggande får överklagas
särskilt.

Om yrkandet om informationsföreläggande riktar sig mot någon
annan än den som anges i andra stycket, ska lagen (1996:242)
om domstolsärenden tillämpas. För prövning av frågan får det
även hållas förhör enligt 37 kap. rättegångsbalken. Domstolen
får bestämma att vardera parten ska svara för sina
rättegångskostnader.

Talan om utdömande av vite får föras av den som har ansökt om
föreläggandet och ska handläggas enligt reglerna i
rättegångsbalken om åtal för brott för vilket svårare straff
än böter inte är föreskrivet. I samband med en sådan talan
får talan föras om nytt informationsföreläggande.
Lag (2009:110).

37 f § Den som på grund av bestämmelserna i 37 c § andra
stycket 2–5 har förelagts att enligt första stycket samma
paragraf lämna information har rätt till skälig ersättning
för kostnader och besvär. Ersättningen ska betalas av den som
har framställt yrkandet om informationsföreläggande.

Den som tillhandahåller en elektronisk kommunikationstjänst
och som till följd av ett informationsföreläggande har lämnat
ut information som avses i 6 kap. 20 § lagen (2003:389) om
elektronisk kommunikation ska sända en skriftlig
underrättelse om detta till den som uppgifterna gäller
tidigast efter en månad och senast efter tre månader från det
att informationen lämnades ut. Kostnaden för underrättelsen
ersätts enligt första stycket. Lag (2009:110).

37 g § Trots förbudet i 21 § personuppgiftslagen (1998:204)
får personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott
enligt 37 § behandlas om detta är nödvändigt för att ett
rättsligt anspråk ska kunna fastställas, göras gällande eller
försvaras. Lag (2009:110).

37 h § På yrkande av käranden får domstolen, i mål om
intrång, ålägga den som har gjort eller medverkat till
intrånget att bekosta lämpliga åtgärder för att sprida
information om domen i målet.

Bestämmelserna i första stycket tillämpas också i fråga om
försök eller förberedelse till intrång. Lag (2009:110).

38 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör
varumärkesintrång ska betala skälig ersättning för
utnyttjandet av varukännetecknet samt ersättning för den
ytterligare skada som intrånget har medfört. När
ersättningens storlek bestäms ska hänsyn särskilt tas till

1. utebliven vinst,

2. vinst som den som har begått intrånget har gjort,

3. skada på varukännetecknets anseende,

4. ideell skada, och

5. rättighetshavarens intresse av att intrång inte begås.

Den som utan uppsåt eller oaktsamhet gör varumärkesintrång
ska betala ersättning för utnyttjandet av varukännetecknet,
om och i den mån det är skäligt. Lag (2009:110).

39 § Grundas en talan om varumärkesintrång på registrering
enligt denna lag, skall 37 och 37 a §§ inte tillämpas såvitt
angår tid före registreringsdagen. För tid innan ansökan om
registrering kungjorts enligt 20 § skall inte heller 38 §
tillämpas, om inte intrånget skett uppsåtligen.
Lag (2005:287).

40 § Talan om ersättning enligt 38 § må endast avse skada under de fem
senaste åren innan talan väcktes. För skada, varom talan ej förts inom
tid som nu sagts, skall rätten till ersättning vara förlorad.

Utan hinder av vad i första stycket sägs må, där anspråk grundas på
registrering enligt denna lag, talan föras om intrång som skett före
registreringsdagen, därest talan väckes inom ett år från nämnda dag.

41 § På yrkande av den som har lidit varumärkesintrång får
domstolen, efter vad som är skäligt, besluta att egendom på
vilken varukännetecken olovligen förekommer ska återkallas
från marknaden, ändras eller förstöras eller att någon annan
åtgärd ska vidtas med den. Detsamma gäller i fråga om
hjälpmedel som har använts eller varit avsett att användas
vid intrånget.

Sådan egendom som avses i första stycket får tas i beslag om
det skäligen kan antas att ett brott enligt 37 § har begåtts.
I fråga om ett sådant beslag tilllämpas reglerna om beslag i
brottmål i allmänhet.

Bestämmelserna i första och andra styckena tillämpas också i
fråga om försök eller förberedelse till intrång.

Ett beslut om åtgärd enligt första stycket får inte innebära
att den som har lidit varumärkesintrång ska betala ersättning
till den som åtgärden riktas mot.

Åtgärder enligt första stycket ska bekostas av svaranden om
det inte finns särskilda skäl mot detta.

Ett beslut som avses i denna paragraf ska inte meddelas, om
förverkande eller någon åtgärd till förebyggande av missbruk
ska beslutas enligt 37 a § eller enligt brottsbalken.
Lag (2009:110).

41 a § Om det skäligen kan antas att någon har gjort eller
medverkat till ett intrång, får domstolen för att bevisning
ska kunna säkras om intrånget besluta att en undersökning får
göras hos denne för att söka efter föremål eller handlingar
som kan antas ha betydelse för en utredning om intrånget
(intrångsundersökning).

Ett beslut om intrångsundersökning får meddelas endast om
skälen för åtgärden uppväger den olägenhet eller det men i
övrigt som åtgärden innebär för den som drabbas av den eller
för något annat motstående intresse.

Bestämmelserna i första och andra styckena tillämpas också i
fråga om försök eller förberedelse till intrång.
Lag (2009:110).

41 b § Ett beslut om intrångsundersökning meddelas av den
domstol där rättegång som rör intrånget pågår. Om rättegång
inte är inledd, gäller i fråga om behörig domstol det som
föreskrivs i 67 § för där avsedda mål och i rättegångsbalken
om tvistemål för andra fall som rör intrång. Det som sägs i
rättegångsbalken om inskränkning av domstols behörighet i
fråga om tvist som ska tas upp i annan ordning än inför
domstol ska dock inte tillämpas.

En fråga om intrångsundersökning får tas upp endast på
yrkande av den som innehar ett varukännetecken enligt 1–3 §§
eller den som på grund av licens har rätt att utnyttja
varukännetecknet. Om rättegång inte är inledd, ska yrkandet
framställas skriftligen.

Innan ett beslut om undersökning meddelas ska motparten ha
fått tillfälle att yttra sig. Domstolen får dock omedelbart
meddela ett beslut som gäller till dess annat har beslutats,
om ett dröjsmål skulle medföra risk för att föremål eller
handlingar som har betydelse för utredning om intrånget
skaffas undan, förstörs eller förvanskas.

I övrigt ska en fråga om intrångsundersökning som uppkommer
då rättegång inte är inledd handläggas på samma sätt som om
frågan uppkommit under rättegång. Lag (2009:110).

41 c § Ett beslut om intrångsundersökning får meddelas endast
om sökanden ställer säkerhet hos domstolen för den skada som
kan tillfogas motparten. Saknar sökanden förmåga att ställa
säkerhet, får domstolen befria sökanden från det. I fråga om
slaget av säkerhet gäller 2 kap. 25 § utsökningsbalken.
Säkerheten skall prövas av domstolen, om den inte har godkänts
av motparten.

I fråga om överklagande av domstolens beslut om
intrångsundersökning och i fråga om handläggningen i högre
domstol gäller vad som föreskrivs i rättegångsbalken om
överklagande av beslut enligt 15 kap. rättegångsbalken.
Lag (1998:1455).

41 d § Ett beslut om intrångsundersökning skall innehålla
uppgifter om

1. vilket ändamål undersökningen skall ha,

2. vilka föremål och handlingar som det får sökas efter, och

3. vilka utrymmen som får genomsökas.

Om det behövs, skall domstolen även förordna om andra villkor
för verkställandet. Lag (1998:1455).

41 e § Ett beslut om intrångsundersökning gäller omedelbart. Om
ansökan om verkställighet inte har gjorts inom en månad från
beslutet, förfaller det.

Om sökanden inte inom en månad från det att verkställigheten
avslutats väcker talan eller på något annat sätt inleder ett
förfarande om saken, skall en åtgärd som företagits vid
verkställigheten av intrångsundersökningen omedelbart gå åter,
i den utsträckning det är möjligt. Detsamma gäller om ett
beslut om intrångsundersökning upphävs sedan verkställighet
genomförts. Lag (1998:1455).

41 f § Ett beslut om intrångsundersökning verkställs av
Kronofogdemyndigheten enligt de villkor som domstolen har
föreskrivit och med tilllämpning av 1-3 kap., 17 kap. 1-5 §§
samt 18 kap. utsökningsbalken. Sökandens motpart skall
underrättas om verkställigheten endast om beslutet om
intrångsundersökning har tillkommit efter motpartens hörande.
Myndigheten har rätt att ta fotografier och göra film- och
ljudupptagningar av sådana föremål som den får söka efter.
Myndigheten har också rätt att ta kopior av och göra utdrag ur
sådana handlingar som den får söka efter.

En intrångsundersökning får inte omfatta en skriftlig handling
som avses i 27 kap. 2 § rättegångsbalken. Lag (2006:679).

41 g § När ett beslut om intrångsundersökning skall verkställas
har motparten rätt att tillkalla ett juridiskt biträde. I
avvaktan på att biträdet inställer sig får verkställigheten
inte påbörjas. Detta gäller dock inte, om

1. undersökningen därigenom onödigt fördröjs, eller

2. det finns en risk att ändamålet med åtgärden annars inte
uppnås.

Vid verkställigheten får Kronofogdemyndigheten anlita det
biträde av en sakkunnig som behövs.

Myndigheten får tillåta att sökanden eller ett ombud för
sökanden är närvarande vid undersökningen för att bistå med
upplysningar. Om ett sådant tillstånd ges, skall myndigheten se
till att sökanden eller ombudet inte i större utsträckning än
som kan motiveras av verkställigheten får kännedom om
förhållanden som kommer fram. Lag (2006:679).

41 h § Fotografier och film- och ljudupptagningar av föremål
samt kopior av och utdrag ur handlingar skall förtecknas och
hållas tillgängliga för sökanden och motparten.
Lag (1998:1455).

42 § Om en registrering av ett varumärke har upphävts genom
ett beslut eller en dom som har vunnit laga kraft, får
domstolen inte döma till påföljd eller besluta om annan åtgärd
enligt 37-41 a §§.

I mål om sådant intrång skall domstolen, på yrkande av den mot
vilken talan förs, förklara målet vilande i avvaktan på att
frågan om registreringens hävande slutligen avgörs. Är talan
härom inte väckt, skall domstolen i samband med
vilandeförklaringen förelägga honom viss tid inom vilken sådan
talan skall väckas. Lag (1998:1455).

43 § Vill en licenstagare väcka talan om intrång i rätten till
varukännetecknet, skall han underrätta kännetecknets innehavare om
detta. Annars tas talan inte upp till prövning.

Detsamma gäller, om en panthavare vill väcka talan med anledning av
intrång i den pantsatta egendomen. Lag (1995:1277).


44 § Talan om fastställelse, huruvida rätt till varukännetecken består
eller icke består eller om visst förfarande utgör intrång i sådan rätt
eller ej, må av domstol upptagas till prövning, där ovisshet råder om
förhållandet och denna länder käranden till förfång.

I mål härom skall vad i 43 § stadgas äga motsvarande tillämpning.

45 § Dom i mål om varumärkesintrång eller i mål, som avses i 26, 35
eller 44 §, skall genom domstolens försorg i avskrift sändas till
Patent- och registreringsverket.

Om kungörande, besvär m.m.

46 § Förutom i fall som avses i 20 och 21 §§ skall kungörande ske av
registrerings förnyelse enligt 22 §, av ändring i registrerat märke
enligt 24 §, av registrerings avförande enligt 27 och 31 §§ samt av
anteckning i registret om överlåtelse enligt 33 § eller om licens enligt
34 §.

47 § Ett slutligt beslut av registreringsmyndigheten får
överklagas av sökanden, om det har gått honom eller henne emot.
Ett slutligt beslut med anledning av en invändning mot
registrering får överklagas av varumärkeshavaren och
invändaren, om det har gått den som vill klaga emot. Om
invändaren återkallar sin talan får denna ändå prövas, om det
finns särskilda skäl.

Överklagande enligt första stycket görs hos Patentbesvärsrätten
inom två månader från beslutets dag.

Ett slutligt beslut av Patentbesvärsrätten får överklagas till
Högsta förvaltningsdomstolen inom två månader från beslutets
dag. Vid ett överklagande till Högsta förvaltningsdomstolen
tillämpas bestämmelserna i 35–37 §§ förvaltningsprocesslagen
(1971:291). Patentbesvärsrättens beslut ska innehålla uppgift
om att det krävs särskilt tillstånd för prövning i Högsta
förvaltningsdomstolen och om de grunder på vilka ett sådant
tillstånd meddelas. Lag (2010:1393).

48 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får
meddela närmare föreskrifter om vad sökande i registreringsärenden
skall iaktta, om kungörande som sägs i 20, 21 och 46 §§, om
förfarandet i övrigt i dessa ärenden, om förfarandet vid överklagande
enligt 47 § samt om varumärkesregistrets förande.

Vid ansökan om registrering av varumärken, om förnyelse, om ändring
i registrerat varumärke enligt 24 §, om registrering av pantsättning
eller om anteckning i registret om överlåtelse eller licens skall
betalas avgift med belopp som regeringen bestämmer. För förnyelse
skall bestämmas högre avgift, om ansökan ges in efter
registreringsperiodens utgång. Lag (1995:1277).

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

49 § Denna lag träder i kraft den 1 januari 1961; dock må dessförinnan
bestämmelser meddelas av regeringen samt av Patent- och
registreringsverket enligt vad i lagen är för vissa fall stadgat.

Om internationell varumärkesregistrering

50 § Med en internationell varumärkesregistrering avses en
registrering av ett varumärke som är gjord av den internationella
byrån hos Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten
enligt protokollet den 27 juni 1989 till överenskommelsen om den
internationella registreringen av varumärken den 14 april 1891.

Patent- och registreringsverket är varumärkesmyndighet i Sverige i
ärenden om internationell varumärkesregistrering.
Lag (1996:135).

51 § Om någon som i Sverige innehar eller har ansökt om en
varumärkesregistrering och antingen är svensk medborgare, har
hemvist i Sverige eller driver rörelse här i landet vill få en
internationell varumärkesregi strering, skall han ge in en ansökan
om detta till varumärkesmyndigheten.

Har en ansökan om en internationell registrering getts in till
varumärkesmyndigheten enligt första stycket, skall även en senare
begäran om att den internationella registreringen skall gälla i
ytterligare länder ges in till varumärkesmyndigheten, om sökanden
eller innehavaren har hemvist i Sverige. Lag (1996:135).

52 § Ansökan skall vara skriftlig samt vara avfattad på engelska
språket och innehålla de uppgifter som föreskrivs av regeringen
eller av den myndighet som regeringen bestämmer. Lag (1996:135).

53 § Varumärkesmyndigheten skall kontrollera om uppgifterna i
ansökan om den internationella varumärkesregistreringen stämmer
överens med uppgifterna i den varumärkesregistrering som
sökanden har eller har ansökt om i Sverige.

Om uppgifterna inte stämmer överens, skall sökanden föreläggas
att inom viss tid rätta uppgifterna i ansökan om den internationella
registreringen. Gör han inte det, skall denna ansökan avskrivas.

Om det finns en sådan överensstämmelse som avses i första stycket,
skall varumärkesmyndigheten sända ett intyg om detta till den
internationella byrån tillsammans med ansökan inom en månad
från den dag då ansökan kom in till myndigheten eller, om ett
föreläggande enligt andra stycket har meddelats, inom en månad
från det tiden för föreläggandet gick ut. Lag (1996:135).

54 § Om varumärkesmyndigheten får en underrättelse från den
internationella byrån med begäran från någon som inte avses i 51 §
att en internationell varumärkesregistrering skall gälla i Sverige,
skall myndigheten pröva om det finns något hinder mot detta.

Sådant hinder finns, om det varumärke som den internationella
registreringen avser inte uppfyller förutsättningarna enligt 13 § eller
om något hinder mot en nationell registrering skulle ha funnits
enligt 14 §. Lag (1996:135).

55 § Om det finns något hinder enligt 54 § andra stycket, skall
varumärkesmyndigheten inom 18 månader från dagen för den
underrättelse som avses i 54 § första stycket ge den internationella
byrån ett besked om att den internationella
varumärkesregistreringen inte kan gälla i Sverige samt ange skälen
för detta.

Om det inte finns något hinder enligt 54 § andra stycket, skall
underrättelsen från den internationella byrån kungöras. I
kungörelsen skall anges den dag som den internationella byrån har
angett för den internationella registreringen.

Den som vill framställa invändning mot att den internationella
registreringen blir gällande i Sverige skall göra detta skriftligen till
varumärkesmyndigheten inom två månader från kungörelsedagen.
Lag (1996:135).

56 § Varumärkesmyndigheten skall efter utgången av den i 55 §
tredje stycket angivna tiden besluta att den internationella
varumärkesregistreringen skall gälla i Sverige, om det inte finns
något hinder mot detta. Sedan beslutet har vunnit laga kraft skall
varumärket tas in i registret och en kungörelse om detta utfärdas.

Om det finns något hinder mot att den internationella
varumärkesregistreringen skall gälla i Sverige, skall
varumärkesmyndigheten besluta att den internationella
registreringen inte skall gälla här i landet. Beslutet skall innehålla
de skäl som har bestämt utgången. Har varumärkesmyndigheten
inte tidigare lämnat ett besked enligt 55 § första stycket, skall
beslutet översändas till den internationella byrån inom 18 månader
från dagen för den underrättelse som avses i 54 § första stycket
eller, om den i 55 § tredje stycket angivna tiden löper ut senare,
inom en månad efter det att den tiden har löpt ut. I sistnämnda fall
skall varumärkesmyndigheten inom 18 månader från dagen för den
underrättelse som avses i 54 § första stycket lämna ett meddelande
till den internationella byrån om att ett beslut som nyss sagts kan
komma att översändas senare. När beslutet att den internationella
varumärkesregistreringen inte skall gälla i Sverige har vunnit laga
kraft, skall det kungöras. Lag (1996:135).

57 § Ett beslut om att en internationell varumärkesregistrering
skall gälla i Sverige har verkan från den dag som den internationella
byrån har angett för den internationella registreringen. I fråga om
en sådan registrering skall 1 § tredje stycket, 3 11, 25 27 och 32 45
§§ tillämpas. Vad som där sägs om registrering skall i stället avse
beslut att en internationell varumärkesregistrering skall gälla i
Sverige.

Vad som sägs om varumärkesansökan i 34 a 34 j §§ skall tillämpas
även beträffande begäran enligt 54 § första stycket att en
internationell varumärkesregistrering skall gälla i Sverige.
Lag (1996:135).

58 § Om ett varumärke som är registrerat i Sverige blir omfattat
även av en internationell varumärkesregistrering som gäller här i
landet, skall den internationella registreringen, utan att
inskränkning sker i de rättigheter som kan ha förvärvats på grund
av registreringen här i landet, träda i stället för den svenska, om
innehavaren är densamme och samtliga de varor som omfattas av
registreringen här i landet också omfattas av den internationella
registreringen.

Uppgift om ett förhållande som avses i första stycket skall på
begäran av innehavaren antecknas i varumärkesregistret och
kungöras. Lag (1996:135).

59 § Om en internationell varumärkesregistrering som gäller i
Sverige helt eller delvis upphör, skall dess giltighet här i landet
upphöra i motsvarande utsträckning. En anteckning om detta skall
göras i varumärkesregistret och kungöras. Lag (1996:135).

60 § Om en internationell varumärkesregistrering som gäller i
Sverige upphör inom fem år från den dag som avses i 55 § andra
stycket på grund av att den nationella registreringen eller ansökan
om den inte längre kan utgöra grund för en internationell
varumärkesregistrering och varumärkets innehavare därefter
ansöker om registrering av samma varumärke i Sverige, skall denna
ansökan anses gjord den dag som avses i 55 § andra stycket, under
förutsättning att

1. ansökan görs inom tre månader från den dag då den
internationella registreringen upphörde,

2. de varor som anges i den svenska ansökan också omfattades av
den internationella registreringens verkan i Sverige, och

3. ansökan i övrigt uppfyller de krav för en registrering som ställs i
denna lag samt föreskrivna avgifter betalas.

Uppgift om upphörande av registrering eller om ansökan som avses
i första stycket skall antecknas i varumärkesregistret och kungöras.
Lag (1996:135).

61 § Om en internationell varumärkesregistrering som gäller i
Sverige upphör på grund av att någon som i förhållande till det
protokoll som avses i 50 § är en avtalsslutande part har sagt upp sin
anslutning till protokollet och varumärkets innehavare därefter
ansöker om registrering av samma varumärke i Sverige, skall denna
ansökan anses gjord den dag som avses i 55 § andra stycket, under
förutsättning att

1. ansökan görs inom två år från den dag då uppsägningen fick
verkan,

2. de varor som anges i den svenska ansökan också omfattades av
den internationella registreringens verkan i Sverige, och

3. ansökan i övrigt uppfyller de krav för en registrering som ställs i
denna lag samt föreskrivna avgifter betalas.

Uppgift om upphörande av registrering eller om ansökan som avses
i första stycket skall antecknas i varumärkesregistret och kungöras.
Lag (1996:135).

62 § Förnyelse av registreringsperiod, avförande enligt 57 och 27 §§
av beslut att en internationell varumärkesregistrering skall gälla i
Sverige samt anteckning om överlåtelse eller upplåtelse av rätt till
internationell varumärkesregistrering skall kungöras.
Lag (1996:135).

63 § Ett slutligt beslut av varumärkesmyndigheten i ett ärende om
internationell varumärkesregistrering får överklagas av den som
har ansökt om en sådan registrering och av den som har begärt att
en sådan registrering skall gälla här i landet, om beslutet har gått
den som vill klaga emot.

Ett beslut som innebär att en internationell registrering skall gälla
här i landet trots att en invändning har gjorts får överklagas av
invändaren. Återkallar han sin talan får invändningen ändå prövas,
om det finns särskilda skäl.

I fråga om överklaganden enligt första och andra styckena skall 47 §
andra och tredje styckena tillämpas. Lag (1996:135).

64 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får
meddela närmare föreskrifter om kungörande som sägs i 55, 56 och
58--62 §§ samt om förfarandet i övrigt i ärenden om internationell
varumärkesregistrering.

Vid ansökan om en internationell varumärkesregistrering, vid
prövning om en sådan registrering skall gälla i Sverige samt vid
begäran om en anteckning i registret av en överlåtelse eller en licens
liksom om ett förhållande som avses i 58, 60 eller 61 § skall betalas
avgift med belopp som regeringen bestämmer. Lag (1996:135).

Om gemenskapsvarumärken

65 § Den som ger in en ansökan om registrering av ett
gemenskaps-varumärke till registreringsmyndigheten för vidare
befordran enligt artikel 25.2 i rådets förordning om
gemenskapsvarumärken skall betala en avgift med belopp som regeringen
bestämmer. Detsamma gäller den som begär omvandling av ett
gemenskapsvarumärke eller av en ansökan om ett gemenskapsvarumärke
till en ansökan om registrering av ett varumärke samt den som begär
ett intyg enligt artikel 89.3 i rådets förordning. Lag (1995:1277).

66 § Vid intrång i ett gemenskapsvarumärke tillämpas
bestämmelserna i 37 § om ansvar för varumärkesintrång. I övrigt
gäller 37 a-41 h §§, i den mån inte något annat följer av
rådets förordning om gemenskapsvarumärken. Härvid skall vad som
sägs om varumärkesintrång gälla intrång i gemenskapsvarumärke.
Lag (1998:1455).

67 § Stockholms tingsrätt är domstol i mål som avses i 66 § och i
artikel 92 i rådets förordning om gemenskapsvarumärken. Lag (1995:1277).

Särskilda beteckningar på jordbruksprodukter och livsmedel
som är skyddade inom den europeiska unionen

68 § Bestämmelserna i 37 b–41 h §§ ska tillämpas vid intrång
i den rätt till en beteckning som följer av

1. rådets förordning (EG) nr 509/2006 av den 20 mars 2006 om
garanterade traditionella specialiteter av jordbruksprodukter
och livsmedel,

2. rådets förordning (EG) nr 510/2006 av den 20 mars 2006 om
skydd av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar
för jordbruksprodukter och livsmedel,

3. rådets förordning (EEG) nr 1576/89 av den 29 maj 1989 om
allmänna bestämmelser för definition, beskrivning och
presentation av spritdrycker,

4. Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 110/2008
av den 15 januari 2008 om definition, beskrivning,
presentation och märkning av, samt skydd av geografiska
beteckningar för, spritdrycker, samt om upphävande av rådets
förordning (EEG) nr 1576/89,

5. rådets förordning (EG) nr 1493/1999 av den 17 maj 1999 om
den gemensamma organisationen av marknaden för vin, eller

6. rådets förordning (EG) nr 479/2008 av den 29 april 2008 om
den gemensamma organisationen av marknaden för vin, om
ändring av förordningarna (EG) nr 1493/1999, (EG) nr
1782/2003, (EG) nr 1290/2005 och (EG) nr 3/2008 samt om
upphävande av förordningarna (EEG) nr 2392/86 och (EG) nr
1493/1999. Lag (2009:116).

Övergångsbestämmelser

1986:234

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1986.

2. I fråga om överklagande av beslut som patentbesvärsrätten har
meddelat före ikraftträdandet skall äldre föreskrifter fortfarande
tillämpas.

1986:1149

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1987. I fråga om besvärsavgift
vid överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller
äldre föreskrifter.

1992:1686

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2. Denna lag tillämpas även på varumärken som registrerats och
varukännetecken som inarbetats före denna lags ikraftträdande.

3. Ansökan om registrering av varumärke som har kungjorts enligt 20 §
före ikraftträdandet av denna lag skall behandlas och avgöras enligt
lagen i dess äldre lydelse.

1994:232

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994. Den gäller inte i fråga om
intrång som har gjorts innan dess.

1994:1510

Denna lag träder i kraft i fråga om 14 § första stycket 8 och 9,
tredje och fjärde stycket samt 50 - 64 §§ den dag regeringen
bestämmer och i övrigt den 1 januari 1995. De nya bestämmelserna får
sättas i kraft vid olika tidpunkter. Om en ansökan om registrering av
ett varumärke har kungjorts före den 1 januari 1995, skall den
behandlas och avgöras enligt lagen i dess äldre lydelse. Lag (1996:471).

2009:110

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 2009.

2. Bestämmelserna i 37 c–37 f och 37 h §§ ska inte tillämpas
när intrånget, eller försöket eller förberedelsen till
intrånget, har begåtts före ikraftträdandet.