OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
יוניון סקוור קפה

יוניון סקוור קפה
יוניון סקוור קפה (באנגלית: Union Square Cafe) היא מסעדה בניו יורק הממוקמת ברחוב East 19th מספר 101.

מסעדת יוניון סקוור קפה נוסדה באוקטובר 1985 בידי דני מאייר והשף עלי ברקר, כיום היא בבעלותם של דני מאייר והשף מיכאל רומנו. המסעדה מגישה מטבח אמריקני עם השפעות מהמטבח האיטלקי. המסעדה זכתה בפרסים רבים מאז פתיחתה,

בכלל זה בחירתה ל"מסעדה האהובה ביותר בניו יורק" במדריך זגאט בשנים 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2004 ו-2008.
המסעדה לא זכתה בכוכב במדריך מישלן האדום, מה שהביא להשערה שהמדריך מוטה כלפי המטבח הצרפתי או מסעדות ש"מדגישות רשמיות והדר".

מעצב המסעדה הוא הארכיטקט לארי בוגדנוב.

==רשימת הפרסים==
* 1992, שירות מצטיין, קרן ג'יימס בירד
* 1997, מסעדה מצטיינת, קרן ג'יימס בירד
* 2001-1997, נבחרה בסקר זאגאט כמסעדה האהובה ביותר בניו יורק
* 1999-1998, שלושה כוכבים מהניו יורק טיימס
* 1999, שירות היין המצטיין, קרן ג'יימס בירד
* 2000, מיכאל רומנו נכלל ב"מי ומי ביין ובמשקה", קרן ג'יימס בירד
* 2002-2000, שלושה כוכבים מהמגזין פורבס
* 2001, השף הטוב ביותר בעיר ניו יורק לפי קרן ג'יימס בירד - מיכאל רומנו
* 2004, פרס המצוינות מהויין ספקטייטור
* 1997-2002, 2004, 2008, 2009, המסעדה האהובה ביותר בניו יורק לפי סקר זאגאט
* 1996-2011, שלושה כוכבים מהמגזין פורבס
* 1994, 1996, 2003, 2007-2005, 2010 המסעדה השנייה הכי אהובה בניו יורק לפי סקר זאגאט
* 2006, פרס המצוינות של מגזין וויין ספקטייטור

==קישורים חיצוניים==
* 
* [http://www.zagat.com/r/union-square-cafe-manhattan סקירה במדריך זאגאט]
* [http://www.gayot.com/restaurants/union-square-cafe-new-york-ny-10003_1ny99133.html סקירה במדריך גאיו]

==הערות שוליים==

קטגוריה:ניו יורק: מסעדות
מאפיית הקניש של יונה שימל

מאפיית הקניש של יונה שימל, 2007
מאפיית הקניש של יונה שימל (באנגלית: Yonah Schimmel's Knish Bakery) היא מאפייה שמוכרת קנישים בלואר איסט סייד במנהטן שבניו יורק ונמצאת מאז 1890 במשכנה המקורי ברחוב האוסטון. בעוד לואר איסט סייד השתנה במהלך העשורים ורבים ממתיישביו היהודים עזבו, הרי יונה שימל הוא אחד מהעסקים והמסעדות היהודיים שנותרו כחלק מתרבות ומטבח שנעלמו ברובם מהעולם
.

כפי שנכתב ב-The Underground Gourmet, בסקירה של יונה שימל כחלק מאסופת ביקורות מסעדות שכתבו מילטון גלייסר וג'רום שניידר, "אין אף פוליטיקאי ניו יורקי ב-50 השנים האחרונות שנבחר למשרתו בלי שהצטלם לפחות פעם אחת בלואר איסט סייד כשהוא אוכל קניש ."

==היסטוריה==
בעשור האחרון של המאה ה-19, יונה שימל, מהגר יהודי מרומניה, התנייד בלואר איסט סייד עם עגלת יד ששימשה מאפיית קניש ודוכן מכירה. עם גדילת העסק, יונה ובן-דודו ג'וזף ברגר שכרו חנות קטנה ברחוב האוסטון. כעבור מספר שנים עזב יונה את העסק, ברגר נותר בעלים יחידי, ושמר על השם המקורי. ב-1910, משפחת ברגר העבירה את העסק למזרח רחוב האוסטון, במקומו הנוכחי. לצד מוסדות מזון היסטוריים אחרים: מפעל המזון של "שטרייט'ס" והמעדנייה של כץ, המאפייה היא אחד השרידים להיסטוריה היהודית של הלואר איסט סייד.

בהיותה מזללה ידועה שימשה השראה ליצירתם של אמנים. דיוקן של מאפיית יונה שימל שציירה הדי פגרמנסקי (נולדה ב-1929) נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון העיר ניו יורק. ב-2009 צולמו במקום מספר סצנות מהסרט "מה שעובד" של וודי אלן.

המסעדה מציעה סוגים שונים של קניש, בכללם קניש מתפוחי אדמה וקאשה (כוסמת גריסים), היא ידועה בכך שהיא משתמשת באותו מתכון מאז פתיחת המאפייה, בנוסף לסוגים אחרים של אוכל מזרח אירופאי כמו בורשט. 

מאפיית יונה שימל היא בבעלות המשפחה מאז פתיחתה וכעת מנהל אותה צאצא של משפחת יונה שימל, אלכס וולפסון.

==קישורים חיצוניים==

* 
==הערות שוליים==

קטגוריה:ניו יורק: מסעדות
קטגוריה:המטבח האשכנזי
קטגוריה:יהדות ניו יורק
קטגוריה:לואר איסט סייד
הקניש של יונה שימל
אצטדיון אל מולינון

האצטדיון העירוני אל מולינון (בספרדית: Estadio Municipal El Molinón) הוא אצטדיון כדורגל בחיחון אשר בספרד, המשמש כמגרשה הביתי של קבוצת ספורטינג חיחון המקומית, ומכיל 30,000 מושבים.

==היסטוריה==
האצטדיון נבנה סביב מגרש כדורגל שהיה קיים במקום מאז שנת 1908, והוא מגרש הכדורגל המקצועני העתיק בספרד. ספורטינג חיחון החלה להשתמש באצטדיון כמגרשה הביתי בשנת 1915, והמשחק הרשמי הראשון נערך בו בשנת 1917. בשנת 1920 נערך באצטדיון גמר הגביע הספרדי, בו ניצחה ברצלונה את אתלטיק בילבאו.

בשנת 1924 רכשה ספורטינג חיחון את האצטדיון, אך בשנת 1944 נמכר האצטדיון בחזרה לידי עיריית חיחון בשל קשיים כלכליים אליהם נקלע המועדון. בשנת 1968 הותקנו באצטדיון עמודי תאורה שאפשרו עריכת משחקים בשעות החשכה, ובשנת 1969 הושלם הגג מעל היציעים, ובכך הפך אל מולינון לאצטדיון הראשון בספרד בו כל המושבים מקורים.

בשנת 1998 נערך שיפוץ נוסף באצטדיון במסגרתו הוסבו כל היציעים ליציעי ישיבה, בהתאם לתקנות אופ"א ופיפ"א, בעקבותיו ירדה תכולתו מ-38,000 צופים לכ-26,000 צופים בלבד. בשנת 2010 הושלמה הרחבה של האצטדיון, במסגרתה גדלה תכולתו לכדי 30,000 מושבים.

==משחקים בינלאומיים==
לאורך שנותיו אירח האצטדיון מספר משחקים במסגרות בינלאומיות, הראשון שבהם נערך בשנת 1928 בין נבחרות ספרד ואיטליה. בנוסף, האצטדיון אירח מספר משחקים בינלאומיים נוספים של נבחרת ספרד, משחקי בית של ספורטינג חיחון במסגרת גביע אופ"א, שלושה משחקים במסגרת מונדיאל 1982 (ביניהם חרפת חיחון) ואף משחקי ידידות של נבחרת אסטוריאס.

==שימושים נוספים==
פרט למשחקי כדורגל, משמש האצטדיון מעת לעת לקיום מופעי מוזיקה, ובין היתר הופיעו בו בון ג'ובי, פול מקרטני, האבנים המתגלגלות, ברוס ספרינגסטין, סטינג, טינה טרנר ואמנים נוספים.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

אל מולינון
קטגוריה:חיחון: ספורט
אל מולינון
קטגוריה:ספורטינג חיחון
Frogwares

Frogwares היא חברת הפקת משחקים אוקראינית עצמאית שנוסדה בשנת 2000 ויוצרת משחקי הרפתקה ממוחשבים המבוססים על ספרים מפורסמים שנמצאים ברשות הכלל, כגון ספרי שרלוק הולמס, ספרי ז'ול ורן, ו"דרקולה". משחקי החברה מוצאים למחשב האישי, למחשב המקינטוש ולקונסולות משחקים שונות, ומופצים בבריטניה ובארצות הברית. ב-2011 הקימה חברה נוספת, Water Lily, שתתמקד במשחקי קז'ואל.

החברה ידועה בזכות סדרת Adventures of Sherlock Holmes, שאחד ממשחקיה הועמד לפרס Best Of 2007 של IGN, וזכה בפרס "Best Use of a Creative License" של גיימספוט.

== משחקי החברה ==

* סדרת Adventures of Sherlock Holmes - סדרת משחקי שרלוק הולמס, שמציגה תעלומות חדשות אותן הולמס צריך לחקור, כגון מעשי הרצח של ג'ק המרטש ומעשיו של ארסן לופן, גנב אמן. בסדרה יש שבעה משחקים ועוד שניים בפיתוח. הסדרה יוצאת לאור מאז 2002.
* - מבוסס על ספרו של ז'ול ורן, מסביב לעולם ב-80 יום. המשחק מתרחש בשנת 1889, ובו אוליבר, איש אנגלי צעיר, מסכים לאתגר של הקפת העולם ב-80 יום, על מנת לברוח משידוך לאישה אותה הוא לא אוהב. יצא לאור ב-1 באוקטובר 2005.
* Dracula: Origin - משחק המבוסס על הספר "דרקולה" של ברם סטוקר, אך עם עלילה שונה. במשחק ואן הלסינג צריך להציל את מינה מארי, אחת מהדמויות מהספר, ובה בעת לסכל את תוכניתו של דרקולה להחיות את המתים. המשחק יצא לאור ב-19 בדצמבר 2008.
* Journey to the Center of the Earth - משחק המבוסס על ספרו של ז'ול ורן, "מסע אל בטן האדמה". במשחק אריאן, כתבת צעירה, נתקעת על הר געש כשהאדמה קורסת תחתיה, והיא מוצאת את עצמה בעולם תת-קרקעי שבו היא מגלה תרבויות חדשות. המשחק יצא לאור ב-13 בנובמבר 2003.
* Department 42: The Mystery of the Nine - במשחק זה הסוכנת אליס רייט צריכה לאתר תשעה אביזרים מסתוריים שנעלמו.
* World of Battles - משחק MMORPG.

== קישורים חיצוניים ==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:חברות משחקי וידאו
דוד הד

דוד הד (Heyd; נולד ב-31 ביולי 1945 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה לפילוסופיה ע"ש חיים פרלמן.

==ביוגרפיה==
אביו, אוריאל הד, שימש פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ועמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. הד למד לתואר ראשון ושני בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית והשלים דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד ב-1976. הדיסרטציה שלו, בהנחיית סר סטיוארט המפשייר וסר ג'פרי וארנוק, הייתה בנושא "The Status of Supererogatory Acts in Ethical Theory". לאחר מכן החל להרצות בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית. הד היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ברקלי ועוד.

תחומי המחקר של הד הם אתיקה, פילוסופיה פוליטית וביואתיקה. הוא חבר במועצה הלאומית לביואתיקה ובוועדות ציבוריות בנושאים של פונדקאות, חוק החולה הנוטה למות, ניסויים רפואיים בבני אדם, טכנולוגיות גנטיות ואתיקה במחקר.

הד נשוי ואב לבן. אשתו, מילי הד, היא פרופסור לאמנות מודרנית ועכשווית באוניברסיטה העברית. אחיו, מיכאל הד (1943–2014), היה פרופסור להיסטוריה, גם הוא באוניברסיטה זו.

==ספריו==
* אתיקה ורפואה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('האוניברסיטה המשודרת'), 1989.
* החיים הטובים: המימד החסר ברפואה המודרנית – מחשבות של רופא ופילוסוף, המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות, 1999. (יחד עם בנימין מוזס)
<div style="direction: ltr;">
* Supererogation: Its Status in Ethical Theory, Cambridge: Cambridge University Press, 1982
* [http://publishing.cdlib.org/ucpressebooks/view?docId=ft309nb1nd;brand=ucpress Genethics: Moral Issues in the Creation of People], Berkeley: University of California Press, 1992
</div>

===עריכה===
* מורה צדק: עיונים בתורתו של ג'ון רולס, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2007. (יחד עם דניאל אטאס)
<div style="direction: ltr;">
* Toleration: An Elusive Virtue, Princeton: Princeton University Press, 1996
</div>

===תרגום===
* ישראל שפלר, תנאי הידיעה, עורך: שמואל שקולניקוב, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1980.

==פרסים==

בשנת 2017 זכה הד בפרס א.מ.ת (פרס האמנות המדע והתרבות), בקטגוריה מדעי הרוח והיהדות: פילוסופיה.

==קישורים חיצוניים==
* [http://pluto.huji.ac.il/~msheyd/site/ דף הבית] באתר האוניברסיטה העברית.
* [http://tchelet.org.il/article.php?id=425 האדם כיוצר עצמו], מתוך תכלת, גיליון 34, 2009.
* [http://lib.cet.ac.il/Pages/item.asp?item=17687&author=2293 הגנום האנושי: מבוכה מוסרית והשג מדעי], אתר מט"ח. מתוך גליליאו, גיליון 41, 2000.
* [http://pluto.huji.ac.il/~msheyd/files/global_heb.pdf "צדק וסולידריות: טיעון אֲמנתי נגד צדק גלובלי"], בתוך צדק שלי, צדק שלך, בעריכת ידידיה שטרן (ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2010), עמ' 446-423.
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: פילוסופיה
קטגוריה:פילוסופים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס א.מ.ת.
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945
התזמורת הסימפונית של סן דייגו

התזמורת הסימפונית של סן דייגו (באנגלית: San Diego Symphony) היא תזמורת סימפונית אמריקאית, היושבת בסן דייגו שבקליפורניה.

== היסטוריה ==
ב-6 בדצמבר 1910 הופיעה בקונצרט הראשון שלה כ"תזמורת העירונית של סן דייגו". המנהל המוזיקלי שלה הוא המנצח הוונצואלי רפאל פאיארה. 

התזמורת מגישה למעלה מ-100 קונצרטים בעונה. היא מופיעה בסדרות מנויים בקופלי הול, אולם מופעים שנבנה בשנת 1929 כאולם קולנוע מפואר בסגנון רוקוקו צרפתי בשם "תיאטרון פוקס". האולם נמסר לתזמורת בשנת 1984. "מגדלי סימפוני", הבניין השני בגובהו במחוז סן דייגו, נבנו סביב קופלי הול בשנת 1989. תוכנית הקונצרטים של תזמורת סן דייגו כוללת סדרות שונות ומגוונות, בהן יצירות מופת, מוזיקה קלה וקונצרטים לכל המשפחה. בחודשי הקיץ מציגה התזמורת עונת קונצרטים קלים תחת כיפת השמיים. מאז 2005 משמשים נגני תזמורת סן דייגו כתזמורת האופרה של סן דייגו.

התזמורת עברה במהלך שנות קיומה כמה תקופות של קשיים פיננסיים, שאילצוה להפסיק את פעולתה. התקופה הראשונה חלה בין 1921 ל-1926. התזמורת חידשה קונצרטי קיץ מוגבלים בשנת 1927, אבל התפרקה שוב ב-1936. ב-1949 חזרה התזמורת להופיע בקונצרטים. קשיי המימון של התזמורת הובילו להודעה על פשיטת רגל במאי 1996 ולהפסקת הופעות, שבאה לסיומה בשנת 1998, עם ג'ונג-הו פאק, מי שהיה עוזר המנצח בשנת 1994, כמנהל מוזיקלי. בין השנים 2004 - 2017 המנהל המוזיקלי היה ג'אג'ה לינג. 

מלווין ג. גולדצבאנד, הארכיבר של תזמורת סן דייגו, הוציא לאור ספר על התזמורת, "הסימפונית של סן דייגו מפתיחה עד הדרן".

== מנהלים מוזיקליים ==
*רוסקו שריוק (1912–1920)
*נינו מרצ'לי (1927–1938)
*רוברט שו (1953–1958)
*ארל ברנרד מאריי (1959–1966)
*זולטאן רוז'נאיי (1967–1971)
*פטר ארש (1972–1980)
*דייוויד אתרטון (1980–1987)
*יואב תלמי (1987–1996)
*ג'ונג-הו פאק (1998–2002, מנהל אמנותי)
*ג'אג'ה לינג (2004–2017)
*רפאל פאיארה (2019 - ממשיך)

== קישורים חיצוניים ==

*

<div style="direction: ltr;">
*[http://www.signonsandiego.com/uniontrib/20060604/news_lz1a04view.html Preston Turegano, "It's a tough job, but she enjoys it". San Diego Union Tribune, 4 June 2006] (profile of San Diego Symphony librarian Nancy Fisch)
*[http://www.signonsandiego.com/uniontrib/20061112/news_mz1j12music.html Valerie Scher, "Music to his ears". San Diego Union Tribune, 12 November 2006] (feature article on San Diego Symphony clarinettist Frank Renk)
*[http://www.signonsandiego.com/uniontrib/20061231/news_1a31class.html Valerie Scher, "Leading an orchestra on the upswing". San Diego Union Tribune, 31 December 2006] (feature article on San Diego Symphony concertmaster Jeff Thayer)
*[http://www.signonsandiego.com/uniontrib/20070304/news_1a04bass.html James Chute, "Covering the basses". San Diego Union Tribune, 4 March 2007] (profile of San Diego Symphony principal double bass Jeremy Kurtz)
</div>

==הערות שוליים==

סן דייגו
קטגוריה:סן דייגו
קטגוריה:קליפורניה: תרבות
צורן (חברה)

צורן קורפוריישן (באנגלית: Zoran Corporation) הייתה חברת חומרה, שנוסדה על ידי יזמים ישראלים ומרכז הפיתוח העיקרי שלה היה בישראל, בחברת בת בשם צורן מיקרואלקטרוניקה (Zoran Microelectronics) שישבה בחיפה. החברה עסקה בפיתוח שבבים למוצרי אלקטרוניקה ביתית כמו מצלמות דיגיטליות, מכשירי DVD ומדפסות ונסחרה בנאסד"ק. צורן נמכרה בשנת 2011 לחברת CSR Plc הבריטית תמורת 484 מיליון דולר. בשנת 2014 נרכשה CSR על ידי חברת קוואלקום.

==היסטוריה==
===הקמת החברה===
צורן נוסדה בשנת 1981 על ידי ד"ר לוי גרצברג, מהנדס חשמל, בעל תואר שני מטעם הטכניון שעשה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית בשנות השבעים.

גרצברג החל לעבוד בתעשיית האלקטרוניקה כיועץ לחברות כמו זירוקס ואינטל לאחר מכן כיהן כסגן מנהל המעבדות בסטנפורד והנחה דוקטורנטים. בשנת 1981 החליט להקים את צורן, אך רק בשנת 1983 החל בהקמה מעשית של החברה כאשר פגש את יובל אלמוג שצורף כשותף. בהמשך פגשו, במקרה, את עוזיה גליל, נשיא אלרון, ואת דן טולקובסקי, יו"ר דיסקונט השקעות, כאשר נחתו בבן-גוריון זיהו אותם והציגו את עצמם. אלרון יחד עם פרד אדלר, משקיע הון סיכון מניו יורק, השקיעו בחברה. עוזיה גליל מונה ליו"ר (תפקיד שמילא עד שנת 2011).

בתחילה תכננו לבנות מפעל לייצור בישראל, אך הוחלט שהאתר בישראל יתמקד בתכנון בלבד. המוצר הראשון שהחברה פיתחה היה שבב לעיבוד אותות, המסוגל לבצע עיבודים מורכבים ומרובים בעלויות נמוכות, על ידי מתמטיקה חכמה. בשנת 1985, היה המוצר מוכן והחל להימכר.

=== קווי מוצר ===
בשנות ה-90 שינתה החברה כיוון והחלה להתמקד בתכנון שבבים לתחום המולטימדיה והתמחתה במוצרים שהתבססו על דחיסה, קידוד ופיענוח של נתונים דיגיטליים. המוצרים הראשונים בתחום היו מעבדי שמע ששימשו את הדור הראשון של מכשירי הקולנוע הביתי, ומעבד ל-JPEG ששימש במערכות לעריכת וידאו דיגיטלי וכן במצלמות הדיגיטליות הראשונות. במחצית השנייה של שנות ה-90 הייתה צורן מהחלוצות ומהמובילות בשוק ה-DVD. בהמשך נכנסה לתחום הצילום הדיגיטלי, הממירים לטלוויזיה דיגיטלית, הטלוויזיה בהפרדה גבוהה והדפוס הדיגיטלי.

=== המודל העסקי ===
צורן הייתה חברת פאבלס, כלומר השבבים שתכננה יוצרו על ידי חברות אחרות שזו התמחותן. לקוחות החברה היו היצרניות של מוצר הבידור שנמכר ללקוח הסופי, למשל נגן DVD, רובן המוחלט במזרח אסיה - יפן, סין, טייוואן וקוריאה.

=== התפתחות עסקית ===
החברה שנוסדה על ידי משקיעים פרטיים הונפקה למסחר בנאסד"ק בסוף 1995. לאחר מכן יזמה שורה של רכישות ומיזוגים בעיקר בארצות הברית ובישראל. בשיאה, היו לחברה מרכזי פיתוח בישראל, ארצות הברית, קנדה, סין, בריטניה, ולתקופות קצרות גם בגרמניה, צרפת ושוודיה. עסקת המיזוג הגדולה ביותר הייתה עם חברת Oak Technology שנרכשה ב-2003 תמורת 358 מיליון דולר.

=== סגירה ===
ב-2011, לאחר ירידה מתמשכת במכירות וברווחיות מוזגה צורן לתוך חברת CSR הבריטית וחדלה להתקיים כחברה עצמאית. תחת CSR נסגרו בהדרגה כמעט כל קווי המוצרים הקיימים. CSR עצמה נקנתה ב-2014 על ידי קוואלקום ומרכז הפיתוח של צורן נסגר סופית.

== ראו גם ==
* פאבלס
* קולנוע ביתי
* DVD

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:חברות ישראליות שנסחרו בנאסד"ק
קטגוריה:תעשיית השבבים בישראל
קטגוריה:חיפה: חברות
מאיר קוטיק

מאיר קוטיק (Cotic; 1908 – 2003) היה עורך דין ישראלי יליד האימפריה הרוסית, חקר עלילות דם ומשפטים אנטישמיים.

== קורות חייו ==
יליד העיירה מרקולשט שבבסרביה, בוגר החוג לפילוסופיה ולספרות, בעל תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה החופשית של בריסל.
עסק במשימות חשובות של שימור השפה היידית ובעיקר בתיעוד משפטים אנטישמיים נגד יהודים בעולם.
היה נשוי לראשונה לשושנה, בשנית לשלומית, ובערוב ימיו לד"ר מרים ולדמן.
אב לבת: אלה שטרסמן.

== פעילות ברומניה ==

היה מזכיר המפלגה המאוחדת "האיחוד העולמי פועלי ציון - צ"ס - התאחדות" ועורך ראשי של ביטאוניה. כיהן כסגן יו"ר ההסתדרות הציונית וכיו"ר המשרד הארצישראלי.
מיוזמי ומארגני עליית הנוער והמעפילים, במהלך תקופה זו בחר להחדיר בתנועה את חשיבותה של העלייה לארץ ישראל, ובמשותף עם חברו לתנועה יצחק קורן פעל להגברת הפעילות הציונית והעלייה הרומנית.
קוטיק היה ציר במספר קונגרסים ציוניים וחבר הוועד הפועל הציוני.
הוא נאסר על ידי המשטרה הלגיונרית", אך חולץ בעזרת שוחד ערב הוצאתו המתוכננת להורג.

== פעילות בישראל ==
במרץ 1941 קוטיק עלה לארץ ישראל, ופנה לפעילות עסקית במשרד עורכי דין שהקים ולפעילות ציבורית.
היה שליח תנועת העבודה הציונית העולמית באירופה, יו"ר התאחדות עולי רומניה, חבר נשיאות האיגוד העולמי של יהודי בסרביה, חבר הלשכה של האגודה לידידות ישראל-צרפת וחבר הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודיים.

== כתביו ==
* הקונגרס היהודי העולמי הראשון (יידיש, בוקרשט 1936)
* גולה במאבקה - מערכת הסבל והגבורה של יהודי רומניה (ישראל, 1944)
* מארקולשטי - יד למושבה יהודית בבסרביה (עם לייב קופרשטיין, 1977)

סדרת הספרים על משפטים ועלילות דם אנטישמיות:
* משפט שוורצבארד - רצח נקם על רקע הפוגרומים באוקראינה (1972)
* משפט בייליס - עלילת דם במאה העשרים (1978)
* פרשת דרייפוס (1982)
* משפט פראג - משפט הראווה האנטי ציוני הראשון בגוש הקומוניסטי (ישראל 1985, ניו יורק 1987)
* משפט-עלילה-פרשה - היהודי זיס, עלילת דמשק, פרשת ליאו פרנק (ישראל 1990)
* נאשמים ללא אשם - משפטים בצל האנטישמיות (1993)

== לקריאה נוספת ==
* קופרשטיין, לייב וקוטיק, מאיר (עורכים), מארקולשטי - יד למושבה יהודית בבסרביה, ארגון יוצאי מארקולשטי בישראל, 1977

== קישורים חיצוניים ==
* 
* (נקרולוג)
* לזכרו של מאיר קוטיק - [http://kulmosnet.co.il/articles/amish/prag/prag1.htm משפט פראג]
* [http://www.worldcat.org/identities/lccn-n83-51022 בקטלוג העולמי] - רשימת ספרים

מפרי עטו:
* 

קטגוריה:ציונים סוציאליסטים
קטגוריה:אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי
קטגוריה:עולים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
קטגוריה:חוקרי האנטישמיות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1908
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2003
ז'ול גופה

"עוף בנוסח גודאר", ציור צבעוני של המנה מתוך "ספר המטבח" של ז'ול גופה
ז'ול גופה (בצרפתית: Jules Gouffé; פריז 1807 – ניי-סיר-סן 1877) היה שף ומגדנאי נודע, שכונה "מבשרו של הבישול הקישוטי" (l'apôtre de la cuisine décorative). לגופה הייתה השפעה עמוקה על התפתחות הגסטרונומיה הצרפתית, בשל הידע הרב שצבר ושאותו הציג בספריו "livre de cuisine" (ספר הבישול) ו"livre de pâtisserie" (ספר המגדנאות). העריצו אותו שפים כגון פייר ארמה וברנאר לואזו, ומורשתו עודנה חיה וקיימת אצל טבחים כיום.

==ביוגרפיה==
הוא החל להתלמד אצל אביו, שהיה בעל מגדנייה ברחוב נב סן-מרי, פריז. גופה נהפך לתלמידו של מארי-אנטואן קארם בהיותו בן 16, והוא נשאר איתו במשך שבע שנים. האגדה מספרת שקארם, שהיה עובר אורח ליד חנותו של גופה, נעצר להתפעל מה-pièces montées (קישוטי ממתקים, שנעשו לשם ראווה ולא לשם אכילה ושימשו בעבר בארוחות חגיגיות) שנשקפו מהחנות. הוא שיבח את האומן והציע לקחת את בנו תחת חסותו. 

ב-1840 פתח גופה חנות ברי די פובור סנט-אונורה שם מהר מאוד שמו הלך לפניו. הוא מכר את החנות ב-1855 ופרש.

ב-1867 הוא נענה להצעה מאלכסנדר דיומא האב וברון בריס, להיות שף מועדון רוכבי הסוסים של פריז. בזמן שהחזיק במשרה זו הוא החל לכתוב ספרים שהביאו לו תהילה וממון. רוב עבודתו תורגמה לאנגלית בידי אחיו, אלפונס גופה, שהיה השף מגדנאי של המלכה ויקטוריה.

==ספריו==
<div style="direction: ltr;">
*Le livre de cuisine (The Royal Cookery Book)
*Le livre de pâtisserie (The Royal Book of Pastry and Confectionery) 1873 Librairie Hachette
*Le livre des conserves (The Book of Preserves)
*Le livre des soupes et des potages
</div>

==קישורים חיצוניים==

* [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k1080414 "ספר הבישול"] 
* [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k107860n "ספר המגדנאות"] 

קטגוריה:שפים צרפתים
קטגוריה:ניי-סיר-סן: אישים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1807
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1877
צ'ארלס רנהופר

צ'ארלס רנהופר (בצרפתית: Charles Ranhofer; 7 בנובמבר 1836 – 9 באוקטובר 1899) היה שף מסעדת דלמוניקו'ס המפורסמת בניו יורק בשנים 1862 עד 1876 ומ-1879 ל-1896. רנהופר היה מחברו של הספר "רודף התענוגות" (The Epicurean) (1894), ספר בישול אנציקלופדי המחזיק למעלה מ-1,000 עמודים, דומה בהיקפו לספר Le Guide Culinaire של אוגוסט אסקופייה.

==קריירה==
רנהופר, יליד סן-דני, צרפת, נשלח לפריז בהיותו בן 12 והחל להתלמד בלימודי מגדנאות, בגיל 16 נעשה השף הפרטי של הנסיך ד'הנין, קומט ד'אלזס. ב-1856 עבר לניו יורק ונעשה שף של הקונסול הרוסי, ואחר-כך עבד בוושינגטון די. סי. ובניו אורלינס. הוא שב לצרפת ב-1860 למשך תקופה קצרה, שם ארגן נשפים בחצרו של נפוליאון השלישי בארמון טווילרי, אך אז חזר לניו יורק על-מנת לעבוד במה שהיה אז מקום אופנתי "מזו דורי" (Maison Dorée). ב-1862 לורנצו דלמוניקו שכר את שירותיו למסעדת "דלמוניקו'ס", ושם נפלה בחלקו של רנהופר תהילתו הגדולה, אם כי אחרים יאמרו ששמו הלך לפניו גם לפני שהיה שף המסעדה. באותה עת, "דלמוניקו'ס" נחשבה למסעדה הטובה ביותר בארצות הברית. הוא היה שף "דלמוניקו'ס" עד לפרישתו ב-1896, פרט להפסקה קצרה בשנים 1879-1876 כשהיה הבעלים של "אוטל אמריקן" באז'ני לה בן.

==מתכונים==
עטיפת הספר "רודף התענוגות"
רנהופר המציא או הפך מנות רבות של "דלמוניקו'ס" למפורסמות, למשל "לובסטר ניוברג" ונהג לקרוא תבשילים על שמם של אנשים ידועים – במיוחד כאלה שסעדו ב"דלמוניקו'ס" – כמו גם חבריו ואירועים בני התקופה. דוגמאות לכך:

* "לובסטר הדוכס אלכסיס", נקראה על-שם הדוכס הגדול אלכסיס ב-1871.
* "תפוחי אדמה שרה", נקראה על-שמה של שרה ברנאר.
* "לובסטר פול ברט", נקראה על-שמו של פול ברט.
* "פילה עוף סדי קארנו", נקראה על-שמו של מארי פרנסואה סדי קארנו.
* "פודינג אפרסק בנוסח קליבלנד", נקראה על-שם נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד.
* "סלט בנוסח דיומא", נקראה לכבודו של אלכסנדר דיומא האב.
* "לובסטר ניוברג", נקראה לכבודו של רב-החובל בן ונברג ואחר-כך קיבלה שם חדש כשוונברג הסתכסך עם המסעדה.
* "מרשל נה", קינוח שנקרא לכבודו של מישל נה

רנהופר לא המציא את אלסקה אפויה, אולם הוא הפך אותה לפופולרית ב-1876 כשקרא אותה לכבוד אלסקה, הרכש הטריטוריאלי החדש של מדינת ארצות הברית. הוא גם ערך ניסויים במנות חדשות, הציג בפני הניו יורקים את "אגס אליגטור" (אבוקדו) ב-1895 ודברים רבים נוספים.

==מותו==
רנהופר ואשתו היו הורים לחמישה ילדים: שלושה בנים ושתי בנות. הוא הלך לעולמו בביתו בניו יורק ממחלת ברייטס' (מחלת כליות) ב-1899 ונקבר בבית הקברות וודלואן בברונקס.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.steakperfection.com/delmonico/Ranhofer.html "צ'ארלס רנהופר: השף הראשי של דלמוניקו'ס"], steakperfection.com
* [https://wayback.archive-it.org/all/20100212205808/http://digital.lib.msu.edu/projects/cookbooks/html/authors/author_ranhofer.html הספר "רודף התענוגות" של צ'ארלס רנהופר], digital.lib.msu.edu

קטגוריה:שפים צרפתים
קטגוריה:שפים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1836
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1899
מגרש הכדורגל ואיקאס

מגרש הכדורגל ואיקאס (בספרדית: Campo de Fútbol de Vallecas), אשר בעבר שנקרא בשמות אצטדיון ואיקאס החדש (בספרדית: Nuevo Estadio de Vallecas) ואצטדיון טרסה ריברו (בספרדית: Estadio Teresa Rivero), הוא אצטדיון רב-תכליתי במדריד, בירת ספרד. האצטדיון משמש כיום בעיקר למשחקי כדורגל, והוא מגרשה הביתי של קבוצת ראיו ואיקאנו המקומית.

האצטדיון נבנה בשנת 1973 בשטח בו ניצב אצטדיון ואיקאס הישן, ונקרא בתחילה "אצטדיון ואיקאס החדש". בשנת 1992 המועדון נרכש על ידי משפחת רויס-מטאוס, ובשנת 1994 שונה שמו של האצטדיון ל"אצטדיון טרסה ריברו" על-שם נשיאת המועדון דאז, אשתו של הבעלים חוסה מריה רויס-מטאוס, שהייתה לאישה הראשונה לכהן כנשיאת מועדון כדורגל בליגת העל הספרדית. בשנת 2011 שונה שמו הרשמי של האצטדיון ל"מגרש הכדורגל ואיקאס".

פרט למשחקי כדורגל, משמש האצטדיון מעת לעת לעריכת מופעי מוזיקה, ובין היתר הופיעו בו בוב דילן, מטאליקה, קווין ואמנים נוספים.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

ואיקאס
קטגוריה:מדריד: אצטדיונים ומתקני ספורט
קטגוריה:ראיו ואיקאנו
מגרש הספורט אל סרדינרו

מגרש הספורט אל סרדינרו (בספרדית: Campos de Sport de El Sardinero) הוא אצטדיון רב-תכליתי בסנטנדר, ספרד. האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל והוא מגרשה הביתי של קבוצת ראסינג סנטנדר המקומית.

האצטדיון נפתח בשנת 1988, בסמוך לאתר בו שכן בעבר אצטדיון אל סרדינרו הישן, ששימש את המועדון במשך 75 שנים, מאז שנת 1913. בנוסף למשחקיה של ראסינג סנטנדר, אירח האצטדיון מספר משחקים בינלאומיים של נבחרת ספרד וכן משחקים של נבחרת קנטבריה.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.realracingclub.es/club/instalaciones/el-estadio עמוד האצטדיון באתר הרשמי של ראסינג סנטנדר] 
* [http://www.webdelracing.com/informacion/estadio.php עמוד האצטדיון באתר אוהדים של ראסינג סנטנדר] 

==הערות שוליים==

אל סרדינרו
קטגוריה:ראסינג סנטנדר
קטגוריה:סנטנדר: ספורט
LVMH

LVMH Moët Hennessy • Louis Vuitton S.A. הידוע בשם LVMH הוא תאגיד צרפתי בינלאומי בתחום מוצרי מותרות אשר מטהו נמצא בפריז. התאגיד נוצר לאחר מיזוג בין בית האופנה לואי ויטון עם חברת Moët Hennessy, חברה שנוצרה ממיזוג יצרן השמפניה Moët & Chandon ויצרן הקוניאק Hennessy. לתאגיד LVMH כ-60 חברות בנות אשר כל אחת מהן מייצרת מגוון מוגבל של מותגי יוקרה. רבות מן החברות הבנות מנוהלות באופן עצמאי.

כריסטיאן דיור היא חברת ההחזקות המחזיקה בבעלות של 41.36% ממניות LVMH ו-59.01% מזכויות ההצבעה בה. ברנאר ארנו הוא בעל מניות השליטה בחברת דיור ומשמש כיושב ראש מועצת המנהלים של שתי החברות. הצלחתו של ארנו בשילוב מותגים נחשקים רבים תחת גג תאגידי אחד, היוותה מודל לחיקוי לחברות מוצרי מותרות אחרים. המותג הוותיק ביותר של LVMH הוא יקב שאטו ד'יקאם הפועל מאז 1593.

== מידע פיננסי ==
{| class="wikitable"
|-
! מידע פיננסי (במיליוני אירו)
! 2006
! 2007
! 2008
! 2009
! 2010
! 2011
! 2012
! 2013
! 2014<ref name="Annual Report 2014"></ref>
! 2015<ref name="Annual Report 2015"></ref>
! 2016<ref name="Annual Report 2016"></ref>
! 2017<ref name="Annual Report 2017"></ref>
|-
| מכירות
| 15,306
| 16,481
| 17,193
| 17,053
| 20,320
| 23,659
| 28,103
| 29,016
| 30,638
| 35,664
| 37,600
| 42,636
|-
| רווח נקי
| 2,160
| 2,331
| 2,318
| 1,973
| 3,032
| 3,065
| 3,909
| 3,947
| 6,105
| 4,001
| 4,363
| 5,616
|-
|הון עצמי
| 11,594
| 12,528
| 13,887
| 14,785
| 18,204
| 23,512
| 25,666
| 27,907
| 23,003
| 25,799
| 27,903
| 30,260
|}

== מבנה התאגיד ==
מטה LVMH נמצא ברובע השמיני של פריז. מניות החברה נסחרות בבורסת Euronext בפריז ומהוות חלק ממדד CAC 40. נכון לשנת 2010 לתאגיד פדיון של יותר מ-20.3 מיליארד אירו ורווח נקי של יותר מ-3 מיליארד אירו. בתאגיד למעלה מ-83,000 עובדים, 30% מהם מועסקים בתחומי צרפת. התאגיד מפעיל למעלה מ-2,400 חנויות ברחבי תבל. התוכנית העסקית של התאגיד לשנת 2010 מתמקדת בשליטה הדוקה על המותגים שבבעלות התאגיד כדי להמשיך ולקיים ואף להעלות את תדמית מוצרי המותרות הנלווית למותגים אלה. כך לדוגמה המותג לואי ויטון נמכר אך ורק בבוטיקים של לואי ויטון הנמצאים באזורי יוקרה, בערים עשירות, או בדוכני לואי ויטון הניצבים בחנויות של מוצרי מותרות (כך למשל בחנות הרודס בלונדון). מדיניות זו היא בניגוד ליצרנים אחרים, יוקרתיים פחות, המשווקים מוצריהם בחנויות כלבו בקניונים ברחבי תבל.

=== בעלי מניות ===
נכון לסוף שנת 2010 בעל המניות העיקרי היחיד בתאגיד LVMH היה קבוצת ארנו, חברת החזקות משפחתית של ברנאר ארנו. חברת ההחזקות היא בעלת 47.64% ממניות LVMH (42.36% באמצעות חברת ההחזקות כריסטיאן דיור ו-5.28% באחזקה ישירה), בידי קבוצת ארנו 63.66% מזכויות ההצבעה ב-LVMH. 2.43% ממניות LVMH הן מניות אוצר (מניות אשר נרכשו בחזרה על ידי החברה מהציבור לאחר הנפקתן), ויתרת המניות נמצאת בידי הציבור.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* 

== הערות שוליים ==

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:תאגידים רב-לאומיים
קטגוריה:צרפת: כלכלה
קטגוריה:חברות בשווי שוק מעל 200 מיליארד דולר
קטגוריה:חברות הנסחרות ביורונקסט
צ'יצ'יקסטננגו

צ'יצ'יקסטננגו (בספרדית: Chichicastenango) היא עיירה במחוז אל קיצ'ה (El Quiché) בגואטמלה, אשר ידועה בתרבות ילידי המאיה שנשתמרה באופן חלקי במקום. צ'יצ'יקסטננגו ממוקמת על רכס הרים בגובה של 1,965 מטרים מעל פני הים, ונמצאת כ-140 קילומטרים צפון-מערבית לבירה גואטמלה סיטי.

העיירה קיבלה את שמה מהקונקיסטאדורים הספרדים אשר כינו אותה Tzitzicaztenanco ("עיר הסרפדים") בשפת הנאוואטל.

== השוק ==
השוק בצ'יצ'יקסטננגו
צ'יצ'יקסטננגו מפורסמת בזכות השוק הססגוני המתקיים בעיירה בימים ראשון וחמישי, ונחשב לאחד הגדולים במרכז אמריקה. לשוק מגיעים סוחרים מכל האזור המציגים את מרכולתם המגוונת: החל מבדים, עבודות יד שונות, כלי חרס, גילופים בעץ, מוצרי עור, צמחי מרפא ונרות, ועד לבעלי חיים, ירקות, מצ'טות וכלים אחרים.

השוק הגדול מתפרס על חלקים נרחבים ממרכז העיירה ובסמטאות מסביב לכיכר המרכזית, שם גם ניתן למצוא דוכנים המציעים מזון לקונים בשוק. 

השוק גם משמש אטרקציה תיירותית למבקרים בגואטמלה, וניתן להגיע אליו בהסעות אשר יוצאות בבוקר מאנטיגואה או פאנאחצ'ל, לבלות מספר שעות בקניות, ולחזור באותו היום.

== כנסיית תומאס הקדוש ==
כנסיית תומאס הקדוש

סמוך לשוק נמצאת כנסיית תומאס הקדוש (Iglesia de Santo Tomás), שנבנתה בשנת 1545 על שרידי מקדש פרה-קולומביאני, ומשמשת את אנשי הדת המקומיים לביצוע טקסיים מסורתיים עד היום. כל אחת מ-18 המדרגות המובילות לכנסייה מסמלת את אחד מחודשי לוח השנה של המאיה.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:גואטמלה: ערים
קטגוריה:שווקים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1872
מגדל וינדזור

מגדל וינדזור (בספרדית: Torre Windsor) היה גורד שחקים במדריד, בירת ספרד.
== היסטוריה ==
מגדל וינדזור תוכנן בשנת 1974 על ידי שישה אדריכלים ספרדים, ובנייתו באזור העסקים AZCA במרכז מדריד הושלמה בשנת 1979. המגדל התנשא לגובה של 106 מטרים על פני 32 קומות, מתוכן שלוש תת-קרקעיות, והשתרע על שטח כולל של כ-20,000 מ"ר. היה זה אחד ממגדלי המשרדים המודרניים הראשונים בעיר, ובעת השלמתו הפך לבניין השמיני בגובהו במדריד.

ב-12 בפברואר 2005 בלילה פרצה בקומה ה-21 של המגדל שרפה, אשר התפשטה במהירות ואחזה במגדל כולו. השרפה, שנחשבת לאחת הקשות בתולדות העיר, כובתה רק לאחר כיממה, והביאה לקריסתו החלקית של המבנה. כחצי שנה לאחר השרפה הושלמה הריסת המבנה על ידי עיריית מדריד, ובשנת 2007 החלה באתר בנייתו של מגדל טיטניה, שעתיד להכיל את מרכז הקניות הגדול בספרד.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:מדריד: גורדי שחקים
קטגוריה:מבנים לשעבר
מסר מלכותי

מַסָּר מַלְכוּתִי (שם מדעי: Argyrosomus regius) הוא מין המסר המוכר בים התיכון. הוא מוכר גם בשם "עיט הים" או "מוסר ים".

== מאפיינים ==
מראהו מזכיר את הלברק, עם קשקשים כסופים בגוון פנינה ופה צהבהב. אורכו בין 40 ס"מ ל-2 מטרים ומשקלו לרוב כ-55 קילוגרם.
גודל מקסימלי שתועד הוא 230 ס"מ ומשקל 103 קילוגרם (נמדד בפרטים שונים).

המין נפוץ בחלקו המזרחי של האוקיינוס האטלנטי, מנורווגיה בצפון דרך גיברלטר עד לסנגל בדרום. תחום התפוצה כולל את הים התיכון, הים השחור, וכן את הים האדום, לשם עבר בנדידה מאז שנפתחה תעלת סואץ. נמצא בסביבות ימיות שונות, בעומקים של 15 עד 300 מטרים, צעירים ומתבגרים נמצאים גם בשפכי נהרות ובלגונות. צעירים ובוגרים נודדים מעת לעת באזורים אלו בהתאם לשינויי הטמפרטורה ולכמות הפרטים הזמינים למאכל. <BR>
המסר הוא טורף רעבתני הניזון מלהקות סרדיניים וקיפוניים שונים וכן מסרטנאים שוחים. <BR>
נדידה מחזורית וצפויה בין אזורי ההשרצה לבין אזורי שיחור המזון, בדומה לסוג טונה (Thunnus). בעונות הרבייה, אביב וקיץ, מתאסף המין במים הרדודים במטרה להשריץ, לאחר מסע של יותר מ-100 ק"מ.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1801
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי איגנציו יורדן קלאודיו דה אסו דל-ריו
קטגוריה:מסריים
קטגוריה:מגה-פאונה של האוקיינוס האטלנטי
מסחור חזותי

מסחור חזותי הוא תחום בקמעונאות העוסק בסידור סחורה בצורה מיטבית על מנת להגדיל מכירות. מלאכת המסחור החזותי באה לאזן בין ניצול שטחי המסחר לחשיפת המוצר בצורה ידידותית ומושכת לצרכן.

סדור סחורה נעשה על מתקנים רבים: מדפים, במות תצוגה, סטנדים, משטחים, באסטות, דלפקים ועוד. הנושא זכה למיסוד בדמות הדרישה למשרות בתחום ברחבי העולם ולימודו בבתי ספר לקמעונאות בשם "תורת המסחור החזותי".

מסחור חזותי נכון יתייחס לשיטוט הלקוחות במרחב, ילמד את הארגונומיה שלהם בשעת קנייה ויתאים לכך את הפתרונות. מסחור חזותי עוסק גם בתקשורת מסרים על גבי חומרים מודפסים או מסכים - למשל עדכוני מחיר, מבצעים או השקות מוצרים.

במקרים רבים, מוצרים צריכים אביזרים תומכים להצגת הסחורה בצורה נכונה. לדוגמה: צלחות עם קישוט עדיף שיעמדו על המדף בעוד כובע על מתקן עדיף על כובע מקופל במדף; מתקנים לסידור סיגריות וחלוקתן לפי סוגים יהיו עם התווית החזיתית לכיוון הלקוח; מגזינים שצריכים מתקנים מיוחדים, כדי שיעמדו מול עיני הצרכן ומצד שני יהיו בחפיפה חלקית על מנת לנצל את שטח המדף ולהביא לסידור מיטבי.

==ראו גם==
*חלון ראווה
*יריד
==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
*Swati Bhalla, Anuraag S. "[http://books.google.com/books?id=YQofM2t82HIC&printsec=frontcover&dq=%22Visual+merchandising%22&hl=en&sa=X&ei=syMKT8TaMMGSOv67qJoK&ved=0CDYQ6AEwAQ Visual Merchandising]", Tata McGraw-Hill Education, 2010.
*Robert Colborne, "[http://books.google.com/books?id=m8olUEJ3qdwC&printsec=frontcover&dq=%22Visual+merchandising%22&hl=en&sa=X&ei=syMKT8TaMMGSOv67qJoK&ved=0CDAQ6AEwAA Visual merchandising: the business of merchandise presentation]", Cengage Learning, 1996.
*ערן רותם, Studio Intu "[https://www.studiointu.com/2021/01/05/%d7%a8%d7%90%d7%99%d7%95%d7%9f-%d7%a2%d7%9d-%d7%a2%d7%a8%d7%9f-%d7%a8%d7%95%d7%aa%d7%9d-%d7%99%d7%95%d7%a2%d7%a5-%d7%90%d7%a1%d7%98%d7%a8%d7%98%d7%92%d7%99/ In Business, commercial design]"
</div>

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:שיווק
קטגוריה:מקצועות המסחר
קטגוריה:מותג
קטגוריה:עיצוב פנים
אודי שפילמן

אהוד (אודי) שפילמן (באנגלית: Ehud (Udi) Speilman; נולד ב-4 בדצמבר 1951) הוא זמר וחזן ישראלי.

==קורות חייו==
שפילמן נולד בתל אביב, נין לזֶרַח בַּרְנֶט, פעיל ציוני, ממתיישביה הראשונים של פתח תקווה ויוזם ומקים שכונת נווה שלום בתל אביב. שני סביו היו חזנים.

למד בכפר הירוק, ולאחר סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת כזמר בתזמורת חיל האוויר. בפסטיבל הזמר והפזמון 1978 היה ממלוויה של גלי עטרי בשיר "נסיך החלומות" ("ולנטינו"). לאחר מכן הקים את להקת "עפיפון", שהופיעה בשמחות. בפסטיבל הזמר והפזמון 1980 (תש"מ) ביצע איתה את השיר "1980" (מילים מאת יעקב גלעד, לחן מאת יהודית רביץ). בהמשך הקים את "הלהקה של אודי שפילמן", והופיע איתה בשמחות, בתחילה בישראל ולאחר מכן גם בחו"ל.

בראשית עשור הראשון של המאה ה-21 פנה לעיסוק בחזנות, ולמד ארבע שנים במכון תל אביב לחזנות של נפתלי הרשטיק. עם תום לימודיו הוציא בשנת 2004 את האלבומו הראשון "שבע - קול ונשמה" (עיבוד והפקה: ירון בכר), שלו נלווה מופע משותף עם אשתו. בינואר 2007 החל לכהן כחזן בקהילת "בני תורה" (B’nai Torah) בבוקה רטון (Boca Raton) שבפלורידה. בנוסף משתתף שפילמן במופעי חזנות.

שפילמן נשוי לזמרת ורדה נגה, בעבר חברה בלהקת פיקוד הצפון ובלהקת הבנות "סקסטה". כיום ד"ר ורדה שפילמן היא עובדת סוציאלית קלינית. השניים הורים לשלושה.

==דיסקוגרפיה==
* 2004 - "שבע - קול ונשמה"
* 2009 - "שימני כחותם"
* 2010 - "קול דממה דקה"

==קישורים חיצוניים==

* 
<div style="direction: ltr;">
* [https://web.archive.org/web/20110907010642/http://faujsa.fau.edu/spielman/ Cantor Ehud (Udi) Spielman], Judaica Sound Archives, Florida Atlantic University
</div>

==הערות שוליים==

קטגוריה:זמרים ישראלים
קטגוריה:זמרים השרים בעברית
קטגוריה:חזנים ישראלים
קטגוריה:נגני תזמורת חיל האוויר
קטגוריה:בוגרי הכפר הירוק
קטגוריה:משתתפי פסטיבל הזמר והפזמון
קטגוריה:משתתפי פסטיבל הזמר החסידי
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1951
ג'ימי אולסן

ג'ימי אולסן (באנגלית: Jimmy Olsen) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics #6 מנובמבר 1938, ונוצרה על ידי ג'רי סיגל והמאייר ג'ו שוסטר.

אולסן הוא צלם עיתונות צעיר במערכת העיתון "הדיילי פלאנט", והוא חבר קרוב של לויס ליין, קלארק קנט ופרי וייט. הוא מתייחס לחבריו לעבודה בהערצה וכדמויות אב. הוא מאופיין כצעיר ג'ינג'י העונד עניבת פרפר.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://www.dc.com/characters/jimmy-olsen דף הדמות] באתר הרשמי של DC קומיקס
* [https://dc.fandom.com/wiki/Jimmy_Olsen דף הדמות] בפרויקט פאנדום של DC קומיקס

קטגוריה:סופרמן: דמויות
קטגוריה:עיתונאים בדיוניים
פרי וייט

פרי וייט (באנגלית: Perry White) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC של DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בתסכית הרדיו "הרפתקאות סופרמן" מפברואר 1940, אותו גילם השחקן ג'וליאן נואה. דמותו עברה לקומיקס מאוחר יותר באותה שנה, בחוברת Superman #7 מנובמבר 1940, ונוצרה על ידי ג'רי סיגל והמאייר ג'ו שוסטר.

וייט הוא העורך הראשי של מערכת העיתון "הדיילי פלאנט", בו עובדים גם קלארק קנט, לויס ליין וג'ימי אולסן. הוא שומר על סטנדרטים אתיים ודמותו היא ארכיטיפ הבוס הנוקשה וחמום המוח. בהמשכיות שלאחר המשבר בעולמות האינסופיים, וייט הוא עיתונאי זוכה פרסים שכיהן כראש העיר מטרופוליס לזמן מה.

==ראו גם==
* ג'יי ג'ונה ג'יימסון – דמות בדיונית דומה של חברת מארוול קומיקס המתחרה.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://www.dc.com/characters/perry-white דף הדמות] באתר הרשמי של DC קומיקס
* [https://dc.fandom.com/wiki/Perry_White דף הדמות] בפרויקט פאנדום של DC קומיקס

קטגוריה:סופרמן: דמויות
קטגוריה:דמויות מתוך קומיקס
דומסדיי

דומסדיי (באנגלית: Doomsday; בתרגום לעברית: יום הדין) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Superman: The Man of Steel #18 מדצמבר 1992, ונוצרה על ידי האמן דן ג'ורגנס. ידוע כרוצחו של סופרמן בקשת הסיפור "מותו של סופרמן" משנת 1992.

דומסדיי הוא מפלצת קטלנית שנודעה בכינוי "האולטימטיבי" ואשר נולדה במעמקי כוכב הלכת קריפטון בימיו הפרה-היסטוריים, הרבה לפני שהקריפטונים דמויי האנוש השתלטו על הכוכב. היה זה עולם אלים ואכזר שבו רק החזקים שורדים. בניסוי אבולוציוני אכזרי שנועד ליצור את ישות החיים המושלמת, המדען החייזרי ברטרון שחרר עולל דמוי אנוש שנולד במבחנה במעבדה על פני קרקע הכוכב, שם נהרג עקב תנאי השטח הקשים מנשוא. שרידי התינוק נאספו ושומשו כדי לשבט כפיל חזק יותר. תהליך זה חזר על עצמו פעם אחר פעם למשך עידנים כדרך לזרז התפתחות טבעית. הכאב שבאותן מיתות חוזרות ונשנות מוטמעות בתוך הגנים שלו וגורמים ליצור לשנוא את כל החיים באשר הם, נוסף לרגשות הזעם והחורבן שיוצרו העניק לו.

בעוד היצור התפתח, הוא היה מסוגל כבר לשרוד את הטמפרטורות הגבוהות ואת האטמוספירה השורפת, אלא שהוא נפל קורבן לטורפים האכזריים שחיו על פני הכוכב. עם הזמן וללא כל עזרה טכנולוגית מצידו של ברטרון, הוא קיבל את היכולת לספוג אנרגיה סולארית ולשגשג בלי הצורך באוכל ובשתייה, וחזר לחיים כדי להסתגל מחדש ולהתגבר על כל מי שהרג אותו. האולטימטיבי צד אחר הטורפים המסוכנים שבקריפטון ודן אותם לכליה. בהמשך הוא הרג את ברטרון עצמו, שראה בו כאויב.

האולטימטיבי נמלט מהכוכב באמצעות חללית שנהגה להעביר לברטרון אספקה קבועה, ויצא למסע השמדה במספר עולמות. בין הדמויות בהן הוא נתקל נמנו דארקסייד, חיל הפקחים הירוקים ושומרי היקום, שניסו לעצור את התקדמותו. בסופו של דבר נכלא ונשלח לחלל בארון קבורה עשוי פלדה, שהתרסק בכדור הארץ. שם, האולטימטיבי הצליח להשתחרר והתעמת עם סופרמן, בעקבותיו נודע בתור האחד שהרג את סופרמן כפי שמתואר בקשת הסיפור "מותו של סופרמן".

דמותו של דומסדיי מדורגת במקום ה-46 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו בסדרת הטלוויזיה "סמולוויל" גילם סם ויטוור<ref></ref>. את דמותו בסרט הלייב אקשן "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק" גילם באמצעות לכידת תנועה השחקן רובין אטקין דאונס. בסדרת הטלוויזיה "קריפטון" הוא מגולם על ידי השחקן הבריטי סטאז נאיר<ref></ref>.

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.dc.com/characters/doomsday דף הדמות] באתר הרשמי של DC קומיקס
* [https://dc.fandom.com/wiki/Doomsday דף הדמות] בפרויקט פאנדום של DC קומיקס

==הערות שוליים==

קטגוריה:נבלי-על ב-DC קומיקס
קטגוריה:סופרמן: דמויות
קטגוריה:חוצנים בקומיקס
מטאלו

מטאלו (באנגלית: Metallo) הוא דמות בדיונית של נבל-על קיבורג המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics #252 ממאי 1959, והיא נוצרה על ידי הכותב רוברט ברנשטיין והמאייר אל פלסטינו. סימן החותם של מטאלו הוא מקור כוחו - הקריפטונייט, בו הוא משתמש כנשק כנגד סופרמן.

ג'ון קורבן היה פושע מקצועי, עד שנפצע באופן אנוש בתאונת דרכים. הוא נמצא בידי פרופסור אמט וייל, אשר היה אובססיבי לרעיון שסופרמן הוא חוד החנית של פלישת חייזרים לאחר שמצא את החללית בה התרסק ונחשף להודעתו של ג'ור-אל לבנו. וייל לקח את קורבן חסר האונים והשתיל את מוחו לגוף קיבורג המופעל באמצעות קריפטונייט, והורה לו להרוג את סופרמן. כעת תחת זהות "מטאלו", קורבן הרג את וייל, נלחם בסופרמן והובס. הוא נמצא בידי לקס לות'ר, שהבין כי מקור הקריפטונייט יקר מאוד, קרע אותו מחזהו כבדרך אגב והרג לכאורה את קורבן. קורבן שרד והצליח לברוח ממתקני לקסקורפ, ובעוד לות'ר החל לאגור יותר ויותר קריפטונייט, קורבן פשט על מחסני לקסקורפ וגנב קריפטונייט ורכיבים רובוטיים, והתחקה אחר משלוח רכיבים שיועד לרובוט-מן. קרב החל בינו לבין רובוט-מן ופטרול האבדון, אליו הצטרף סופרמן והכריע את הקרב. קורבן נהרס, ומוחו נלקח בידי לקסקורפ למחסן במיזורי.

מאוחר יותר, מוחו חובר לגוף רובוטי חדש והוא הצטרף לברייניאק. בין היתר הוא נלחם בסטיל, באטמן, רובין ובציידת. לב הקריפטונייט שלו הוצא מחזהו והוחלף בתחליף אלקטרוני בידי סופרמן ובאטמן. במציאות יקום DC שלאחר פלאשפוינט, ג'ון קורבן הוצג כאחד מחייליו של גנרל סם ליין, והתאהב בבתו, לויס. כאשר סופרמן נמלט ממשמורת צבאית, קורבן התגייס ל"פרויקט חייל הפלדה" של דוקטור הנרי איירונס למרות הסכנות הכרוכות בכך. הוא נלחם בסופרמן אך עזר נגד ברייניאק, והושתל בו לב קריפטונייט כדי שימשיך לחיות. קורבן מוכנס לתרדמת, ממנה הוא מתעורר כאשר סופרמן נעשה רע, אך הוא נהרג באותה תקרית. הוא נראה בחיים זמן מה לאחר מכן והצטרף ליחידת הנקמה בסופרמן.

דמותו של מטאלו מדורגת במקום ה-52 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו בסדרות הלייב אקשן "סופרבוי", "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן", "סמולוויל" ו"סופרגירל" גילמו השחקנים מייקל קאלאן, סקוט ולנטיין, בריאן אוסטין גרין ופרדריק שמידט, בהתאמה.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://dc.fandom.com/wiki/Metallo דף הדמות] בפרויקט פאנדום של DC קומיקס

==הערות שוליים==

קטגוריה:נבלי-על ב-DC קומיקס
קטגוריה:סופרמן: דמויות
קטגוריה:עיתונאים בדיוניים
סייבורג סופרמן

סייבורג סופרמן (באנגלית: Cyborg Superman) הוא דמות בדיונית של נבל-על סייבורג המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן וגרין לנטרן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Adventures of Superman #465 מאפריל 1990, והיא נוצרה על ידי האמן דן ג'ורגנס. סייבורג סופרמן הוצג בקשת הסיפור "שלטונם של הסופרמנים" לאחר "מותו של סופרמן" משנת 1992.

סייבורג סופרמן הוא האלטר אגו של האנק הנשו, אסטרונאוט הנשלח מטעם נאס"א כחלק מניסוי קרינה רדיואקטיבית, שגורמת לחלליתו להתרסק. כתוצאה מחשיפתו לקרינה, גופו של הנשו מתחיל להירקב והוא נאלץ לעבור השתלה של תודעתו לתוך גוף קיברנטי. סייבורג סופרמן היה חלק מחיל סינסטרו, אויביהם של חיל הפקחים הירוקים ולאחר מכן היה לאלפא פריים של חיל אלפא לנטרן.

דמותו של סייבורג סופרמן מדורגת במקום ה-33 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.

==קישורים חיצוניים==
* [https://dc.fandom.com/wiki/Cyborg_Superman דף הדמות] בפרויקט פאנדום של DC קומיקס

==הערות שוליים==

קטגוריה:נבלי-על ב-DC קומיקס
קטגוריה:סופרמן: דמויות
מיסטר מיקסזפיטליק

מיסטר מיקסזפיטליק (בקיצור: מיקסי; באנגלית: Mister Mxyzptlk) הוא דמות בדיונית של שדון נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Superman #30 מספטמבר 1944, ונוצרה על ידי הכותב ג'רי סיגל והמאייר ג'ו שוסטר.

מיסטר מיקסזפיטליק הוא שדון מהממד החמישי, שהוצג לראשונה בתור הזהב של הקומיקס ומתואר לרוב כתכסיסן, במובן המיתולוגי של המילה. הוא אינו מוגבל לפי החוקים הפיזיקליים הידועים, ולכן מעשיו נראים כמעשי קסם. בתחילה, תוכניותיו של מיקסי היו לכבוש את העולם ולעשות בו כרצונו, אך בהמשך הוא הסתפק בהתעמרות בסופרמן כל אימת שניתנת לו ההזדמנות. בין היתר, הוא העמיד פנים שפגעה בו משאית והרגה אותו, רק כדי להעלות את מסת גופו כשהאמבולנס הגיע, להתעורר ולהדהים את הפרמדיקים. הוא ציין בפני סופרמן שהוא ליצן חצר בעולם ביתו, מה שמסביר מדוע הוא משתמש בכוחותיו כדי לבצע תכסיסים. חולשותיו היחידות הן שהוא לא סובל את העובדה שהביכו אותו, וכן אם מערימים עליו להגיד את שמו או לאיית אותו במהופך, שולחים אותו חזרה לעולם ביתו בממד החמישי. מעשה זה ישאיר אותו שם למשך 90 ימים. אולם, מגבלה זו של הדמות הוסרה בעקבות המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1986, ולאחריה הוא עוזב רק כאשר הוא מסכים לכך מרצונו ולאחר שתנאיו - אבסורדיים ככל שיהיו - מולאו.

בתור הכסף של הקומיקס, חזותו החיצונית של מיקסי השתנתה. מאדם גוץ וקירח בחליפה סגולה, עניבה ירוקה וכובע מגבעת סגול, הוא השתנה לאדם בעל חליפה עתידנית כתומה בעלת עיטורים סגולים וכן קצוות שיער לבנות מצדי ראשו. סיפורו של מיקסי לא השתנה בהרבה לאחר המשבר, אם כי הורחבו התיאורים על ההשפעות הפסיכולוגיות של תעלוליו על אחרים, כמו האנשת בניין ה"דיילי פלאנט" בעוד האנשים העובדים בו לכודים בפנים. אחד הסיפורים הידועים לגבי דמותו היה "משבר הקריפטונייט האדום", שבו הוא סיפק ללקס לות'ר דוגמית של קריפטונייט אדום שגזלה מסופרמן את כוחותיו כל עוד לות'ר לא יגלה לסופרמן שמיקסי היה מעורב בכך. בסופו של דבר, הכישוף הוסר כאשר לות'ר גילה לקלארק קנט במי מדובר ובכך הפר בלא יודעין את הכלל של מיקסזפיטליק.

דמותו של מיסטר מיקסזפיטליק מדורגת במקום ה-76 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.

==קישורים חיצוניים==
* [https://dc.fandom.com/wiki/Mister_Mxyzptlk דף הדמות] בפרויקט פאנדום של DC קומיקס

==הערות שוליים==

קטגוריה:נבלי-על ב-DC קומיקס
קטגוריה:סופרמן: דמויות
סופרבוי פריים

סופרבוי פריים (באנגלית: Superboy Prime) היה דמות בדיונית של גיבור-על שהפך לנבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת DC Comics Presents #87 מנובמבר 1985, והיא נוצרה על ידי הכותב אליוט ס. מאגין והמאייר קורט סוואן לפי דמותו המקורית של סופרמן מאת ג'רי סיגל וג'ו שוסטר. 

סופרבוי פריים הוא מיקום מקביל הנקרא "ארץ-פריים", בו לא היו גיבורי-על. קיומו של "ארץ-פריים" נמחק כתוצאה מאירועי המשבר בעולמות האינסופיים, וסופרבוי פריים מצא את עצמו בממד "גן עדן". הוא לא היה מסוגל להרפות מחייו הקודמים ומגורלו כגיבור הגדול ביותר של כוכב הלכת שלו. עם הזמן, אמונותיו ומוסריותו השתבשו והוא עדיין מחזיק באמונה שלהפוך לסופרמן הוא ייעודו בחיים. בשל כך, הוא נבל-העל הפסיכוטי והמסוכן ביותר שאותם הכירו סופרמן ושאר גיבורי העל היקום DC מעולם.

באירועי המשבר האינסופי, סופרבוי פריים הזועם הלם במחסום המציאות והיה אחראי למספר שינויי המשכיות כמו חזרתו של ג'ייסון טוד, לאחר שזה מת בסיפור "באטמן: מוות במשפחה"; שילוב סיפורי מקורו של סופרמן ("איש הפלדה" משנת 1986 ו"סופרמן: זכות מלידה" מ-2003); אתחול מחודש של קבוצת פטרול האבדון; מספר גלגולים של הוקמן; וכן גלגולים שונים של קבוצת לגיון גיבורי העל. הוא נלכד ונשמר בתא אנרגיה מיוחד בידי שומרי היקום, יוצריו של חיל הפקחים הירוקים. באירועי "גרין לנטרן: מלחמת חיל סינסטרו", סופרבוי פריים משוחרר מכלאו ומצטרף לחיל סינסטרו.

סופרבוי פריים מצא את סופו בהתקפה משולבת של חברי הטיטאנים הצעירים, והועבר בידי סופרבוי וסופרגירל למבנה קוסמי הנמצא בשולי היקום ואשר ממנו אין דרך חזרה.

==קישורים חיצוניים==
* [https://dc.fandom.com/wiki/Superboy-Prime דף הדמות] בפרויקט פאנדום של DC קומיקס

==הערות שוליים==

קטגוריה:נבלי-על ב-DC קומיקס
קטגוריה:סופרמן: דמויות
קבוצת הארמיות השישית

קבוצת הארמיות השישית (באנגלית: Sixth Army Group) הייתה קבוצת ארמיות של כוחות בעלות הברית, אשר פעלה במערב אירופה במלחמת העולם השנייה. בשל היותה הדרומית בקבוצות הארמיות של בעלות הברית שפעלו בצפון-מערב אירופה היא נקראה גם "קבוצת הארמיות הדרומית".

מפקדת קבוצת הארמיות הוקמה בקורסיקה ב-1 באוגוסט 1944, לקראת פלישת בעלות הברית לדרום צרפת (מבצע דרגון). הוכפפו לה הכוחות האמריקניים והצרפתיים שנועדו להשתתף במבצע זה – הארמייה האמריקנית השביעית והארמייה הצרפתית הראשונה ששמה עד ה-25 בספטמבר 1944 היה "הארמייה הצרפתית B". מפקדי ארמיות אלו היו לוטננט גנרל אלכסנדר פאץ' (Alexander Patch) וגנרל ז'אן דה לאטר דה טאסיני (Jean de Lattre de Tassigny), בהתאמה. למפקד קבוצת הארמיות מונה לוטננט גנרל ג'ייקוב דיוורס (Jacob L. Devers) האמריקני. 

לאחר הפלישה לדרום צרפת ב-15 באוגוסט 1944 התקדמו חיילי קבוצת הארמיות צפונה לתוך צרפת במעלה עמק הנהר רון, וב-11 בספטמבר חברו ליד העיר דיז'ון עם אגפה הימני של קבוצת הארמיות ה-12, אשר הבקיעה את דרכה מחזית הפלישה לנורמנדי אל לב צרפת.

מהקמתה ועד מחצית ספטמבר 1944 הייתה קבוצת הארמיות כפופה למפקדת כוחות בעלות הברית בזירת הים התיכון (שעליה פיקד גנרל הנרי מייטלנד וילסון). ב-14 בספטמבר, לאחר החבירה עם קבוצת הארמיות ה-12, הועברה קבוצת הארמיות השישית תחת פיקודה של המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), אשר פיקדה על יחידות בעלות הברית במערב אירופה.

מספטמבר 1944 התקדמה קבוצת הארמיות לאורך הגבול השווייצרי והתייצבה בגזרה הדרומית של חזית המערכה בגבול צרפת-גרמניה. היא כבשה את חבל אלזס מידי הגרמנים, ובינואר ופברואר 1945 כבשו חייליה את כיס קולמר. היא חדרה אל תוך בוואריה, חצתה את נהר הריין וכבשה את חלקה המערבי של אוסטריה. ב-5 במאי 1945, ערב כניעת גרמניה, נפגשו חיילי קבוצת הארמיות במעבר ברנר בגבול אוסטריה-איטליה עם חיילי קבוצת הארמיות ה-15 של בעלות הברית, שהגיעה שמה לאחר התקדמות ולחימה מדרומה של איטליה אל צפונה. בשיא כוחה פעלו במסגרת קבוצת הארמיות 23 דיוויזיות – 12 אמריקניות ו-11 צרפתיות.

לאחר סיום המלחמה באירופה, ב-14 ביולי 1945, פורקה קבוצת הארמיות השישית.

==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
*Jeffrey J. Clarke, Robert Ross Smith, Riviera to the Rhine, Washington, D.C.: Center of Military History, United States Army, 1993.
*Harry Yeide and Mark Stout, First to the Rhine : the 6th Army Group in World War II, St. Paul, MN: MBI, 2007.
*David P. Colley, Decision at Strasbourg : Ike’s strategic mistake to halt the Sixth Army Group at the Rhine in 1944, Annapolis, MD.: Naval Institute Press, 2008.</div>

==קישורים חיצוניים==
*[http://www.history.army.mil/html/books/007/7-10-1/index.html Riviera to the Rhine], מתוך סדרת הספרים צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה באתר המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית.

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
6
קטגוריה:זירת מערב אירופה במלחמת העולם השנייה