יחסי קובה–קנדה

יחסי קנדה-קובה הם היחסים הבילטרליים בין קנדה לקובה. יחסי סחר בלתי רשמיים בין מושבות קנדה האטלנטית לקפטן הכללי של קובה התקיימו מאז המאה ה-18. עם זאת, היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לקובה לא כוננו רשמית עד 1945.

היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות התקיימו ללא הפרעה מאז כינונם בשנת 1945, כאשר קנדה הייתה אחת משתי המדינות היחידות ביבשת אמריקה ששמרה על היחסים עם קובה לאחר המהפכה הקובנית בשנת 1959. היחסים בין קנדה לקובה היוו מדי פעם מקור מחלוקת ביחסי ארצות הברית–קנדה.

קנדה היא המקור הגדול ביותר של תיירות בקובה, כאשר הקנדים מהווים 30 אחוז מהתיירים המבקרים במדינה. לעומת זאת קובה היא השותפה לייצוא השנייה בגודלה בקנדה באזור הקריביים / מרכז אמריקה.

== היסטוריה ==
יחסי הסחר בין קנדה לקובה החלו במאה ה-18, כאשר ספינות מקנדה האטלנטית סחרו בקלה ובירה תמורת רום וסוכר בקובה.<ref name="cuba.gc.ca"></ref> יחסים דיפלומטיים כוננו רשמית בין שתי המדינות בשנת 1945. קובה הייתה המדינה הראשונה באיים הקריביים שנבחרה על ידי קנדה להקמת נציגות דיפלומטית.

=== לאחר המהפכה הקובנית ===
[[ג'ון דיפנבייקר, ראש ממשלת קנדה, החליט לקיים את היחסים עם קובה לאחר המהפכה הקובנית.]]
היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לקובה נותרו ללא הפרעה בעקבות המהפכה הקובנית.<ref name="CBC1"></ref> קנדה, בנוסף למקסיקו, נותרה אחת משתי המדינות היחידות ביבשת אמריקה ששמרה על יחסים ללא הפרעה עם קובה לאחר המהפכה. אף על פי שג'ון דיפנבייקר, ראש ממשלת קנדה, היה אנטי-קומוניסטי נחרץ, הוא נימק כי יש להמשיך ביחסים "למרות ההבדלים הפילוסופיים בין המשטר הקומוניסטי [קובה] לבין המערב ..., וכי אין לקנדה להחמיר את מגבלות הסחר שלה מעבר למגבלות של מדינות אמריקה הלטינית האחרות."<ref name="book"></ref>

ב-26 באפריל 1959 ביקר ראש ממשלת קובה, פידל קסטרו, במונטריאול כדי להשתתף בשיווק צעצועים לילדים קובנים. בנוסף להזמנתו של קסטרו, מארגני האירוע, לשכת המסחר הזוטרה של מונטריאול, הזמינו גם כמה מחברי ממשלת קנדה לברך את קסטרו, אף שהפונים סירבו לעשות זאת.<ref name="montvis"></ref>

הבחירה לקיים יחסים עם ממשלת קובה המהפכנית שימשה נקודת מחלוקת ליחסי ארצות הברית–קנדה בעשורים שלאחר המהפכה הקובנית. בתקופת כהונתו של ג'ון פ. קנדי כנשיא ארצות הברית, השתמש דיפנבייקר ביחסי קנדה וקובה כדי להראות שקנדה אינה משקפת את מדיניות החוץ של ארצות הברית.

==== משבר הטילים הקובני ====
קנדה מילאה תפקיד מינורי במשבר הטילים בקובה, כאשר הצי המלכותי הקנדי סייע לארצות הברית ולבעלות ברית אחרות של נאט"ו בחיפוש אחר ספינות סובייטיות בצפון האוקיינוס האטלנטי החל מ-24 באוקטובר ועד סוף המשבר.<ref name="cmc"></ref> עם זאת, רצונו של דיפנבייקר לקיים מדיניות חוץ עצמאית מארצות הברית במהלך משבר הטילים בקובה, תרם לתבוסתו בבחירות הפדרליות בקנדה בשנת 1963. לפני שהודיע הודעה פומבית בטלוויזיה בנוגע להסגר הקובני ב-22 באוקטובר 1962, קנדי התקשר לדיפנברקר כדי להודיע לו על התוכנית, ולבקש להכניס את הכוחות הקנדיים ל-DEFCON-3. דיפנבייקר מצדו כעס כי לא התייעצו עם ממשלתו קודם לכן; וביקש מקנדי הוכחה נוספת ולשלוח תחילה צוות של האו"ם שיאשר זאת. הסוגיה הובילה לדיון בן יומיים בקבינט של דיפנבייקר, כאשר שר ההגנה הלאומי, דאגלס הארקנס, דחק בממשלת קנדה לעקוב אחר ארצות הברית בהעלאת נכונותה הצבאית, בהתחשב ב"התחייבויותיהם "כחברות בנאט"ו וב-NORAD.

עמדתו של הרקנס זכתה בסופו של דבר בתמיכה מהקבינט של דיפנבייקר כשספינות סובייטיות התקרבו לאזור ההסגר האמריקני, וחברות נאט"ו אחרים החלו להשמיע את תמיכתם בארצות הברית. DEFCON-3 אושרה רשמית על ידי דיפנבייקר ב-24 באוקטובר. התפיסה הציבורית של דיפנבייקר בקנדה סבלה מהמשבר, כשהציבור הקנדי ראה את דיפנבייקר כלא החלטי. התפיסה כמנהיג לא החלטי, וסירובו לקבל טילי CIM-10 Bomarc גרעיני, הובילו לתבוסתו הסופית מול המפלגה הליברלית של קנדה בראשותו של לסטר פירסון בבחירות 1963.

==== לאחר משבר הטילים בקובה ====
אף על פי שדיפנבייקר הובס בבחירות 1963, המדיניות שלו עם קובה נמשכה על ידי המפלגה הליברלית, בעיקר בתקופת כהונתו של ראש הממשלה פייר טרודו, שהחזיק זמן רב בדעה כי קנדה צריכה להקים מדיניות חוץ, "בלתי תלויה בהשפעה האמריקאית".

ממשלת קנדה הייתה ביקורתית כלפי האמברגו של ארצות הברית נגד קובה במהלך שנות ה-60 וה-70, והתנגדה לניסיונות אמריקאים לחסום את הסחר לקובה על ידי חברות בת אמריקאיות השוכנות בקנדה.<ref name="wapo"></ref> בשנת 1975, ארצות הברית העבירה חקיקה, וביטלה את המגבלות באמברגו שלה, ואפשרה רשמית לחברות בנות זרות של חברות אמריקאיות לנהל סחר עם קובה.

בשנת 1976 בילה טרודו שלושה ימים בקובה ויצר ידידות אישית עם קסטרו.<ref name="tnic"></ref> הביקור היה גם הראשון של מדינה מערבית בקובה מאז 1960. נסיעתו של טרודו לקנדה ספגה ביקורת על ידי דיפנבייקר, לאור מעורבותה של קובה במלחמת האזרחים באנגולה. דבריו של טרודו בקובה, בעיקר "Viva Cuba! יחי פידל קסטרו", ספגו ביקורת גם על ידי דיפנבייקר, ותומס קוסיט, חבר פרלמנט קנדי. בזכרונותיו ציין טרודו כי קסטרו הקטין את מעורבותה של קובה באנגולה במהלך ביקורו, והוא הבין רק את מידת מעורבותה של קובה לאחר שחזר לאוטווה. זמן קצר לאחר ביקורו בקובה, טרודו קיצץ את הסיוע הזר לקובה.

בינואר 1977 היחסים בין קנדה לקובה הדרדרו לאחר שפורסמו פרטים כי ממשלת קובה השתמשה במשימה קונסולרית במונטריאול לצורך איסוף מידע. חמישה אזרחים קובנים גורשו מקנדה, כולל שלושה דיפלומטים. אכיפת החוק הקנדית כבר הייתה מודעת לפעילות הריגול בתוך הקונסוליה, והעמידה את הבניין לפיקוח כבר בשנת 1972. למרות שרשויות קנדה פיקחו על הקונסוליה הקובנית, הם לא התכוונו להתקדם נגד פקידי הקונסוליה אלא לאחר שפרטי הריגול בקובה פורסמו; מה שאילץ את הרשויות להמשיך בגירושן. ממשלת קובה כי היא משתמשת בקונסוליה לצורך איסוף מודיעין, אם כי ציינה כי פעילותה כוונה נגד ממשלת ארצות הברית וסוכנות הביון המרכזית.

בשנת 1984 העבירה ממשלת קנדה את "החוק לאמצעי חוץ זרים", חוק שנועד להניא חברות בנות אמריקאיות מקנדה מלקחת חלק באמברגו הכלכלי האמריקאי של קובה.<ref name="torst"></ref>

=== שנות ה-90–הווה ===
בשנת 1994 הוקם מיזם משותף בין איחוד הניקל הקובני לבין חברת שריט אינטרנשיונל הקנדית המפעילה מפעל כרייה ועיבוד באי במואה.<ref></ref> מיזם שני, קובלט זיקוק ושות' בע"מ, הוקם באלברטה לצורך זיקוק ניקל.

קנדה, בנוסף לאיחוד האירופי, התנגדה להעברת חוק הלמס-ברטון בקונגרס האמריקני ב-1996, במיוחד סעיף III, הוראה שאפשרה לאמריקנים שהממשלה הקובנית הלאימה להם נכסיהם לתבוע אנשים שכיום משתמשים בנכסים. שר החוץ הקנדי לויד אקסוורת'י הצהיר כי "קנדה חולקת את היעדים האמריקניים לשפר את תקני זכויות האדם ולעבור לממשלה מייצגת יותר בקובה. אך אנו מודאגים מכך שחוק הלמס-ברטון נוקט בגישה שגויה. זו הסיבה שעבדנו עם מדינות אחרות על שמירת עקרונות החוק הבינלאומי".<ref></ref><ref></ref>

בתגובה לחוק הלמס-ברטון, תוקן "חוק הצעדים החוץ-טריטוריאליים" כדי לאפשר לקנדים הנתבעים על פי חוק הלמס-ברטון, לתבוע בחזרה בבתי משפט בקנדה. התיקון שהתקבל מצא גם כי אלה ששילמו פיצויים על פי "חוק הלמס-ברטון" חשופים לקנסות ומאסר בקנדה. בתגובה סאטירית לחוק הלמס-ברטון, הוצגה בבית הנבחרים של קנדה הצעת חוק פרטית המכונה הצעת החוק גודפרי-מיליקן בתגובה לחוץ-הטריטוריאליות של חוק הלמס-ברטון.<ref></ref><ref></ref> הצעת החוק המוצעת הייתה מאפשרת לצאצאי נאמני האימפריה המאוחדת שנמלטו בשל המהפכה האמריקאית להיות מסוגלים להחזיר אדמות ורכוש שהוחרמו על ידי הממשלה האמריקאית במהלך המאה ה-18. למרות שחוק הלמס-ברטון נכנס לתוקף בשנת 1996, חקיקת סעיף III נדחתה לאפריל 2019.<ref></ref><ref></ref>

באמצע שנות ה-90 הגיעו קנדה וקובה להסכמה שבה הממשלה הקובנית פיצתה את הקנדים שרכושם הופקע לאחר המהפכה הקובנית. רפורמות חירום כלכליות שנעשו בתקופה המיוחדת בקובה, אפשרו למספר לא מבוטל של עסקים קנדיים להשקיע בקובה. הפעילות הכלכלית המוגברת בין שתי המדינות גרמה לביקור רשמי של ראש ממשלת קנדה, ז'אן קרטיין, בהוואנה במשך 41 שעות. בנובמבר 1998.<ref name="GaM"></ref> קרטיין התמודד עם ביקורת מסוימת בקנדה על כך שלא השמיע בפומבי את דאגותיו מפני זכויות אדם בקובה, אף שדן באופן פרטי עם קסטרו בנושא, וכן דרש לשחרר ארבעה מתנגדים פוליטיים ספציפיים.<ref name="chreitvisi"></ref> בביקור לא נמתחה ביקורת מצד ממשלת ארצות הברית בקנדה; עם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון שהפציר בקרייתיין בפסגת ה-G8 ה-24 חודשים קודם לכן, להעלות חשש לזכויות האדם בקסטרו במהלך ביקורו המתוכנן.

קסטרו נסע למונטריאול בשנת 2000 כדי להשתתף בהלווייתו של טרודו.<ref></ref>

==== המאה ה-21 ====
בשנת 2001, מחתה ממשלת קנדה על סוכני מכס אמריקאים בשדות תעופה קנדיים שניסו לתפוס אזרחים אמריקאים הנוסעים לקובה בניגוד לחוק האמריקני.<ref></ref> במהלך הבחירות במועצת הביטחון של האו"ם בשנת 2010, דיפלומטים קובנים לאו"ם שידלו את שגרירי אמריקה הלטינית באספה הכללית של האו"ם להצביע לקנדה.<ref name="macth"></ref>

בשנת 2013 אירחה ממשלת קנדה שיחות דו צדדיות בין ממשלות קובה וארצות הברית. שבעה מושבי משא ומתן התקיימו בין ממשלות אמריקה לקובה באוטווה ובטורונטו. המשא ומתן הבא הביא לנורמליזציה של היחסים בין ממשלת אמריקה לקובה.<ref></ref> בנובמבר 2016 ערך ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו ביקור רשמי של 30 שעות בקובה.

== יחסים כלכליים ==
נכון למאי 2018, קובה היא כיום שוק הייצוא השני בגודלו בקנדה באזור הקריביים / מרכז אמריקה;<ref name="bilat2"></ref> עם סחר דו-צדדי בין שתי המדינות בממוצע כמיליארד דולר קנדי בשנה.<ref name="CBC2"></ref> בסך הכל פועלות בקובה 85 חברות וחברות בנות קנדיות, כולל מבשלות מבשלת Labatt. עסקים קנדיים בקובה מושקעים בעיקר בכרייה, חשמל, נפט וגז, מזון חקלאי ותעשיית התיירות.

כ-1.2 מיליון קנדים מבקרים בקובה מדי שנה. כאשר תיירים קנדים המהווים 30 אחוזים מכל התיירים המבקרים בקובה בשנה, קנדה היא המקור הגדול ביותר לתיירים עבור קובה. קובה היא היעד החמישי הפופולרי ביותר בחו"ל לתיירים קנדים.

בנוסף ליחסי הסחר הדו-צדדיים שלה, קנדה מממנת גם תוכניות פיתוח בינלאומיות כדי לחזק את המגזר החקלאי של קובה ולשפר את ביטחון המזון במדינה.<ref name="develop"></ref> בנוסף לתחום החקלאי, תוכנית הסיוע הקנדית כוללת מימון להכשרה טכנית והסמכה לעובדים בתחום נפט וגז, חיפושי פטרוכימיה, הנדסת חשמל, צנרת ואנרגיה מתחדשת. מימון ניתן גם להכשרת רואי החשבון למיצוי "שקיפות ואחריות רבה יותר" בסוכנויות ממשלתיות קובניות ובארגונים ממלכתיים.

== ייצוג דיפלומטי ==
שגרירות קובה ב[[אוטווה.]]
קנדה מחזיקה שגרירות בהוואנה מאז 1945. הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1929 ושימש את קנדה מאז 1961. הוא גם מעניק סיוע קונסולרי לאזרחי אוסטרליה וישראל, עקב היותה של קנדה כמעצמה מעניקת חסות.<ref></ref> השגרירות ממוקמת ברובע היוקרתי של מיראמר באזור העירוני של פלאיה בהוואנה. קונסוליות קנדיות נמצאות גם בוורדרו ובאולגין.<ref></ref> בגלל ששני המיקומים הללו הם יעדים מרכזיים לתיירים קנדים. אף על פי שקנדה מקיימת ייצוג דיפלומטי בקובה, שגרירותה אינה מממנת או מקיימת באופן ישיר תוכניות חילופי תרבות או בין-אישי בין שתי המדינות.

לקובה יש שגרירות באוטווה וקונסוליות במונטריאול ובטורונטו.<ref></ref><ref></ref>

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==