OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
ברקודה

[[ברקודה ענקית]]
ברקודה, אַסְפִירְנָה או זאב מים ימי (שם מדעי: Sphyraenus) הוא סוג של דג טורף מסדרת הדקראים החיים בים והסוג היחיד במשפחת האַסְפִירְנָתִיִּים (Sphyraenidae). הם שייכים לקבוצה דמויי-מקרל, וקרובים למשפחת הגמפיליים והקולייסיים.

==תיאור ואופי==
גופו דמוי הטורפדו של הברקודה מסייע לו לנוע מהר, לסתותיו חזקות ומצוידות בשיניים חדות, בעזרתן מסוגל הברקודה לטרוף בבת אחת כמה דגים יחד. לעיתים מצליח הברקודה לחדור אל מבעד לרשתות הדייגים ולטרוף את שלל הדייג.

רוב מיני הברקודות הם דגי ים רגועים הנעים בחבורות גדולות מעל לשוניות אלמוגים וניזונים מדגים קטנים. רק מין אחד הוא תוקפני לאדם - ברקודה ענקית (Sphyraena barracuda) שהיא הגדולה במשפחה ויכולה להגיע לאורך של יותר מ־3 מטרים. היא עלולה לתקוף אנשים לעיתים נדירות (מתוך טעות בזיהוים כטרף).

==הברקודה בישראל==
בחופי ישראל ישנם 5 מיני ברקודה: 
*אספירנה חלקה (Sphyraena sphyraena)
* (Sphyraena viridensis)
*אספירנה שחורת־סנפירים (Sphyraena qenie)
*אספירנה צהובת־זנב (Sphyraena flavicauda)
*ברקודה ענקית (Sphyraena barracuda)

שני המינים הראשונים היגרו מהים התיכון לים סוף, דרך תעלת סואץ בשנות השבעים. הברקודה כשרה ונחשבת כדג טעים מאוד.

==מינים==
{|
|
*Sphyraena arabiansis
*Sphyraena acutipinnis
*ברקודה אפרה (Sphyraena afra)
*Sphyraena argentea
*ברקודה ענקית (Sphyraena barracuda)
*Sphyraena borealis
*אספירנה מליטה (Sphyraena chrysotaenia)
*Sphyraena ensis
*אספירנה צהובת־זנב (Sphyraena flavicauda)
*אספירנה גדולת־עין (Sphyraena forsteri)
*Sphyraena guachancho
*Sphyraena helleri
*Sphyraena iburiensis
*Sphyraena idiastes
|
*Sphyraena intermedia
*Sphyraena japonica
*אספירנה שלוחה (Sphyraena jello)
*Sphyraena lucasana
*ברקודה אוסטרלית (Sphyraena novaehollandiae)
*Sphyraena obtusata
*Sphyraena picudilla
*Sphyraena pinguis
*אספירנה מסורית (Sphyraena putnamae)
*אספירנה שחורת־סנפירים (Sphyraena qenie)
*אספירנה חלקה (Sphyraena sphyraena)
*Sphyraena tome
*אספירנה פסוסה (Sphyraena viridensis)
*Sphyraena waitii
|
|}

== גלריה ==
<gallery widths="200" heights="150">
Yellowtail barracuda3.JPG|להקת ברקודות
Sphyraena obtusata.JPG
Barracuda-viridensis-estartit.jpg
Great Barracuda off the Netherland Antilles.jpg
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי יקוב תאודור קליין
קטגוריה:משפחות מונוטופיות
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1778
שוק (מסחר)

שוק [[רמלה]]

שוּק (ברבים: שְׁוָקִים) הוא מקום פיזי המשמש למסחר, בעיקר במוצרי מזון אך גם במוצרים אחרים. שוק קמעונאי או שוק סיטונאי או שוק בלבד הוא מקום מפגש בין סוחרים לבין הצרכן הסופי, להבדיל משוק סיטונאי שבו הלקוחות אף הם סוחרים כגון (דגים, ממתק, בשר), הקונים סחורה כדי להמשיך ולשווקה. פעמים רבות השוק אינו מקורה, והמכירה בו נעשית באמצעות דוכנים, אך יש גם שווקים הפועלים בתוך מבנים. לעיתים פועל השוק דרך קבע, ולעיתים הוא נפתח רק ביום מסוים בשבוע (או בימים מסוימים), בכיכר המשמשת למטרה זו (כיכר השוק). מימוש נפוץ של שוק הפועל ביום מסוים בשבוע הוא שוק איכרים, שבמסגרתו מוכרים האיכרים שבאזור את תוצרתם.

ישנו סוג של שוק הנקרא: "שוק קח-תן" המשמש בתור החלפה של סחורות או מוצרים ללא תשלום כספי. שוק מעין זה שכן בעבר בשכונת "נווה צדק" בתל אביב וכיום פועל בכמה מוקדים ברחבי הארץ.

על בסיס המשמעות המקורית של שוק, שבו נמכרים מוצרים מוחשיים, נוצרה בהגות הכלכלית מטאפורה המגדירה שוק כמערכת יחסים מוכללת של מוכרים וקונים, גם של מוצרים שאינם מוחשיים, ללא אתר פיזי קונקרטי כגון שוק ההון, שוק הסחורות ושוק המטבע העולמי.

מקור המילה 'שוק' הוא בספר שיר השירים: 

==תרבות השוק==
מאז ומתמיד שימש השוק מקום מפגש בין אנשים, לא רק בין קונים ומוכרים. בהיותו פתוח ללא גבולות מסומנים, נחשב השוק מקום צבעוני ותוסס, בו כללי ההתנהגות בין אנשים מושפעים מאווירת המסחר, וכוללים צעקות ומריבות. מכאן הושאל הביטוי "תרבות השוק" כמבטא התנהגות חסרת נימוס. גם המבחר הגדול בסוגי התוצרת והתחרות המקומית בין הסוחרים הוסיפה לו ממד של מקום נוח לקניות.

בשנות האלפיים מטפחים הסוחרים את המראה החיצוני של השווקים ומקפידים בהם על אסתטיקה. השוק כמקום הקניות המועדף, פינה את מקומו לטובת בתי מסחר של רשתות שיווק גדולות (סופרמרקטים ומינימרקטים). למרות זאת נותרו השווקים הומי אדם. הבאים לשוק עושים זאת מסיבות שונות:
*מעוטי יכולת שרואים בשוק מקום בו ניתן לרכוש תוצרת זולה.
*נאמני השוק, האוהבים את הטעמים והריחות האופייניים לו.
*תיירים הרואים בשוק מקום אותנטי המשקף חלק מתרבות המקום.

ישנם שווקים המוכלים בתוך "מבנה שוק" וישנם כאלה הממוקמים על פני כמה רחובות.

<gallery mode="packed">
קובץ:Tanzania market.jpg|שוק של שבט המסיי בטנזניה
קובץ:השוק-הבדואיבבארשבע.JPG|השוק הבדואי בבאר שבע, ספטמבר 2008
קובץ:Funchal Mercado.jpg|דוכן פירות וירקות בשוק במדיירה, פורטוגל
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 

*
קטגוריה:מסחר
קטגוריה:תרבות רחוב
קטגוריה:מסחר במזון
העיניים של המדינה

החרמון
"העיניים של המדינה" הוא ביטוי שנכנס לאוצר הביטויים הישראלי. מקורו בדבריו של [https://www.izkor.gov.il/%D7%91%D7%A0%D7%99%D7%9E%D7%99%D7%9F%20%D7%9E%D7%A1%D7%A1/en_9aa1577cdd6346ea4392ad62b066e482 בני מסס]<ref></ref> – לוחם מגדוד 51 של חטיבת גולני במלחמת יום הכיפורים, בריאיון לצוות טלוויזיה מהערוץ הראשון בתום הקרב על החרמון בחודש אוקטובר 1973.

== טביעת הביטוי ==
טוראי בני מסס נולד בטבריה וחי בה כל חייו. לאחר הניסיון הישראלי הראשון לכיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים, השתתף מסס גם בניסיון השני לכבוש את ההר, מבצע קינוח. מסס נשא את המא"ג – כלי הנשק הכבד ביותר במחלקה – ולחם באומץ לב בלתי רגיל. באחד מרגעי הקרב הקשים הוא נטל את המא"ג והסתער ללא היסוס, תוך קריאות עידוד לחבריו.

הכתב הצבאי של הטלוויזיה הישראלית, מיכה לימור, שהכין כתבה על הקרב ההיסטורי, פגש על ההר את קומץ החיילים ששרדו מן הקרב. הוא בחר לראיין את הלוחם המאובק והמפויח בני מסס, אשר סיפר בלשון פשוטה ונטולת פאתוס על האירועים כפי שחווה אותם. בתשובה לשאלה מדוע הסתער קדימה, השיב כי . על פי עדויות שונות, בתדריך שנתן המח"ט אמיר דרורי לפני העלייה, הוא הסביר לחיילים את חשיבות הקרב הצפוי ואת חשיבותו של הרכס המשמש נקודת תצפית חשובה, והשתמש לראשונה בביטוי זה. וכך הוא ביטא זאת: "עיני כל המדינה נשואות לכאן".

הראיון, ששודר בערב שבת בערוץ הטלוויזיה היחידי שראו אז תושבי ישראל, הותיר רושם עז. הביטוי השתרש והפך לסמלו של החרמון, ההר הגבוה ביותר במדינה, ממנו אפשר לצפות אל עומק שטחי האויב. ה"עיניים של המדינה" נותר חרוט גם כמייצג את אופייה המיוחד של מלחמת יום הכיפורים על הצלחותיה ועל כישלונותיה, כמו גם הטוראי הפשוט והאמיץ אשר השתמש בו.

בני מסס נפטר ב-30 בנובמבר 2006 מדום לב בעיר הולדתו טבריה, בגיל 54.

==התייחסות לביטוי==
באמצעי התקשורת שימש הביטוי לתיאורם של אמצעי תצפית נוספים:

* לווייני הריגול של ישראל.
* יחידת הבקרה האזורית של חיל האוויר בהר מירון

הביטוי שימש ליצירת המיצב "העיניים של המדינה" (1974) מאת מיכל נאמן.

נפוצו גם פרפרזות של הביטוי:

* האוזניים של המדינה: כינוי ליחידת ההאזנה 8200

*כינוי רווח לתפקיד התצפיתניות

==לקריאה נוספת==
* 

==קישורים חיצוניים==
* [https://youtu.be/_ehDCxSNcfU הריאיון המדובר עם בני מסס]
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ניבים וביטויים ישראליים
קטגוריה:החזית הסורית במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:החרמון
הלשון האבודה של העגורנים

הלשון האבודה של העגורנים הוא רומן שנכתב על ידי דייוויד לוויט ופורסם לראשונה בשנת 1986. בשנת 1991 עובד הספר לסרט טלוויזיה בעל אותו שם. 

זהו הרומן הראשון של הסופר דייוויד לוויט (שהתמקד עד אז בסיפורים קצרים), ואחת מהיצירות הספרותיות הראשונות באורך מלא, בשפה האנגלית, שנכתבו באופן ישיר ובפתיחות על חיי ההומוסקסואלים, על סוגיית היציאה מהארון, ועל הקושי של אדם, שנטייתו המינית היא שונה, לחיות בחברה הטרוסקסואלית עוינת ובעלת דעות קדומות.

==תקציר העלילה==
הסיפור מתמקד בפיליפ, בחור הומוסקסואל צעיר, שיוצא מהארון בפני הוריו אוון ורוז.

מה שמתחיל כסיפור רגיל ופשוט של "יציאה מהארון", הופך לדבר מורכב למדי, כאשר בהמשך העלילה מסתבר כי לאוון ולבנו פיליפ יש דברים רבים משותפים, יותר ממה שהקוראים היו יכולים להעלות על הדעת. 

מתברר, כי גם אוון, אביו של פיליפ, הוא הומוסקסואל, שלשווא ניסה להילחם בכך במהלך חייו, תוך שהוא נדרש להעמדת פנים כלפי עצמו וכלפי סביבתו, במשך כל השנים. אוון, החי חיים שמרניים וייתכן שאף מיושנים, חי כל חייו בפחד קיצוני שמא ייחשף. 

רוז, האם, שבמהלך שנות נישואיה בעלה לא נמשך אליה והמגע הגופני ביניהם הלך ופחת, מצאה את עצמה בוגדת בבעלה יותר מפעם אחת. היציאה מהארון של פיליפ, וחשיפתו העצמית בפני הוריו, חושפת את חיי השקר והצביעות של הוריו, בחייהם ההטרוסקסואליים הנורמטיביים כביכול. 

תת עלילה בתוך הרומן מספרת את סיפורם של שני בנים תאומים, שחיו בקרבת אתר בניה, ועקב הזנחה פושעת לא פיתחו שפת דיבור. הנוף היחיד שראו מהחלון היה עגורנים - מנופי בניה גדולים, בעבודתם. אותם אחים פיתחו במהלך התפתחותם שפה עשירה, המבוססת על תנועות העגורנים באתר הבנייה, שהייתה לשון ייחודית להם, שאיש מלבדם לא יכול היה להבין.

==הלשון האבודה - ניתוח==
אותה "לשון אבודה של העגורנים", המופיעה בתת-העלילה, היא מטפורה עשירה, לאופן התקשורת שאותו נדרשו הגייז לפתח, במהלך שנים של בדידות, של התפתחות בגיל ההתבגרות ולעיתים מאוחר יותר, תוך שהם נאלצים להסתיר את זהותם, את ה"אני" שבהם, ואת מושא אהבתם. חוויות אלה חייבו את חברי הקהילה הגאה לפתח "שפה" משל עצמם, ניואנסים קטנים, ביטויים ורמזים, שאיפשרו להם לדון או לרמוז על דברים באופן המובן רק להם, כאותה שפת העגורנים במשל שבסיפור.

חוויות אלה של בדידות הן משותפות לחלק גדול מחברי הקהילה הגאה, ומשותפות גם למיעוטים אחרים בהיסטוריה שנאלצו שלא לחשוף את זהותם בחברה עוינת, כדוגמת היהודים שחיו בחברה אנטישמית, ועוד.

== קישורים חיצוניים ==
* 

קטגוריה:סרטי 1991
קטגוריה:זהות מינית
קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:סרטי להט"ב בריטיים
קטגוריה:ספרות להט"ב
קטגוריה:ספרי 1986
קטגוריה:להט"ב בממלכה המאוחדת
קטגוריה:ספרי זמורה ביתן
כיכר השוק

כיכר השוק היא כיכר המיועדת למסחר, בה מתקיים שוק. כיכר כזה הוא מאפיין חשוב של ערים וכפרים רבים ברחבי העולם. כיכר שוק היא אזור פתוח שבו נמצאים דוכני שוק המיועדים באופן מסורתי למסחר, בדרך כלל ביום מסוים בשבוע המכונה "יום שוק".<ref></ref>

כיכר שוק אנגלית טיפוסית מורכבת משטח מרובע או מלבני, או לפעמים רק הרחבה של הרחוב הראשי. הוא נמצא בדרך כלל במרכז העיירה, מוקף בבניינים מרכזיים כמו כנסיית הקהילה, בית העירייה, חנויות ומלונות, סניף הדואר, יחד עם חנויות קטנות יותר ושטחי עסקים. לפעמים יש במרכז הכיכר בניין שוק מקורה קבוע, והאזור כולו הוא מקום מפגש מסורתי של אנשים מקומיים, כמו גם מרכז מסחרי.

==גלריה==
<gallery mode="packed" heights="150">
קובץ:Alte Markt Dortmund.JPG|כיכר השוק בדורטמונד, וסטפאליה, גרמניה
קובץ:Helsinki - Eteläranta Södra Kajen - Marketplace - Uspensky Cathedral in the background - Marketplace - Uspenskin katedraali taustalla - panoramio.jpg|כיכר השוק, הלסינקי , פינלנד
קובץ:Sukiennice and Main Market Square Krakow Poland.JPG|הכיכר המרכזית, קרקוב, פולין
</gallery>

== ראו גם ==
* כיכר עירונית

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:כיכרות
אדיג'ה

אַָ֫דִיגֶ'ה (באיטלקית: Adige, בגרמנית: Etsch, בלדינית: Adesc, בטרנטית: Àdes, מלטינית: Athesis) הוא נהר הנובע בסמוך למעבר רזיה אשר בנפת דרום טירול שבאיטליה ונשפך לים האדריאטי בקרבת העיר קיוג'ה. הנהר אדיג'ה, שאורכו כ-409 קילומטרים, הוא הנהר השני באורכו באיטליה, לאחר נהר הפו. 

הנהר אדיג'ה חוצה את הערים טְרֶנְטוֹ, ורונה, לניאנו, ונושק ליישובים מראנו, בולצאנו ורוברטו.

שטחו הכולל של אגן הניקוז שלו הוא 12,100 קילומטרים מרובעים (דבר המדרג אותו כשלישי בגודלו לאחר אלה של נהר הפו ונהר הטיבר), מתוכם 7300 קמ"ר נמצאים בנפת אלטו אדיג'ה, שבשטחה זורם הנהר לאורך 140 קילומטרים (יותר משליש ממסלולו הכולל).

היובלים העיקריים המתמזגים אל נהר האדיג'ה:
* פאסיריו (פאסר) שבקרבת היישוב מראנו.
* איזארקו (אייזק) שבקרבת העיר בולצאנו.
* נוצ'ה שבקרבת היישוב מצוקורונה.
* אוויזיו שבקרבת היישוב לאוויס.
* פרסינה שבקרבת העיר טרנטו.
* לנו שבקרבת היישוב רוֹוֶרֶטו.

בהמנון גרמניה הישן מופיעה השורה השנויה במחלוקת "המאס ועד לממל,
מהאטש (=אדיג'ה, על פי ההגייה הגרמנית - 'Etsch') ועד לבלט", לפיה משתמע כי שטח גרמניה משתרע מצרפת במערב ועד ליטא במזרח, ועד האדיג'ה שבאיטליה בדרום; בית זה אינו מושר עוד היום ונחשב כפוגעני.

==קישורים חיצוניים==

* 

טירת סן פייטרו

קטגוריה:איטליה: נהרות
קטגוריה:נהרות הנשפכים לים האדריאטי
חזון יוחנן

חזון יוחנן, ציור מהמאה ה-15
חזון יוחנן, הנקרא לעיתים גם ההתגלות של יוחנן או ספר ההתגלות, הוא הספר האחרון בברית החדשה. הוא מתאר את אירועי אחרית הימים שיתרחשו לפי האמונה הנוצרית לפני שישו ישוב לעולם וידון את כל החיים והמתים ביום הדין. משמו היווני של הספר, "אפוקליפסי טו יואני" (Αποκάλυψη του Ιωάννη, "חזון יוחנן" ביוונית), נגזרת המילה המודרנית "אפוקליפסה", המציינת את סוף העולם. לתוכנו של הספר ולצורת כתיבתו השפעה פרסית.

==מחבר הספר==
לפי המסורת הנוצרית, מחבר הספר הוא יוחנן כותב הבשורה, המזוהה על פי המסורת הנוצרית עם יוחנן בן זבדי, אחד משנים-עשר השליחים, שכתב גם את הבשורה על-פי יוחנן ואת איגרות יוחנן שבברית החדשה. לפי המסורת, הוא חיבר את הספר בעת גלותו על האי פטמוס שבים האגאי, בימי הקיסר הרומי דומיטיאנוס, בשנת 95 לערך. בפרט תומך בגישה זו אירנאיוס, מאבות הכנסייה הקדומים ביותר.

עם זאת, ביקורת המקרא, בהתבסס על ניתוח הכתובים של הבשורה על פי יוחנן מחד וההתגלות מאידך, שוללת את הגישה הנוצרית המסורתית ומבחינה בין מחבר הבשורה על פי יוחנן ובין מחבר חזון יוחנן, הנקרא בביקורת המקרא "יוחנן מפטמוס". המחבר, נציג כיתה נוצרית מוקדמת אפוקליפטית, כיוון את הניסוחים הקשים המופיעים בטקסט, כמו "הָאֹמְרִים יְהוּדִים אֲנַחְנוּ וְאֵינָם כִּי אִם־כְּנֵסֶת הַשָּׂטָן", כלפי כיתות נוצריות מוקדמות מתחרות. ככל הנראה התנגד לקבלת נוכרים שלא נימולו ולא קיבלו את שמירת המצוות על ידי הנוצרים הפאולינים כחברים בקהילתם: החיבור נכתב בשלביו המוקדמים ביותר של הפילוג היהודי-נוצרי, והכיתה היוחננית עדיין התקיימה בעולם מושגים יהודי.

==תוכן==
חזון יוחנן מתחיל בדבריו של ישו, שנגלה אל המחבר, המכוונים לשבע הכנסיות (קהילות) של אסיה הקטנה: אפסוס, סמירנה, פרגמון, תיאטירה, סרדיס, פילדלפיה ולאודיקה על הליקוס:

דברים אלה מופיעים בשלושת הפרקים הראשונים של הספר.

בשאר הספר מתוארים אירועי אחרית הימים, ארמגדון (הר מגידו), יום הדין ומלכות האל (מלכות שמיים) שתבוא אחריו, והוא רווי שפה ציורית, סמלים ומטאפורות, המקשים על פירושו. רבים מהסמלים המוזכרים בו מוכרים מאוד בתרבות הפופולרית, וכוללים את:
* ארבעת הפרשים, המסמלים – על פי המסורת הנוצרית וכנרמז מהכתוב – מגפה, מלחמה, רעב ומוות;
* הקרבת השה;
* נהר האש;
* אשת קץ הימים;
* שני העדים;
* שבע הקערות של זעמו של האל, המציינות שבע פורענויות שהאל ימטיר על הארץ החוטאת;
* שבעת החותמות;
* שבעת השופרות;
* בבל הגדולה;
* החיה, ומספרה: 666;
* וכן המלאך מיכאל.
==מחלוקת על הכללתו בקאנון==
בשל אופיו המיסטי של חזון יוחנן, במרוצת השנים התנגדו רבים להכנסתו לקאנון הכתובים הנוצריים. עוד במאה ה-4 יוחנן כריסוסטומוס טען נגד הכללת הספר בברית החדשה, מחשש שמא לשונו הציורית תשמש קרקע פורייה לפירושים לא-נכונים של הנצרות וקביעותיה. גם הנוצרים שבסוריה שללו את אלוהיותו של חזון יוחנן, בעיקר משום שהמונטאניסטים הסתמכו עליו. מאוחר יותר, במאה ה-9, הוא נמנה עם ה"ספרים שבמחלוקת" ב"סטיכומטריה" של ניקיפורוס מקונסטנטינופוליס. גם כיום, אף שחזון יוחנן הוא חלק מהקאנון הנוצרי, הוא לא נקרא כחלק ממחזור הקריאה בכנסייה האורתודוקסית.

בתקופת הרפורמציה, הן מרטין לותר והן ז'אן קלווין התלבטו בעניין יחסם לספר. קלווין גרס כי חזון יוחנן הוא אכן ספר אלוהי וקאנוני, אך נמנע מלכתוב עליו פירוש. לותר סבר בתחילה כי הספר אינו אלוהי ואינו נבואי, אך שינה את דעתו.

==ראו גם==
*הבשורה על-פי יוחנן

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.kirjasilta.net/ha-berit/Haz.html החזון] (תרגום פרנץ דליטש)
* 

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:הברית החדשה
שם במה

שם במה או "שם מסך" הוא שם בדוי (ההופך לעיתים לשם הרשמי) המשמש שחקן, מוזיקאי, מתאבק או בדרן במקום שמו המקורי. יכולות להיות סיבות שונות לשימוש בשם במה, העיקרית בהן היא ששמו המקורי של השחקן אינו שיווקי במידה מספקת.

דוגמאות אחדות:
* אמינם (מרשל מת'רס)
* מרילין מונרו (נורמה ג'ין מורטנסן בייקר)
* וודי אלן (אלן סטיוארט קניגסברג)
* אלטון ג'ון<ref>רג'ינלד קנת דווייט. שינה חוקית את שמו ל"אלטון הרקולס ג'ון" ב־1972</ref>
* סקרילקס (סוני-ג'ון מור)
* בוב דילן (רוברט אלן צימרמן)
* ליידי גאגא (סטפני ג'ואן אנג'לינה ג'רמנוטה)
* צ'ארלי שין (קַרְלוֹס אְרְוִּין אֵסְטֵבֵז)
*בונו (פול דייוויד יוסון)
*מרילין מנסון (בריאן יו וורנר)
* לנה דל ריי (אליזבת' וולרידג' גרנט)
* סטטיק (לירז רוסו)
* ג'ורדי (ירדן פלג)
* אייל גולן (אייל ביטון)

מעט יוצא דופן הוא השחקן ניקולס קייג', אשר נולד בשם ניקולס קופולה, ושינה את שמו בטרם זכה לפרסום, כדי שיתפרסם בזכות עצמו ולא בתור אחיינו של הבמאי הנודע פרנסיס פורד קופולה.

בשנות החמישים, בעת "ציד המכשפות" של הסנטור ג'וזף מקארתי, אשר רדף את מי שחשד בו כקומוניסט, ויצר "רשימה שחורה" של אנשים החשודים כקומוניסטים או כבעלי קשרים לקומוניזם, בה היו רשומים רבים מבמאי ותסריטאי הוליווד, עבדו רבים מהם תחת שם בדוי, על מנת שניתן יהיה להפיץ את הסרט שיצרו.

שם במה מיוחד במינו הוא "אלן סמית'י". זהו שם במה גנרי, שמאחוריו מסתתרים במאי קולנוע שסירבו מטעמים שונים (לרוב, אי-הסכמה עם האולפנים על עריכת הסרט) להזדהות כבמאים של סרט מסוים. מאז שנת 2000 אין איגוד במאי הקולנוע האמריקני מאפשר עוד שימוש בשם זה, לאחר שה"סוד" נחשף לציבור הרחב.

שימוש בשם במה נפוץ מאוד בתעשיית הפורנוגרפיה. שחקני ושחקניות בתעשייה משתמשים בשם במה כדי ליצור חיץ בין חייהם האישיים לעיסוקם בתחום הפורנוגרפיה, כאשר השם האמיתי של רובם לא נחשף בפומבי. מסיבות אלו שימוש בשם במה נפוץ גם בקרב חשפניות ודוגמניות עירום.

==שמות במה בולטים בישראל==
<div class="catlist-in-columns">
*אילנית (חנה דרזנר)
*דנה אינטרנשיונל (שרון כהן)
*אדם (חיים כהן)
*מוקי (דני ניב)
*סגול 59 (חן רותם)
*שורטי (הילה ניסימוב)
*אנה זק (אנה קוזנקוב)
*שגיא ביטבוקס (שגיא ברייטנר)
*חובי סטאר (חובב סקולץ)
*סאבלימינל (קובי שמעוני)
*רוני סופרסטאר (רוני דואני)
*טינקרבל (רוית רוזן)
*סקאזי (אשר סויסה)
*יובל המבולבל (יובל שם-טוב)
*הצל (יואב אליאסי)
*שי 360 (שי חדד)
*אלון דה לוקו (אלון כהן)
*עומרי 69 סגל (עומרי סגל)
*סטטיק (לירז רוסו)
*איזי (ארז שרון)
*ג'ורדי (ירדן פלג)
*שרי (שרלוט אליאס)
*סטלוס (שמעון מזרחי)
*מיקיאגי (מיכאל (מיקי) הירשמן)
*סטפן לגר (סטפן גאגבה)
*דודו פארוק (אורי קומאי)
*טונה (איתי זבולון)
*דקלון (יוסף לוי)
*ג'נגו (עמיר רוסיאנו)
*דוד חיים (חיים אוסדון)
</div>

==ראו גם==
* שם עט

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

*
קטגוריה:אמנות הבמה
במה
בית הספר למקצועות הטכניים

בית הספר למקצועות הטכניים של חיל האוויר הישראלי (בקיצור: הטכני, בראשי תיבות: ביסל"ט) היא יחידת הדרכה הממוקמת בבח"א 21 בחיפה.

על בית הספר מפקד קצין בדרגת סגן-אלוף.

לביסל"ט מגיעים חיילים וחיילות לאחר טירונות, בעבר היה ניתן גם לפניה, במסגרת קד"צ, לצורך הכשרה במקצועות טכניים. מקצועות אלה מתחלקים בעיקרון לשניים: מקצועות האחזקה ומקצועות האלקטרוניקה (בעבר היו קיימות שתי יחידות - בית הספר לאחזקה ובית הספר לאלקטרוניקה, אך אלה אוחדו לביסל"ט).
מקצועות האלקטרוניקה הם כל המקצועות הקשורים בתחזוקת מערכות אלקטרוניות: אוויוניקה, קשר, לוחמה אלקטרונית וכולי. מקצועות האחזקה הם כל מקצועות המכונאות, החימוש והחשמל למשל מכונאי מטוסים/ מסוקים (המכונה ממ"סניקים), חמשים (חימוש), חמ"מניקים (חשמלאי מטוסים) ועוד.

ביחידה מוכשרים אלפי טכנאים בשנה, המהווים למעלה מ-30% מכלל כוח האדם של חיל האוויר. תפקידם הוא לתחזק את כלי הטיס ואת המערכות האחרות בחיל ולהביאם למצב של זמינות תמידית. לאחר סיום הקורס הספציפי, מחולקים הטכנאים בין בסיסי חיל-האוויר שם ישרתו בשירותם הסדיר. החיילים שמשרתים במסגרת קורס קדם צבאי ממשיכים לטירונות ומשם ממשיכים לכנפות/בסיסים השונים בחיל האוויר.

החיילים מוכשרים על ידי מק"סים (מק"ס - מפקד קורס) בוגרי הקורס, שנשארים בתום קורס ההכשרה שלהם בטכני ומצטרפים לצוות ההדרכה במקום להמשיך לשירות כטכנאי במקצוע שרכשו באחד מבסיסי חיל האוויר. לאחר הקורס עובר החייל קורס פו"ח (פיקוד והדרכת חיילים) ומוצב למספר חודשים באחד מהבסיסים כדי לרכוש מעט ניסיון במקצוע. לאחר מכן משרת המק"ס בבח"א 21 בחיפה. המק"ס מזוהה בתג יחידה של בח"א 21 ובשרוך הדרכה בצבע תכלת. מק"סים מנוסים עוברים קורס פו"מ (פיקוד והדרכה מתקדם) ולאחריו הם מלווים מק"סים צעירים בפן ההדרכתי. קורס נוסף הוא קורס חניכה שבסופו המק"ס מקבל שרוך כחול כהה (מתקדם). קורס נוסף בשם פו"ב (פיקוד והדרכה בכיר), מקביל לקורס ר"צ בשטח, ובוגריו עונדים סיכת לפיד. את הקורסים הללו מעבירים מדריכים מצטיינים אשר נבחרו לפקד במכון להכשרת המדריך, ששוכן אף הוא בבח"א 21.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [https://www.youtube.com/watch?v=7vKNtHR0HgI#t=306 סרטון על הטכני], יומני כרמל פברואר 1951 <small><small>(התחלה 5:06)</small></small> 
* [https://www.google.co.il/maps/@32.808435,35.0383382,3a,90y,223.77h,77.5t/data=!3m8!1e1!3m6!1sAF1QipNAvRe_rn8FmtCSK9PpHZqpA2uhSDA4SmdjY-0m!2e10!3e11!6shttps:%2F%2Flh5.googleusercontent.com%2Fp%2FAF1QipNAvRe_rn8FmtCSK9PpHZqpA2uhSDA4SmdjY-0m%3Dw203-h100-k-no-pi0-ya287.84772-ro0-fo100!7i8192!8i4096?hl=iw תמונה פנורמית של הטכני]
קטגוריה:יחידות חיל האוויר הישראלי
קטגוריה:חיפה: בתי ספר
קטגוריה:ישראל: חינוך מקצועי
קטגוריה:רובע המפרץ
קטגוריה:בסיסי הדרכה של צה"ל
קטגוריה:ישראל: מכללות להכשרת טכנאים והנדסאים
מפת קוד

מפת קוד היא מפה צבאית בה ניתנים שמות קוד לצירי תנועה, מתחמים צבאיים, תאי שטח ואזורים בעלי חשיבות טקטית (כגון אזורים שולטים).

השימוש במפת הקוד נועד לשרת שתי מטרות עיקריות: הסתרת מידע מאויב שעשוי להאזין לרשת הקשר, ומתן אמצעי שליטה יעיל וקצר לתאום בין כוחות. מפות הקוד נחשבות מסמך צבאי סודי.

לדוגמה, בפלישה לנורמנדי שימשו שמות קוד לציונם של מוקדי הפלישה:
* חוף יוטה – כוחות אמריקאים.
* חוף אומהה – כוחות אמריקאים.
* חוף גולד – כוחות בריטים.
* חוף ג'ונו – כוחות קנדים.
* חוף סורד – כוחות בריטים.

בעקבות מלחמת יום הכיפורים בה השתמש צה"ל במפת הקוד סיריוס שנחשפה, נודעו שמות הקוד של מוצבי קו בר-לב, שורה של מוצבי צה"ל לאורך תעלת סואץ: "בודפשט", "אורקל", "לחצנית", "מילנו", "מפרקת" ועוד.

קטגוריה:טקטיקה צבאית
קוד, מפת
קטגוריה:אבטחת מידע
קטגוריה:מודיעין צבאי
המחוז הפדרלי של ברזיל

המחוז הפדרלי של ברזיל (בפורטוגזית: Distrito Federal) הוא מחוז בברזיל הכולל את שטחה של העיר ברזיליה, בירת ברזיל, ואינו שייך לאף מדינה בברזיל. בעבר היה המחוז חלק ממדינת גויאס.

==היסטוריה==

הממשלה הפדרלית של ברזיל עברה למחוז הפדרלי ב-21 באפריל 1960, ואז פוצל המחוז ממדינת גויאס. לפני המעבר היה המחוז הפדרלי בברזיל שטחה של העיר ריו דה ז'אנירו. לאחריו, הפך שטח העיר ריו דה ז'אנירו למדינה בשם גואנברה, שהתקיימה בין 1960 ל-1975, עד שהתאחדה עם מדינת ריו דה ז'אנירו.

בתחילה הורכבה אוכלוסיית המחוז מהפועלים שעסקו בבניית העיר ברזיליה, שנבנתה מן היסוד בתקופת כהונת הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק, בין שנת 1956 ל-1960. פועלים אלו כונו "קנדנגוס". לאחר מכן הגיעו לעיר פקידי הממשלה הפדרלית ומשפחותיהם. העיר ברזיליה היא עיר מתוכננת ובה אזורי מגורים, עסקים, לימודים וכיוצא בזה. לרחובות אין שמות, אלא הם מזוהים באמצעות אותיות ומספרים הערוכים בצורה גאוגרפית. בתחילה תוכננה העיר להגיע לאוכלוסייה של מיליון איש, ולאחרונה עברה מספר זה. בשל המבנה המורכב של העיר, היה גידולה איטי, והדבר חייב רבים להתיישב בערים הסמוכות לה, המהוות כיום חלק ניכר מאוכלוסיית המחוז הפדרלי.

==דגל==

הצבע הלבן מסמל את השלום, בעוד שהצבעים הירוק והצהוב הם צבעיה הלאומיים של ברזיל. ארבעת החצים הצהובים מסמלים את אוכלוסייתה הילידה של ברזיל, והם מצביעים אל ארבעת כיווני השמיים, כדי להצביע על כך שהכוח נובע מן המרכז. החצים אף יוצרים צלב, שיש בו כדי להזכיר את צלב הדרום, אזכור נוסף לדגלה של ברזיל.

הדגל עוצב על ידי המשורר גיירמה דה אלמיידה, ואומץ על ידי הממשלה ב-25 באוגוסט 1969.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ברזיל: מדינות
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1960
הקונגרס הלאומי של ברזיל

בניין הקונגרס הלאומי של ברזיל ב[[ברזיליה שתוכנן על ידי אוסקר נימאייר.]]
הקונגרס הלאומי של ברזיל (בפורטוגזית: Congresso Nacional do Brasil) הוא הרשות המחוקקת בברזיל והוא מורכב משני בתים – הסנאט הפדרלי של ברזיל, שהוא הבית העליון, ובית הנבחרים של ברזיל, שהוא הבית התחתון.

==הסנאט הפדרלי==
הסנאט הפדרלי של ברזיל כולל 81 מושבים, שלושה סנטורים מייצגים כל מדינה ממדינות ברזיל ושלושה מייצגים את המחוז הפדרלי של ברזיל. הנציגים נבחרים על פי רוב הקולות במדינתם, לתקופת כהונה בת שמונה שנים. הבחירות מתקיימות אחת לארבע שנים, כאשר פעם נבחרים שליש מן הסנטורים, ולאחריה שני השליש הנותרים.

==בית הנבחרים==
בית הנבחרים של ברזיל כולל 513 נבחרים, הנבחרים על פי שיטת ייצוג יחסי לתקופת כהונה בת ארבע שנים. הבחירות הן מערכת מורכבת של ייצוג יחסי על פי מדינות. המושבים מוענקים על פי גודל המדינות, כאשר ישנו מספר מינימום של שמונה נציגים למדינה, ומספר מקסימום של שבעים נציגים.

==מושב הקונגרס==

מושבם של שני הבתים הוא במבנה שנבנה לכך במיוחד, "ארמון המחוקקים" במרכז ברזיליה בתכנונו של האדריכל אוסקר נימייר. חמש עשרה מפלגות פוליטיות מיוצגות כיום בקונגרס. בברזיל נהוג כי פוליטיקאים מחליפים מפלגות, ולכן המבנה המפלגתי של הקונגרס משתנה ללא הרף.

== גלריה ==

<gallery>
Image:Brasilia National Congress.JPG|בניין הקונגרס הלאומי
Image:Brazil.Congress.01.jpg|מושב בית הנבחרים Deputies
Image:Brazil.Congress.02.jpg|מושב הסנאט
</gallery>

== ראו גם ==

* מגדל אשכול באוניברסיטת חיפה
* פוליטיקה של ברזיל
* בתי מחוקקים לפי מדינה

==קישורים חיצוניים==

* 

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ברזיל: חוק ומשפט
קטגוריה:ברזיליה: מבנים
קטגוריה:ברזיל: פוליטיקה
קטגוריה:ברזיליה
ברזיל
קטגוריה:מבנים שתכנן אוסקר נימאייר
קבר אבנר בן נר

אתר קבר אבנר בן נר ממוקם על פי המסורת בלב העיר חברון, סמוך למערת המכפלה. מבנה עם מספר חדרים סביב חצר ושער בסגנון ממלוכי.

==הקבר ביהדות==

אבנר בן נר היה שר צבאו של המלך שאול. על פי הכתוב בשמואל א' היה בן דודו של שאול, ולפי ספר דברי הימים היה דודו. לאחר מותו של שאול בקרב, המליך אבנר את אשבעל, הוא איש בושת, בנו של שאול על ישראל, בעוד דוד מולך בחברון. לאחר סכסוך בין אבנר לאיש בושת בא אבנר לחברון אל דוד במטרה להעביר את המלוכה לידיו, אך לאחר צאתו מעם דוד ארב לו יואב בן צרויה והרגו, בעקבות הריגת אחיו עשהאל לאחר הקרב בגבעון. דוד המלך רגז על המעשה והורה לקבור את אבנר בקבורה ראויה בחברון.

לאחר מות אבנר התפוררה ממלכת איש בושת, והוא נרצח בידי אנשיו בביתו במחניים. המתנקשים הביאו את ראשו של איש בושת לחברון אל דוד כהבעת נאמנות. דוד הורה על הוצאתם להורג, והורה על קבורת ראש איש בושת בקבר אבנר בחברון.

אתר קבר אבנר בן נר מוזכר בכתבי עולי רגל רבים. הנוסע האלמוני תלמיד הרמב"ן שביקר בארץ ישראל בשנת ה'ן' (1290) כותב כי "גם שם בחברון קבר אבנר". רבי משה באסולה שביקר במקום בשנת 1522 מספר כי קבר אבנר נמצא באמצע חברון וכי נבנה במקום על ידי המוסלמים מסגד. בעל ספר "יחוס צדיקים" שביקר באתר בשנת 1561 מספר כי "בראש השוק של חברון, כנגד כותל הפסגה, קבורת אבנר בן נר, בכנסייה של גוים, בתוך מערה".

==הקבר במסורת המוסלמית==
על פי המסורת המוסלמית המקומית מיוחס הקבר ליוסף הנגר, בעלה של מרים אם ישו וכך גם נקרא המקום בפיהם "יוסף אלנאג'ר". האתר נמצא בחזקתם של משפחת א-שריף, והם אף קוברים את חשובי מתי המשפחה בחדר הסמוך למצבת קבר אבנר, בהם מחמוד אל אשרף מייסד כת צופית.

==הקבר בימינו==
מבט על מערת הקבר

הכניסה לקבר ממוקמת סמוך לשביל העולה למערת המכפלה מצדה המערבי. לאחר חלוקת המערה בעקבות טבח מערת המכפלה, השביל המוביל אל הקבר סגור. האתר פתוח לכניסת יהודים בכל שבוע בלילה שבין שני לשלישי ובלילה שבין חמישי לשישי בשעות 22:00–03:00. האתר פתוח גם בימים שבהם מערת המכפלה כולה פתוחה ליהודים.

==הערות שוליים==

אבנר
קטגוריה:חברון: קברים ובתי קברות
קטגוריה:ישראל: מסגדים
קטגוריה:התקופה הממלוכית בארץ ישראל
חוק הרחם החופשי

ענישת עבד בברזיל.
חוק הרחם החופשי (בפורטוגזית: Lei do Ventre Livre), הידוע גם בכינוי חוק ריו ברנקו, נחקק בפרלמנט הברזילאי ב-28 בספטמבר 1871 כשלב בתהליך ביטול העבדות בברזיל. 

החוק קבע כי החל מתאריך החקיקה, כל התינוקות שנולדו לאימהות שהיו שפחות, לא יגדלו להיות עבדים בעצמם. החוק קבע את גיל 8 כנקודת הזמן בה היה על בעל העבדים להחליט בין שחרור הילד בתמורה לפיצוי מהמדינה, או להחזיק בו עד לגיל 21, עת הוא ישוחרר ללא כל פיצוי. החוק לא מילא את יעודו, שכן רק מעטים שוחררו בגיל 8. 

בנוסף כונן החוק קרן לשחרור עבדים, אך לא היה די בהונה. כך, למשל, בין השנים 1876 ו-1886 שוחררו בידי הקרן 3,533 עבדים בלבד בבאהיה, ו-150 בלבד בפרנמבוקו. זאת מתוך מעט יותר ממיליון וחצי עבדים שהיו בברזיל בשנת 1872, שהיוו 15.2% מהאוכלוסייה כולה.

את החוק יזם הוויקונט ריו ברנקו ב-27 במאי 1871 בקבינט השמרני, ומכאן גם כינויו. הוא נימק את הצורך על ידי הגדרת העבדות כ"מוסד בלתי צודק", לא כל כך כלפי העבדים, אלא כלפי המדינה, שתדמיתה כלפי חוץ נפגמה מקיום העבדות בתקופה שבה בוטלה כבר ברוב חלקי העולם.

14 שנים לאחר חקיקת חוק הרחם החופשי שוחררו עבדים שגילם עלה על 60, ושלוש שנים לאחר מכן, ב-13 במאי 1888 סיים חוק הזהב את העבדות בברזיל באופן מוחלט.

החוק השפיע על חלקה הצפוני של המדינה, שנטה לעבר מדיניות של תשלום משכורות יותר מאשר למדיניות של עבדות. רבים מהעבדים ששוחררו תחת חוק הרחם החופשי היגרו לצפון על מנת לעבוד במטעים.

==ראו גם==
*ביטול העבדות בברזיל
*חוק הזהב
*עבדות
*האימפריה הברזילאית
==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
*Thomas E. Skidmore, Black into White: Race and Nationality in Brazilian Thought, Duke UP, Durham and London, 1993.
</div>

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ברזיל: היסטוריה
קטגוריה:ברזיל: חוק ומשפט
קטגוריה:ברזיל: עבדות

pt:Abolicionismo no Brasil#Lei do Ventre Livre
טללית

טללית (שם מדעי: Drosera), או בשמה הלועזי העממי "Sundew", הוא סוג של צמח טורף ממשפחת הטלליתיים (Droseracea), הקרוב לדיונאת הזבובים.

כיום, הסוג טללית מונה 171 מינים טהורים הגדלים ברחבי העולם, מחציתם גדלים באוסטרליה. לרוב, הטלליות גדלות במישורי עשב מוצפים או באזורים שופעי מים, בהם הלחות היחסית גבוהה. הקרקעות שבהן גדלות הטלליות הן עניות בחומרי תזונה, חומציות, ולרוב מכוסות בטחב הנקרא ספאגנום - קרקעות שבהן צמחים רגילים לא יכולים להתפתח כראוי. כפתרון לבעיה זו, הטללית משלימה את חומרי התזונה שלה באמצעות עיכול חרקים וניצול המרכיבים התזונתיים שבגופם לטובתן. ברחבי העולם מפיקים מהטלליות סירופ נגד שיעול, תרופות לחולי לב ועוד.

==חלוקה==
נהוג לחלק את הטלליות ל-3 קבוצות עיקריות:

1) טלליות רגילות (General sundews): אלו הן הטלליות ה"רגילות" שאין להן מאפיינים מיוחדים.

2) טלליות מזעריות (Pygmy Sundews): אלו הן טלליות שאורך עליהן יכול להגיע עד 3 סנטימטרים (הטללית הגדולה ביותר מצמיחה עלים באורך של כ-80 סנטימטרים).

3) טלליות בעלות פקעת (Tuberous Sundews): אלו הן טלליות המצמיחות את עליהן מתוך פקעת.

מלבד חלוקה זו, ישנן טלליות מטפסות, צמודות-קרקע, חד-שנתיות ורב-שנתיות, וישנן כאלו הנכנסות לתרדמה בעונת היובש.

==המלכודות==

הטללית היא צמח טורף בעלת מלכודות דבק אקטיביות. כל עלה מכוסה בשערות דקיקות (אדמדמות בדרך כלל), אשר בקצותיהן מופרשת טיפת נוזל סוכרי ודביק דמוית טל (ומכאן שמם). החרק נמשך לסוכר שבנוזל ונדבק אליו. ברגע שהצמח חש בזאת, אותות חשמליים עוברים בשערות וככל שהחרק ינסה להתחמק, יותר ויותר שערות יתכופפו לעברו, מה שיגרום לחרק להידבק יותר טוב לעלה. במינים רבים העלה מסתלסל סביב הטרף ותהליך זה עשוי לקחת בין כמה שעות ועד יום. הנוזל הסוכרי מכיל גם אנזימי עיכול אשר יעכלו את גוף החרק וינצלו את החלבונים והחנקות שבגופו לטובת הצמח. השאריות מעיכול החרק נשארות על העלה או נשטפות בגשם ואינן מפריעות להמשך פעולתו של העלה ללכידות נוספות. הטללית ידועה בכך שהיא מייצרת את הדבק הטבעי החזק בעולם.

==טללית עגולת העלים==
Drosera rotundfolia
צמח טורף הנפוץ כמעט בכל האזורים הממוזגים והסוב-טרופיים של חצי הכדור הצפוני. בימינו, ניתן למצוא טללית זו בארצות ים-תיכונית כמו איטליה, ספרד וטורקיה.

בישראל מוכרים דאודורנטים אשר את אחד ממרכיביהם מפיקים מהעלים של טללית זו.

==לקריאה נוספת==
* קארל זימר, פיתוי גורלי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 142, מארס 2010

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=4074 טורפים בעולם הצמחים-מאמר מאת פרופ' דן יואל]

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס
קטגוריה:טלליתיים
קובה (אזרבייג'ן)

קובה (באזרית: Quba) היא עיר בצפון אזרבייג'ן, בחלקה האירופי של המדינה, שמשמשת מזה זמן רב כמקום מושבה של קהילת יהודי ההרים הגדולה ביותר באזור. אוכלוסיית העיר היא כ-38,100<ref></ref> תושבים (נכון לשנת 2010). כלכלת העיר מבוססת על ייצוא תפוחים לחו"ל וכן על ייצור שטיחים, שגם הם מיועדים בחלקם ליצוא.

==היסטוריה==
חשיבות העיר עלתה בשנת 1747, כשהשאה האיראני נאדיר-שאה נרצח ומושל המחוז חוסיין עלי החליט לאחד את השטחים האזריים. הוא העביר את בירת האזור מהעיר קסודת, שלא הייתה מוגנת טוב לקובה, שהייתה מרכזית יותר, וכן הוא בנה בה מבצר. בין 1804 ל-1813 התקיימה מלחמת רוסיה-פרס שבמהלכה הפרסים הפסידו את השליטה על אזרבייג'ן ועל ארמניה ונאלצו לחתום על הסכם גוליסטן והסכם טורקמנצ'אי. ב-1806 הרוסים כבשו את קובה, והעבירו ממנה את הבירה לבאקו. ב-1809 צר על העיר השייח המודח עלי-חאן במשך שלושה חודשים כדי לכבשה, אך בסופו של דבר בסוף המלחמה הייתה העיר בידיים רוסיות.

בימיו הראשונים של יוסיף סטלין, במסגרת פעולתו המהפכנית כנגד השלטון הצארי ברוסיה, אימץ סטלין לעצמו את השם "קובה" כשמו המחתרתי, בהשראתו של מנהיג גאורגי מהפכני, אשר שמו כשם העיר.

==יהודים==
ליד קובה שוכן הכפר קירמיזי קסבה, שפעם היה נקרא ברוסית יברסקיה סלובודה (Еврейская слобода - המושבה היהודית). בכפר החל בשנת 1742 קיים יישוב יהודי נפרד. עם נפילת ברית המועצות ב-1989 היו שם 18,000 תושבים, אך היום בשל עלייה לישראל והגירה למקומות אחרים האוכלוסייה קטנה עד 4000.

==לקריאה נוספת==
*מרדכי אלטשולר, יהודי מזרח קאווקז, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, תש"ן.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20100206013126/http://kavkaz.org.il/ קובה באתר יהודי ההרים] 
* 
* 

==הערות שוליים ==

קטגוריה:אזרבייג'ן: ערים
קטגוריה:קווקז: יישובים
קטגוריה:קהילות יהודיות בקווקז
בני הנביאים

בני הנביאים הוא שמן של קבוצות בעם ישראל המוזכרות במספר מקומות במקרא, אשר שימשו כחברה נפרדת לאותם הרוצים לזכות בנבואה. קבוצות דומות מוזכרות גם בשמות להקת נביאים וחבל נביאים. קבוצות אלה היו מתלמדות בדרכי הנבואה מתוך שאיפת חבריהן לזכות בנבואה.

==מאפיינים==
בני הנביאים מכונים כך מפני שהם תלמידי הנביאים, והקשר שבין רב לתלמיד דומה לקשר בין אב לבנו. הם עוסקים בחיפוש אחר נבואה ובכמיהה אליה. אמנם, למרות שהם מכוונים דעתם להתנבא - הנבואה לא תחול עליהם בהכרח.<ref>.</ref> כמו כן, הנבואה יכולה לשרות גם על מי שלא התכונן לכך כלל, וכפי שאמר עמוס לאמציה: .<ref>.</ref>

בני הנביאים מתוארים כחבורה של אנשים שבחרו לפרוש מהעולם הזה ולהשקיע את זמנם ורצונם בשאיפה להגיע לנבואה. בנוסף לכך, לדעת הרמב"ם, היו צריכים ללמוד ולהתמקצע בכל המדעים המדויקים, וכן בנפשם: .

נבואה אינה שורה אלא מתוך שמחה<ref>תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל', עמוד ב</ref>, ולכן, נהגו בני הנביאים להיות בשמחה, להתבודד עם עצמם ולכוון דעתם לשמיים. כן נהגו להסתובב עם כלי נגינה:

==דרכי פעולתם של בני הנביאים==
על מנת להגיע לנבואה, בחרו בני הנביאים להתנתק ממשפחותיהם ומהעולם הגשמי, ולהשקיע מאמץ בכדי להגיע למצב שבו הם ראויים לכך שתשרה עליהם נבואה, כפי שניסח זאת הרמב"ם בספרו, משנה תורה<ref name=":0"></ref>: <blockquote>...ואין הנבואה חלה אלא על חכם גדול בחכמה גבור במדותיו ולא יהא יצרו מתגבר עליו בדבר בעולם אלא הוא מתגבר בדעתו על יצרו תמיד והוא בעל דעה רחבה נכונה עד מאד... והוא מתקדש והולך ופורש מדרכי כלל העם ההולכים במחשכי הזמן והולך ומזרז עצמו ומלמד נפשו שלא תהיה לו מחשבה כלל באחד מדברים בטלים ולא מהבלי הזמן ותחבולותיו... </blockquote>
אמצעי נוסף שהשתמשו בו הוא כלי נגינה בפרט, ומוזיקה ככלל: .

חוקר המקרא ג'יימס ויליאמס משער ש"בני הנביאים" הוא כינוי לקבוצה המתגבשת תחת הנהגתו של נביא כריזמטי, המכונה אביהם של חברי הקבוצה. שימוש בכינוי "אב" כלפי נביא מופיע בקריאה: "אבי אבי רכב ישראל ופרשיו", המתייחסת לאליהו (מלכים ב ב, יב) ולאלישע (שם יג, יד). לדברי ויליאמס, מוסד הנבואה, ובכלל זה בני הנביאים, היה בקונפליקט מתמיד עם מוסד המלוכה. תחת הנהגתם של אליהו ובעיקר של אלישע, החלו בני הנביאים להתגבש כתנועה מאורגנת החותרת בפועל תחת השלטון, והם נרדפו על ידיו כמתואר במקרא. בימי אלישע הצליחו בני הנביאים להביא להפיכה, שבה הופל שלטון בית עמרי ומונה מלך מטעמם, יהוא, שמימש את השקפת עולמם המונותאיסטית.

==מקומות מושבם==
על פי המתואר בספר שמואל, קבוצות של נביאים התגוררו בגבעת האלוהים, ובאזור מגוריו של שמואל עצמו - בניות ברמה.

בימי אלישע הנביא, מוזכרות קבוצות בני נביאים שישבו ביריחו, בבית אל, בגלגל ועל גדות הירדן.

==ראו גם==
* נבואה
* נביא
* הנבואה במסורת ישראל

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:נבואה
קטגוריה:תנ"ך
מיכאל ששר

מיכאל ששר (שרשבסקי) (5 בפברואר 1933 - 25 במאי 2006, ט' בשבט ה'תרצ"ג - כ"ז באייר ה'תשס"ו) היה עיתונאי ואיש הגות ישראלי.

==ביוגרפיה==
מיכאל ששר נולד בברלין בגרמניה לד"ר שמעון שרשבסקי ולאלפרידה לבית דוד, ובהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ ישראל.

בשנות החמישים היה ששר שליח תנועת בני עקיבא בשווייץ ובאוסטריה, חבר בגרעין נח"ל בקיבוץ סעד, ובין ראשוני המבקרים ברוסיה הסובייטית שמעבר למסך הברזל, בזמן שהיה סטודנט באוניברסיטה העברית. בשנת 1954 החל לכתוב מאמרים בעיתון הצופה, ואחר כך עבד ככתב בעיתון. בשנת 1965 מונה לסגן עורך מוסף הארץ. בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים שימש כדובר הממשל הצבאי ביהודה ושומרון, אחר כך היה קונסול ישראל בניו יורק ב-1974 מונה כדובר משרד ההסברה. בהמשך היה ששר כותב הנאומים והיועץ התקשורתי של נשיא המדינה, אפרים קציר.

ששר כתב ספרים רבים ובהם ספרי ראיונות עם אישים רבי השפעה על החברה הישראלית, ביניהם ישעיהו ליבוביץ שששר היה מקורבו וראה עצמו כתלמידו. חלק מספריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, וצ'כית. חלק מספריו פורסמו בהוצאת הספרים שהקים - ”ששר”. ספרו האחרון "ליבוביץ - כופר או מאמין", סוקר את תורתו של ליבוביץ. הוא כולל ראיונות אחרונים אתו, העוסקים בעתיד מדינת ישראל, הלכה ודמוקרטיה, יהדות, נצרות, מדע ותנ"ך. הספר סוקר את הספרים שכתב ליבוביץ, הספרים שנכתבו עליו ופרשות הקשורות אליו.
==חיים אישיים==
היה נשוי לאסתר, ונולדו להם חמישה ילדים.

== מספריו ==
* 1955 - "בין ספר וספר"
* 1960 - "ישראלי במוסקבה"
* "אירופה מדריך שימושי"
* 1987 - "ישעיהו ליבוביץ - על עולם ומלואו" (הוצאת כתר).
* 1990 - "חיים כהן - שופט עליון" (הוצאת כתר).
* 1990 - "פסיפס - על הוגים וספרים" (הוצאת ירון גולן).
* 1992 - "גנדי - שיחות עם רחבעם זאבי" (הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד).
* 1992 - "ישראלי בדונייצק - ימים נוראים באוקראינה".
* 1992 - "סמבטיון", ספר על חגים וזמנים, (הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד).
* 1993 - "לחצות את הקו", האוטוביוגרפיה של ברברה טאופר כפי שסופר לששר (ספרית מעריב)
* 1995 - "מדוע מפחדים מישעיהו ליבוביץ?" (הוצאת ידיעות אחרונות).
* 1996 - "הרב הלורד - שיחות עם עמנואל יעקובוביץ" (הוצאת ששר)
* 1996 - "הביצה הלבנונית: משל"ג ל'ענבי זעם'"
* 1997 - "מלחמת היום השביעי: יומן הממשל הצבאי ביהודה ושומרון (יוני-דצמבר 1967)" (ספרית פועלים)
* 1997 - "כחלום יעוף - תרומת יהודי גרמניה לחיים הדתיים בארץ ישראל (הוצאת ששר)
* 1999 - "מי אתה אדגר ברונפמן? שיחות עם מיכאל ששר (הוצאת ששר).
* 2002 - "גרמניה ואני - (הוצאת ששר).
* 2002 - "ליבוביץ - כופר או מאמין?" (הוצאת כתר).

==ממאמריו==
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
==קישורים חיצוניים==
* [https://simania.co.il/authorDetails.php?itemId=301 הספרים של מיכאל ששר], באתר סימניה
* 
* [https://www.youtube.com/watch?v=t-VXnV7LrFE מיכאל ששר מראיין את ישעיהו ליבוביץ (בגרמנית)], באתר יוטיוב
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:עיתונאים כותבי עברית
קטגוריה:דיפלומטים ישראלים
קטגוריה:דוברים ישראלים
קטגוריה:כותבי נאומים ישראלים
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:בני עקיבא העולמית: אישים
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1933
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2006
מרניאו

מָרָנְיִאַוּ (בפורטוגזית: Maranhão) היא מדינה בצפון-מזרח ברזיל. מרניאו גובלת בפיאאוי במזרח, בטוקנטינס בדרום מערב, בפארה בצפון מערב, ובאוקיינוס האטלנטי בצפון.

עריה העיקריות הן עיר הבירה סאו לואיס, אימפרטריז, טימון וקסיאס.

מרכז החלל אלקנטרה נמצא בצפון המדינה, לא רחוק מסאו לואיס. הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס נמצא בצפון-מזרח המדינה.

== היסטוריה ==
למרות שסאו לואיס הוקמה על ידי הצרפתים ב-1612, יש אומרים שהיא דווקא דומה מאוד לעיר פורטוגזית, הצרפתים איבדו את העיר לפורטוגזים ב-1614.

ב-1621, המדינות סיארה, מרניאו ופארה אוחדו למדינה אחת שנקראה אסטדו דו מרניאו. שנשארה עצמאית עד 1774, כאשר הפכה למנוהלת בידי הקולוניה הברזילאית.

מרניאו לא הצטרפה להצהרת העצמאות הברזילאית של 1822, אבל בשנים המאוחרות יותר, הפורטוגזים סולקו בידי לורד קוקרן והיא הפכה לחלק מהאימפריה הברזילאית.

מרכז העיר העתיק הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1997.

== דגל ==
הדגל של מרניאו עוצב על ידי המשורר ז'ואקים דה סוסו אנדראדה, ואומץ ב-21 בדצמבר 1889.

הרצועות הצבעוניות מסמלות את הקבוצות האתניות השונות המרכיבות את האוכלוסייה במרניאו. הפינה השמאלית העליונה מסמלת את מרניאו עצמה, ואמורה להוות את בטא עקרב, כפי שקבוצת הכוכבים עקרב מתוארת בדגל ברזיל. הדגל הוא ביחס של 2:3.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://web.archive.org/web/20070311084119/http://www.professores.uff.br/hjbortol/arquivo/2006.1/applets/maranhao_en.html מרניאו בגלובוס תלת־ממדי] באנגלית
* [https://web.archive.org/web/20041208080532/http://www.turismo.ma.gov.br/en/index.html אתר תיירות]
* 

*
קטגוריה:ברזיל: מדינות
מורו דה סאו פאולו

מורו דה סאו פאולו (בפורטוגזית: Morro de São Paulo, "הגבעה של פאולוס הקדוש"), היא עיירת נופש, אחת מחמישה כפרים באי טיניארה (Tinharé), השייך למדינת באהיה שבברזיל. 

ארבעת החופים של מורו דה סאו פאולו, שזכו לשמות "החוף הראשון", "החוף השני", "החוף השלישי" ו"החוף הרביעי", מהווים מוקד משיכה לתיירים מרחבי העולם. לכבוד התיירים מאורגנות מסיבות חוף, בעיקר בקיץ הברזילאי (מינואר עד הקרנבל). 

את האי טיניארה, ששטחו כ-400 קמ"ר, גילה בשנת 1531 הפורטוגלי מרטים אפונסו דה סוזה, ובשנת 1535 נוסדה העיירה מורו דה סאו פאולו בצפון האי. בשל מיקומו האסטרטגי בפתח מפרץ כל הקדושים (Baía de Todos os Santos), שער הכניסה לעיר סלוודור דה באהיה, סבל מהתקפות מצד אוניות צרפתיות והולנדיות. ב-1630 נבנתה באי מצודה כדי להגן מפני התקפות אלה. מאוחר יותר נבנתה כנסיית נוֹסָה סֶנְיוֹרָה דָה לוּז ("גבירתנו של האור") וכן מנזר.

כמו כן יש באי מגדלור שנבנה בשנת 1855. ב-1992 הוקמה בשטחו שמורת טבע.

התחבורה לעיר מתנהלת בים - בעיקר באמצעות מעבורת מסלבדור (שיט של 60 ק"מ) או ספינות קטמרן - או בטיסות רגילות בין נמל התעופה של סלבדור לבין המינחת המקומי. כלי הרכב היחידים הנעים באי הם טרקטורים, והם משמשים גם להסעת בני אדם.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ברזיל: ערי חוף
קטגוריה:באהיה: ערים
קטגוריה:ברזיל: יישובים
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-16
דניאלה מרקורי

דניאלה מרקורי בהופעה ב[[פורטוגל ב-2005]]
דניאלה מרקורי די אלמיידה (בפורטוגזית: Daniela Mercuri de Almeida; נולדה ב-28 ביולי 1965) היא זמרת-יוצרת, רקדנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ברזילאית שסגנונותיה המוזיקליים כוללים פרבו, מוזיקה פופולרית ברזילאית (MPB) ומוזיקת אָשֶה (Axé music),

==ביוגרפיה==
מרקורי נולדה בסלבדור, באהיה, לאב פורטוגזי מהעיר בראגה שבצפון פורטוגל ולאם שהיגרה מאיטליה. לתנועת הטרופיקליה יש השפעה חזקה עליה. המוזיקה שלה מונעת על ידי תיפוף עקשני (היא השתמשה בהרכב אולודום במספר שירים), ומבצעת אזכורים מקומיים באופן תדיר, כולל קרנבל וקנדומבלה (Candomblé).

אלבומה הראשון, הקרוי על שמה, היה הצלחה מיידית, אבל הלהיט הגדול ביותר שלה נכון לעכשיו הוא אלבומה השני, O Canto da Cidade, עם יותר מ-2 מיליון עותקים שנמכרו, הוא היה האלבום הנמכר ביותר בשנת 1993.דניאלה מרקורי בהופעה בישראל (2007)

בשנת 2000, עם Sol da Liberdade, היא קיבלה את תואר אלבום הפלטינה האחרון שלה והאלבום שיצא בשנת 2001, Sou de Qualquer Lugar, מכר מעט עותקים בהשוואה לאלבומים האחרים, וקיבל רק תואר של אלבום זהב.

ב-24 ביולי 2003 הופיעה דניאלה מרקורי בישראל לראשונה במסגרת סיבוב הופעות בארצות הברית ואירופה.

בשנת 2004 היא שרה בקונצרט עם פול מקרטני, וקיבלה תשומת לב תקשורתית רבה בברזיל.

בשנת 2005 היא הוציאה את אלבום ההופעה החיה הראשון שלה, מסדרת Ao Vivo ב־MTV. הוא מכר טוב יותר מאשר האלבום שיצא בשנת 2001, אבל מכר פחות עותקים, בגלל משבר התעשייה הפונוגרפית, וקיבל תואר אלבום זהב בשבוע השני.

מרקורי השתתפה בקמפיין ממשלתי ללחימה במחלת האיידס ובעוד מחלות המעוברות באופן מיני במהלך חגיגות הקרנבל בברזיל בשנת 2005. היא הופיעה בתשדירי שירות בטלוויזיה המקדמים חלוקה של מיליוני קונדומים בחינם ומעודדים את השימוש בהם. התפקיד שלה כתומכת בקמפיינים של סקס בטוח ואיידס מנעו ממרקורי את ההזדמנות להשתתף בחגיגות חג המולד של הוותיקן ב-2005. הוותיקן הזמין אותה בעבר, אבל שינה את דעתו כאשר ראה שהיא מעדיפה את השימוש בקונדומים על פני הינזרות במלחמה נגד האיידס.

==דיסקוגרפיה==
===אלבומיה עם קומפניה קליק (Companhia Clic)===
* 1989 Companhia Clic/Vida ligeira
* 1990 Companhia Clic/Vou de vez
עטיפת האלבום Sol Da Liberdade

===אלבומי סולו===
* 1991 Daniela Mercury
* 1993 O canto da cidade
* 1994 Música de rua
* 1994 Meninos da pelô
* 1997 Feijão com arroz
* 1999 Elétrica – Ao vivo
* 1999 Swing tropical
* 2000 Sol da liberdade
* 2001 Sou de qualquer lugar
* 2003 Eletrodoméstico
* 2004 Carnaval Eletrônico
* 2005 Clássica
* 2005 Balé Mulato

===מארזי DVD===
* 2003 Eletrodoméstico - MTV Live
* 2005 Clássica
* 2006 Baile Barroco

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:זמרות ברזילאיות
קטגוריה:זמרות-יוצרות ברזילאיות
קטגוריה:זמרות פופ ברזילאיות
קטגוריה:רקדניות ברזילאיות
קטגוריה:מנחות טלוויזיה ברזילאיות
קטגוריה:מפיקות מוזיקליות
קטגוריה:זמרים להט"בים
קטגוריה:להט"בים ברזילאים
קטגוריה:ביסקסואליות
קטגוריה:שגרירים של רצון טוב - יוניסף
קטגוריה:זוכות פרס גראמי הלטיני
קטגוריה:זוכי פרס גראמי הלטיני
קטגוריה:זמרים השרים בספרדית
קטגוריה:ברזילאים ממוצא פורטוגזי
קטגוריה:זמרים ברזילאים
קטגוריה:ילידות 1964
קטגוריה:ברזילאים שנולדו ב-1964
אנרגיה חלופית

טורבינות רוח סמוך לחוף קופנהגן]]
אנרגיה חלופית הוא שם כולל לאנרגיה שמקורה אינו דלק מאובן. להבדיל מהמונחים אנרגיה ירוקה או אנרגיה מתחדשת, אשר בעיקרם מתן מענה לצורך בהקטנת הזיהום, המונח אנרגיה חלופית מתייחס בעיקר לבעיית התלות בנפט המתכלה ובייצרניו.

==רקע==
רוב האנרגיה המופקת כיום בעולם נובעת ממקורות מחצביים כמו דלק מאובנים (נפט, פחם וגז טבעי) ואנרגיה גרעינית, שהשימוש בהם כרוך בהקטנה משמעותית של מאגר האנרגיה הזמינה האצורה בהם.

הסיבה העיקרית לחיפוש אנרגיה חלופית היא החשש מפני התמעטות עד כדי העלמות של מקורות האנרגיה הזמינים כיום לצד ההבנה כי מקורות האנרגיה היום נמצאים בשליטת מספר מצומצם של מדינות ומעשירים שכבה מצומצמת של בני-אדם. הנושא עלה על סדר היום העולמי מיד עם פרוץ משבר הנפט של שנת 1973 כאשר מחיר חבית נפט עלה מ-2 דולרים אמריקניים עד כ-40 דולר אמריקני, ובפעם השנייה כעשור לאחר מכן בעקבות אסון צ'רנוביל.

המונח אנרגיה חלופית מתייחס בעיקר לסוגים שונים של אנרגיה מתחדשת, כמו אנרגיית מים (כמו אנרגיה הידרואלקטרית, אנרגיית גאות ושפל ואנרגיית גלי הים), אנרגיה סולארית, ביומסה (כולל דלק ביולוגי), אנרגיה גאותרמית ואנרגיית רוח. עם זאת, המונח כולל גם מקורות אנרגיה סינתטיים שמקורם במשאבים מתכלים, שלא נוצלו באופן משמעותי עד פרוץ משבר הנפט בשנות ה-70 של המאה ה-20. מקורות אלו כוללים פצלי שמן, חולות ביטומניים (חול זפת) אבני פחם ואדמת כבול בעלי נצילות אנרגיה נמוכה וכן הפקת גז ודלק נוזלי מפחם טבעי.

==ראו גם==
*ביו דיזל
*ננו-אנטנה
*חברת 2000-ואט

==קישורים חיצוניים==
* [http://space.ort.org.il/energy/ אנרגיות חילופיות] - באתר אורט (אקספלורר בלבד)
* [http://lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=4666&source=118 שיתוף פעולה בינלאומי לפיתוח אנרגיה חלופית] -באתר מט"ח
* ג'ודי ואריה מלמד-כץ, [http://atmag.co.il/טיולים-ומסעות/שיטות-ירוקות-ליצירת-אנרגיה שיטות ירוקות ליצירת אנרגיה - "שלא תיגמר לעולם"], מסע אחר 205, אוקטובר 2008 - מאמר אודות אנרגיה חלופית ומתחדשת
* דורון אורבך, [http://chemcenter.weizmann.ac.il/_Uploads/dbsArticles/67.pdf על צורכי האנרגיה של החברה האנושית בימינו]
* 
* איתי נבו, [http://www.iba.org.il/bet/bet.aspx?type=286&entity=1034302 דלק מאוויר ואור שמש], אתר [http://www.iba.org.il/bet/ רשת ב'], אוגוסט 2014
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*[http://www.haganhasolari.co.il/ פעילות בנושא אנרגיה חלופית] - באתר הגן הסולארי מרכז חינוך לקיימות משנת 2009

קטגוריה:אנרגיה
קטגוריה:טכנולוגיה סביבתית
בסימן ונוס (מיני-סדרה)

בסימן ונוס היא מיני סדרה ישראלית בת שלושה פרקים בבימויו של גור בנטביץ'. הסדרה שודרה בשנת 2005 בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים הוט.

==עלילה==
הסדרה, אשר מבוססת על ספרו המצליח של אורי אדלמן "בסימן ונוס", מספרת את סיפורו של יואב (ג'וב) נוימן (יהודה לוי), כוכב ישראלי מצליח, המנהל רומנים חד-פעמיים רבים המבוססים אך ורק על סקס עם מספר רב של נשים. עקב הפרסום הרב שלו, נוהג נוימן לבלות עם חברותיו בדירתה של ידידתו הקרובה, שירי נבו (טינקרבל). ערב אחד מתגלה גופתה של נבו ליד דירתה, ונוימן נוכח להיות החשוד העיקרי בחקירתו של השוטר ינון הראל (גורי אלפי), חוקר מתחיל הנחוש להוכיח כי הוא האשם. נוימן, שהיה עד נקודה זו חסר דאגות ונהנתן, עובר תהליכים ותהפוכות כדי להוכיח חפותו, ועל רקע הליכים אלה מפתח סיפור אהבה אמיתי עם נגה כוכבי (נטע גרטי), סיפור המוביל אותו למציאת האשמים האמיתיים.

==שחקנים ודמויותיהם==
* יואב "ג'וב" נוימן (יהודה לוי) - הדמות המרכזית.
* ינון הראל (גורי אלפי) - חוקר במשטרה.
* נגה כוכבי (נטע גרטי) - אשתו של גדעון.
* שירי נבו (טינקרבל) - ידידתו של יואב.
* גדעון כוכבי (דורון צברי) - הבעל של נגה.
* צבי אליהו (מרק רוזנבאום) - המפקד של ינון.
* אלה הראל (נורית גפן) - אמא של ינון.
* אתי נבו (ליאת תמרי) - אחות של שירי.
* נעמה (נגה שחר) - אחת המאהבות של ג'וב.
* דליק (אריק קנלר) - הסוכן של ג'וב.
* מציל (גיורא קליין)
* תמר (עדן הראל)

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סדרות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנות ה-2000
קטגוריה:הוט 3
קטגוריה:מיני-סדרות טלוויזיה
קטגוריה:סדרות טלוויזיה המבוססות על ספרים
מעין שטראוס

מעין": פורטרט עצמי ככבאית]]
מעין שטראוס (נולדה בירושלים בשנת 1983) היא אמנית ישראלית, בוגרת המחלקה לאדריכלות בבצלאל. בוגרת תואר שני באמנות מאוניברסיטת ייל שבארצות הברית.

==ביוגרפיה==
בגיל 19 הציגה שטראוס במוזיאון ישראל ובתערוכת יחיד בגלריה גבעון ("הדרך לאיקאה"). עבודתה, "פינוי התנחלות מפליימוביל", שנעשתה שנים ספורות קודם לתהליך ההתנתקות, זכתה לתגובות רבות ובהן תלונה מצד חבר הכנסת אריה אלדד.
העבודה הוצגה גם במיני ישראל (אוצר: לארי אברמסון, מוזיאון ישראל, 2006)

"דורון", תערוכה באצירתה (יחד עם יהושע סימון ורועי ארד), הוצגה במאי-יוני 2006 בגלריה בית הספר הגבוה לאמנות מנשר.
שם התערוכה "דורון" מתייחס לדורון סבג, בעלי חברת כח האדם O.R.S, ממפעילי תוכנית מהל"ב (תוכנית ויסקונסין הישראלית) באשקלון ואספן האמנות החשוב בישראל. התערוכה הציגה את המתח בין שני התפקידים של דורון סבג ועל ידי כך בחנה את הקשר בין אמנות והון בישראל או בין יצירה וניצול עובדים. תערוכה זו היא יוצאת דופן כי היא מציגה מראה ביקורתית מול עולם האמנות הישראלי שבו סבג הוא דמות מרכזית ובעלת עוצמה רבה.

השתתפה בביאנלה בהרצליה בספטמבר-אוקטובר 2007 ובתערוכות קבוצתיות נוספות.

עבודותיה נרכשו על ידי מספר אוספי אמנות ישראליים חשובים.

כתב העת לשירה ואמנות "מעין" קרוי על שמה של מעין שטראוס.

==קישורים חיצוניים==
* 
* התערוכה "[http://www.imj.org.il/he/exhibitions/מיני-ישראל מיני ישראל]" באתר מוזיאון ישראל
* 
* 
* 

קטגוריה:בוגרות בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת ייל
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ייל
קטגוריה:פסלות ישראליות
קטגוריה:ציירות ישראליות
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1983
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1983
גגאוזיה

גגאוזיה או גגאוז-יארי (בגגאוזית: Гагауз-Йери; ברומנית: Găgăuzia) היא אזור אוטונומי בדרום-מזרח רפובליקת מולדובה והיחיד במדינה לאחר הכרזת העצמאות של טרנסניסטריה.

שטחה של גגאוזיה, או בשמה המלא "היחידה הטריטוריאלית האוטונומית גגאוזיה", הוא 1830 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה 157,200 תושבים. בירתה היא קומרט (Comrat), ושפתה היא השפה הגגאוזית. התושבים הגגאוזים הם ממוצא טורקי, ושפתם נמנית עם משפחת השפות הטורקיות.

בדצמבר 1990 התנועה הבדלנית גגאוז חאלקי - בתמיכה שקטה של הקג"ב וגורמים שמרנים בקרב שלטונות ברית המועצות, מתנגדי מיכאיל גורבצ'וב, – הכריזה על שלושה מחוזות מולדובניים, קומרט, צ'יאדר-לונגה, ווולקנשטי, כ"רפובליקת גגאוזיה". בדצמבר 1994, כשלוש שנים לאחר פירוק ברית המועצות והקמתה של מולדובה העצמאית, הפרלמנט המולדובני, שנשלט על ידי מפלגת האיכרים הלאומית, הכיר באוטונומיה של הגגאוזים, ובשנת 1995 נקבעו גבולות האוטונומיה לאחר משאל עם מקומי. 

==דמוגרפיה==
החלוקה האתנית של גגאוזיה היא (נכון לשנת 2004):
{| class="wikitable"
|-
!קבוצה אתנית !! כמות !!%
|-
|גגאוזים ||127,835 ||82.14%
|-
|בולגרים|| 8,013|| 5.15%
|-
| מולדובנים || 7,481 || 4.81%
|-
|רוסים || 5,941 ||3.82%
|-
|אוקראינים ||4,919||3.16%
|-
| רומנים ||38 ||0.02%
|-
| אחרים || 1,409 ||0.91%

|}

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:מולדובה: גאוגרפיה
קטגוריה:מולדובה: דמוגרפיה
קטגוריה:מולדובה: פוליטיקה
קטגוריה:אזורים בעלי שלטון עצמי
קטגוריה:מדינות וטריטוריות דוברות רוסית
קטגוריה:מדינות וטריטוריות דוברות רומנית