OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
מוזיאון הצבא (פריז)

מוזיאון הצבא (בצרפתית: Musée de l'Armée) הוא מוזיאון הממוקם בארמון האינווליד שברובע השביעי של העיר פריז, בירת צרפת.

==היסטוריה==
ארמון האינווליד נבנה במקורו על ידי לואי ה-14, מלך צרפת כבית חולים לחייליו וכמעון לחיילים נכים (ומכאן שמו של הארמון). 

המוזיאון הראשון שהוקם במבנה נקרא "מוזיאון הארטילריה" (Musée de l'artillerie) - כאשר הכוונה הייתה לכל סוגי הנשק, ולא רק לארטילריה. מוזיאון זה הוקם בשנת 1871, זמן קצר לאחר התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה והקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית.

במרץ 1878 הוצגה במוזיאון תערוכה אתנוגרפית ובה מוצגים מאוקיאניה, אמריקה, אסיה ואפריקה - התערוכה הציגה בובות המדמות את אנשי המושבות של האימפריה הצרפתית וכן כלי נשק מאזורים שונים ברחבי העולם. התערוכה ניסתה להראות כי תושבי אירופה הם מפותחים יותר מאנשי יתר חלקי העולם מבחינה אבולוציונית. חלק ממוצגי תערוכה זו הועברו למוזיאון האתנוגרפי שבטרוקודרו (לימים, מוזיאון האדם) בשנת 1910 וחלק נוסף בשנת 1917. התערוכה נסגרה בשנת 1931.

המוזיאון להיסטוריה של הצבא (Musée historique de l'Armée) הוקם בשנת 1896, ומוזג בשנת 1905 עם מוזיאון הארטילריה. מיזוג זה יצר את מוזיאון הצבא של ימינו.

במוזיאון למעלה מ-500,000 מוצגים ובהם כלי נשק, שריון, ארטילריה, מדים, עיטורים, ציורים ופסלים המוצגים בשטח של כ-12,000 מ"ר.

==ראו גם==

== קישורים חיצוניים==

* 

הצבא
הצבא
צבא
קטגוריה:הרובע השביעי של פריז
מרשל מאייר

הרב מרשל ת' מאייר (באנגלית: Marshall T. Meyer; 25 במרץ 1930 – 29 בדצמבר 1993) היה מנהיג היהדות הקונסרבטיבית בדרום אמריקה, הידוע גם בשל פעילותו למען זכויות אדם בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983). הוא היה בין מקימי "התנועה היהודית למען זכויות האדם בארגנטינה".

== קורות חיים והשכלה ==
מאייר נולד בברוקלין וגדל בנוריץ' שבקונטיקט. הוא סיים תואר ראשון בדארטמות' קולג' שבניו המפשייר בשנת 1952. בעקבות פגישה עם אברהם יהושע השל, נרשם ללימודים בבית המדרש לרבנים באמריקה ובשנת 1958 הוסמך לרבנות.
סיים דוקטורט בפילוסופיה דתית מאוניברסיטת קולומביה.

== פעילותו בארגנטינה ==
ב-1959 החל לשמש כרב בקהילת "בית אל" בבואנוס איירס. עם השנים הפך לדמות מרכזית ביהדות ארגנטינה. ב-1962 ייסד את בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית (Seminario Rabinico Latinoamericano) בבואנוס איירס.
בשנת 1983, כאשר הוחזר המשטר הדמוקרטי לארגנטינה, העניק למאייר הנשיא הנבחר ראול אלפונסין את מדליית סן-מרטין – אות הכבוד הגבוה ביותר בארגנטינה על פעילותו הרבה למען זכויות האדם בתקופת השלטון הצבאי.

== חזרתו לארצות הברית ==
ב-1984 שב לניו יורק, לעמוד בראש קהילת בני ישורון.

נפטר מסרטן בניו יורק ב-1993, בגיל 63 ונקבר בעיר ילדותו נוריץ' שבקונטיקט.

היה נשוי לנעמי ואב לשלושה ילדים: אניטה, דודי וגבריאל.

== קישורים חיצוניים ==
* [http://library.duke.edu/digitalcollections/rbmscl/meyermarshall/inv/ Inventory of the Marshall T. Meyer Papers] בספריית אוניברסיטת דיוק 
* [http://cafe.themarker.com/view.php?t=459749 הרב מרשל מאיר - האור והעננים האפלים]
* 

קטגוריה:רבנים אמריקאים
קטגוריה:רבנים ארגנטינאים
קטגוריה:רבנים קונסרבטיבים
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים ארגנטינאים
קטגוריה:פעילים חברתיים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי בית המדרש לרבנים באמריקה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1930
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1993
שמואל בן עטר

שמואל בן עטר (נולד ב-ד' באדר תשכ"ד, 17 בפברואר 1964) הוא איש תקשורת ישראלי חרדי, ממקימי תחנת הרדיו הפיראטית "רדיו כל האמת". שימש כיו"ר איגוד תחנות הרדיו הפיראטיות.

==ביוגרפיה==
שמואל בן עטר נולד וגדל בירושלים למשפחה מרובת ילדים שומרת מסורת שעלתה מבגדאד. הוא שירת בצה"ל בזמן מלחמת שלום הגליל ואף נפצע במהלכה. בן עטר נשוי ואב ל-10 ילדים ומתגורר בשכונת רמת שלמה בירושלים. בנו הוא העיתונאי יוסי בן עטר שהגיש בעבר תוכניות ברדיו גלי ישראל והיה הכתב הפוליטי - פרלמנטרי של התחנה.

===ברדיו===
בן עטר התחיל את דרכו התקשורתית ברשת ג' כעורך מוזיקה. בשנת 1994 הקים את תחנת הרדיו הפיראטית "רדיו כל האמת". בן עטר הגיש ברדיו כל יום שישי תוכנית שירים ברוח מזרחית, ובימי ראשון ושלישי שיחות נפש עם מאזינים, כמו כן הוא הנחה תוכנית של שאלות ותשובות עם הראשון לציון הרב מרדכי אליהו כל ערב שבת. בין השנים 1995 עד 2005 הגיש בן עטר תוכנית אקטואליה בשם "פרלמנט" ששודרה ביום חמישי בלילה, לצדם של אריה דרעי, אלי ישי, אורי זוהר ודוד חכם, יחד עם עיתונאים אורחים.

===בטלוויזיה===
בשנת 1999 החל בן עטר להנחות בערוץ 28 "רגלי מבשר". תוכנית אירוח של זמרים, אישים ישראלים ושאלות ותשובות עם רבנים. אחד מראיונותיו שזכה לפרסום הוא ראיונו עם אריה דרעי 12 שעות טרם כניסתו לכלא, בו דרעי הוריד דמעה לראשונה בראיון. שנה לאחר מכן נסגר הערוץ "רגלי מבשר".

===מעצרו וסגירת "רדיו כל האמת"===
במהלך השנים שימש בן עטר כיו"ר איגוד הרדיו הפיראטי, ששמם הנרדף היה גם "ערוצי הקודש". בן עטר הקדיש מאבק ממושך להכשרת התחנות בדרך חוקית, בתדמית תקשורתית ומאבק חברתי.

באוגוסט 2007 פשטו אנשי משרד התקשורת על תחנת רדיו כל האמת ועצרו את בן עטר. ביוני 2008 גזר בית משפט השלום על בן עטר 9 חודשי מאסר בפועל וקנס של 100,000 שקלים. ב-19 באפריל 2009 נכנס בן עטר לבית הסוהר מעשיהו והחל לרצות את עונשו.

==המשך הקריירה ברדיו==
בן עטר הגיש תוכנית שבועית ברדיו קול חי שנקראת "עטרה ליושנה", וגם פעם בשבוע את תוכנית "מאזינים למאזינים".
כמו כן הוא שדר ברדיו גלי ישראל בכל שבוע את התוכנית "על שלשה דברים".

בשנת 2015 הצטרף לרדיו קול ברמה והגיש במשך כשנה את התוכנית "פותחים עניין" כל ערב בשמונה ביחד עם יהודה שלזינגר.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.inn.co.il/News/News.aspx/175919 ערוץ 7 מאסר וקנס על שמואל בן עטר], ערוץ 7
* [http://www.news1.co.il/Archive/001-D-139677-00.html?tag=16-23-12 שס במבוכה: השדר הפופולרי יחגוג בכלא] news1
* [http://www.dailymotion.com/video/x83mnd_shortfilms וידאו שמואל בן עטר בראיון אחר מעצרו]
* [http://www.nrg.co.il/online/1/ART1/634/304.html מנהל רדיו פיראטי "יחגוג" בכלא], nrg
* [https://web.archive.org/web/20191111145838/http://www.kolhaemet.com/ אתר האינטרנט של רדיו כל האמת]

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי רדיו ישראלים
קטגוריה:חרדים ישראלים
קטגוריה:מורשעים בדין בישראל
קטגוריה:מנחי טלוויזיה ישראלים
קטגוריה:שדרני רדיו ישראלים
קטגוריה:שדרני רדיו חרדים
קטגוריה:תנועת התשובה: פעילים
קטגוריה:סגל רדיו קול חי
קטגוריה:עיתונאים ישראלים שחזרו בתשובה
קטגוריה:סגל גלי ישראל
קטגוריה:סגל רדיו קול ברמה
קטגוריה:רמת שלמה: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1964
ג'וזף ר. גנסקולי

ג'וזף ר. גנסקולי (באנגלית: Joseph R. Gannascoli, נולד ב-15 בפברואר 1959) הוא שחקן אמריקאי, מוכר בעיקר בשל גילום דמותו של ויטו ספטפורה בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס".

== ביוגרפיה ==
גנסקולי נולד בברוקלין שבניו יורק. הוא למד באוניברסיטת סנט ג'ונס במשך שנתיים והתמחה בתקשורת. נכון להיום גנסקולי נשוי לדיאנה גנסקולי, ומשווק מותג משלו של רוטב מריאנה. בראיונות הוא מתבדח בקשר למשקלו הרב.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1959
רזולוציה (אלגברה)

במתמטיקה, רזולוציה היא סדרה של מודולים, עם העתקות ביניהם, המייצגת מודול נתון. רזולוציות הן אחד המושגים הטכניים המרכזיים באלגברה הומולוגית.

אם לכל המודולים ברזולוציה נתונה יש תכונה מסוימת, אומרים שלרזולוציה יש את אותה התכונה. רזולוציות נפוצות הן רזולוציות חופשיות, רזולוציות פרויקטיביות, רזולוציות אינג'קטיביות ורזולוציות שטוחות.

==הגדרה==

רזולוציה של מודול <math>M</math> מעל חוג <math>R</math> היא סדרה מדויקת מאחת מהצורות הבאות:

:<math>0\rightarrow M\rightarrow E_0 \rightarrow E_1 \rightarrow \dots \rightarrow E_n \rightarrow \dots </math>
:<math>\dots \rightarrow E_n \rightarrow \dots \rightarrow E_1 \rightarrow E_0 \rightarrow M \rightarrow 0 </math>

הרזולוציה נקראת סופית אם לכל <math>n</math> גדול מספיק מתקיים <math>E_n = 0</math>.

==תכונות==

לכל מודול יש רזולוציה חופשית (כלומר, רזולוציה שבה לכל <math>n</math>, המודול <math>E_n</math> הוא חופשי). בפרט, לכל מודול יש רזולוציה פרויקטיבית. לכל מודול יש גם רזולוציה אינג'קטיבית. רזולוציות פרויקטיביות ואינג'קטיביות משמשות להגדרת פונקטורים נגזרים.

מדיוק הסדרות לעיל נובע כי אפשר למחוק את המודול <math>M</math>, מבלי לאבד מידע. במקרה הראשון, <math>M</math> איזומורפי לגרעין של ההעתקה בין <math>E_0\rightarrow E_1</math>. במקרה השני, <math>M</math> איזומורפי לקו-גרעין של ההעתקה <math>E_1 \rightarrow E_0</math>.

==קוואזי-איזומורפיזם==

העתקת קומלפקסים <math>f:C\rightarrow D</math> נקראת קוואזי-איזומורפיזם אם לכל מספר טבעי <math>i</math>, ההעתקה המושרית על ההומולוגיה <math>H^i(f):H^i(C)\rightarrow H^i(D)</math> היא איזומורפיזם. בעזרת טרמינולוגיה זו, נוכל להגדיר באופן כללי שקומפלקס <math>P</math> הוא רזולוציה של קומפלקס <math>M</math> אם קיים קוואזי-איזומורפיזם <math>f:P\rightarrow M</math> או <math>f:M\rightarrow P</math>. לדוגמה, בהינתן מודול <math>M</math> ורזולוציה פרויקטיבית <math>\dots\rightarrow P^2 \rightarrow P^1 \rightarrow P^0 \rightarrow M \rightarrow 0 \rightarrow \dots</math> ההעתקה <math>P^0 \rightarrow M</math> משרה קוואזי-איזומורפיזם בין הקומפלקס <math>\dots \rightarrow P^2 \rightarrow P^1 \rightarrow P^0 \rightarrow 0 \rightarrow \dots</math> (שנקרא רזולוציה של <math>M</math>) לבין הקומפלקס <math>\dots\rightarrow 0 \rightarrow M \rightarrow 0 \rightarrow \dots</math> המהווה ייצוג של <math>M</math> כקומפלקס. תחת הגדרה זו ניתן להוכיח שלכל קומפלקס <math>M</math> החסום מלמעלה (כלומר <math>M^i = 0</math> לכל <math>i</math> גדול מספיק) יש רזולוציה פרויקטיבית (כלומר קוואזי-איזומורפיזם מקומפלקס חסום מלמעלה המורכב כולו ממודולים פרויקטיביים). בדומה, לכל קומפלקס חסום מלמטה יש רזולוציה אינג'קטיבית.

==לקריאה נוספת==

<div style="direction: ltr;">

* Rotman, Joseph J. (1979), An introduction to homological algebra, Pure and Applied Mathematics, 85, Boston, MA: Academic Press
* Weibel, Charles A. (1994), An introduction to homological algebra, Cambridge Studies in Advanced Mathematics, 38, Cambridge University Press,

</div>

קטגוריה:אלגברה הומולוגית
בית גבריאל

ראש הממשלה [[יצחק רבין וחוסיין מלך ירדן משוחחים ביניהם לחוף ים כנרת לאחר טקס אשרור חוזה השלום הישראלי ירדני בבית גבריאל בצמח]]
בית גבריאל בכנרת הוא מרכז תרבות על שפת ים כנרת, על יד צמח, שהוקם ביוזמת הנדבנית גיטה שרובר, על ידי "קרן גבריאל שרובר" בשיתוף פעולה עם המועצה האזורית עמק הירדן ולהנצחת בנה של גיטה, גבריאל שרובר.

==היסטוריה==
בשנת 1988 נפטר גבריאל שרובר, בנה היחיד של גיטה שרובר בגיל 42, ממחלת האיידס (סיבת המוות נשמרה בסוד אך נחשפה על ידי חזי לסקלי בטור שעתב בעיתון "העיר"). באוגוסט 1988 הודיעה שרובר על הקמת קרן לזכרו ועל תרומה ראשונה להקמת המשך טיילת ארמון הנציב בירושלים, בין שכונת תלפיות מזרח לשכונת צפון תלפיות. בקצה הטיילת תוכננה הקמתו של מתנ"ס, שלטובת הקמתו תרמה 4 מיליון. אולם במרץ 1989, שרובר הסתכסכה עם עוזיאל וכסלר שהיה אז מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים הממונה על הקמת הפרויקט, והודיעה על ביטול התרומה. בספטמבר 1989, הודיעה שרובר על העברת התרומה לטובת הקמת "בית גבריאל" בצמח, כמרכז תרבות אזורי. הקמת המבנה החלה ב-1990 ולצורך פיקוח על עבודות הבנייה רכשה מסוק שיטיס אותה במהירות מביתה בירושלים לאתר הבנייה. בקיץ 1991 מונה העיתונאי רם עברון כמנהל "בית גבריאל", שתפקידו לפתח את התוכנית האומנותית שלו, אך לאחר זמן קצר חזר בו ולא לקח את התפקיד. 

המרכז תוכנן על ידי האדריכל אולריק פלסנר כשעיצוב הפנים הופקד בידיה של האדריכלית זוכת פרס ישראל דורה גד. המרכז כולל תיאטרון, אודיטוריום להרצאות וכנסים, גלריה לאמנות עם תצוגות מתחלפות, חדר עיון, חדרי ישיבות ומסעדה, וכן שני אולמות קולנוע המהווה מרכז תרבות אזורי. טקס חנוכת המרכז נערך ב-4 במאי 1993 בנוכחות נשיא המדינה חיים הרצוג, ראש הממשלה יצחק רבין ונשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר. אחד מאירועי התרבות הראשונים שנערכו במרכז, ביולי 1993, היה הקרנת מספר סרטים שהוצגו במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים באותה עת.

ב-10 בנובמבר 1994 נערך במקום טקס חילופי מסמכי האשרור של הסכם השלום בין ישראל לירדן, בין יצחק רבין לחוסיין, מלך ירדן.

מול בית גבריאל, בסבך הצמחייה בתוך הכנרת, פורצים החוצה "מזרקות מי הירמוך". אלה מים המועברים מנהר הירמוך לכנרת בצינורות במסגרת הסכם השלום עם ירדן. על פי ההסכמים, ישראל זכאית ל-25 מיליון מטר מעוקב בשנה. מים אלה משמשים להשקיית אדמות עמק הירדן ועמק בית שאן.

בין האמנים שהציגו בגלריה לאמנות בבית גבריאל: מנשה קדישמן, משה גרשוני, יעקב דורצ'ין, יאיר גרבוז, גרי גולדשטיין, ציבי גבע, מיכל נאמן, דגנית ברסט, תמר גטר, נורית דוד, רמי אטר ולארי אברמסון.

==קישורים חיצוניים ==

* 
* 

שער הכניסה לבית גבריאל

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ישראל: בתי קולנוע
קטגוריה:עמק הירדן
קטגוריה:הכנרת
קטגוריה:משפחת שרובר
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן אולריק פלסנר
קטגוריה:צמח
מקסים (כתב עת)

הזמרת [[ג'סיקה סימפסון מחזיקה עותק של מגזין מקסים עם תמונתה על השער]]
מקסים (באנגלית: Maxim) הוא כתב עת בינלאומי לגברים. מקורו של כתב העת בבריטניה ב-1995, אך מאז 1997 ממוקם בארצות הברית. קיימות כיום כ-17 גרסאות בינלאומיות שלו שמתפרסמות ב-76 מדינות והוא ידוע בשל הצגתן של תמונות של נשים ידועות (דוגמניות, שחקניות, זמרות) בלבוש מינימלי (אם כי לא בעירום).

== היסטוריה ==
חברת "דניס פאבלישינג" החלה להוציא את מקסים בבריטניה ב-1995. ב-1997 החלה להתפרסם גם גרסה אמריקאית. הגרסה האמריקאית נחשבת למצליחה ביותר, ומופצת ב-2.5 עותקים לגיליון. ב-2009 היו לחברה 31 מהדורות בינלאומיות בשפות שונות. בשנת 2007 החלה קבוצת העיתונות SBC להוציא את המגזין במהדורה עברית, אך הפסיקה לאחר שמונה גליונות.

בשנת 2006 סבל מירידה חדה בתפוצה (בדומה ל"מגזינים לגברים" אחרים), הן בארצות הברית והן במולדתו בריטניה ואף פורסם בתחילת 2007 כי דניס פאבלישינג שוקלת למכור את המגזין.

ביוני 2007 פורסם גיליון שלם במהדורה האמריקאית העוסק בדוגמניות מישראל ששירתו או שמשרתות בצה"ל, בתמיכת משרד החוץ.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* [http://fashion.nana10.co.il/Article/?ArticleID=495650 מאמר בנענע 10]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מגזיני גברים
יצחק גראנבום

סדר חנוכת בית הכנסת של קהילת עדת ישורון, מאת הרב יצחק גרנבום ו[[דוד פרידריכספלד, אמסטרדם 1796]]
שער החוברת "מליץ יושר" שחיבר בנו של הרב כדי לענות על הטענות נגד אביו, אמסטרדם 1809
יצחק גראנבום (Izak Graanboom; 1738 - 12 במרץ 1807) היה גר הולנדי ממוצא שוודי, רב קהילת עדת ישורון באמסטרדם. מחבר הספר זרע יצחק.

== ביוגרפיה ==
נולד למשפחה נוצרית בשוודיה ב-1738. בשנת 1749, בעקבות רצונו של אביו מתיאס (1680–1752) להתגייר, היגרה המשפחה להולנד, המדינה היחידה באירופה שבה המרת דת ליהדות הייתה חוקית. האב ומשפחתו התגיירו על ידי הרב אריה לייב מאמסטרדם והצטרפו לקהילת יהודי אמסטרדם. בשנים שלאחר מכן שימש יצחק בקהילת אמסטרדם הישנה בתפקידי הוראה ורבנות. כשהביע רצונו לעלות לארץ ישראל ביקשו ממנו הרב שאול מאמסטרדם ורבים מבני הקהילה להישאר למען הקהילה. עם מותו של הרב שאול בשנת 1790 היה לאחד משלושת ממלאי מקומו עד למינוי הרב יעקב משה בנו של הרב שאול לרב קבוע.

דעתו של גרנבום על פרנסי הקהילה הייתה ביקורתית ובאחת מהפעמים שפרסם דעה כזו אף נקנס ב"עונש אלף כסף". בשנת 1797, עם הקמת קהילת "עדת ישורון", פרש יחד עם מאות מיהודי אמסטרדם מהקהילה המרכזית, והיה לרב הקהילה ול"זמר הראשון" בבית הכנסת שלה. הוא הנהיג שינויים קלים בסדרי בית הכנסת ובתכני התפילה, כמו ביטול תפילת אב הרחמים, ביטול מנהג הכאת המן, אימוץ מנהג הספרדים לקיים נשיאת כפיים בכל שבת ועוד. כמו כן התיר אכילת קטניות בפסח.

פרישתו מהקהילה הוותיקה והשינויים שערך בסדרי בית הכנסת עוררו התנגדות בקרב הקהילה הישנה, ובעלוני "דיסקוהרש" שהדפיסו אנשי הקהילה הישנה, הושמץ גרנבום כבעל "רוח חופשית" שמציג את עצמו כדתי. הקהילה החדשה כונתה בעלונים "עדת קורח", ספרו של הרב "זה רע יצחק" והרב עצמו "יצחק גץ" ("אליל" ביידיש). בנו, ישראל, פרסם לאחר מותו את החוברת "מליץ יושר" כדי לענות על הטענות שהושמעו נגד אביו. כמו כן, לבקשת שמואל ישראל מולדר, חיבר כרוניקה המספרת את תולדות המשפחה.

מת ב-12 במרץ 1807. ב שבאמסטרדם מוצג פסל שעווה בדמותו לצד ספרו.

==כתביו==
שער הספר זרע יצחק, אמסטרדם ה'תקמ"ט
הסכמות הרב שאול מאמסטרדם והרב דוד הכהן די אזיוידו לספר זרע יצחק
חיבר את הספר זרע יצחק שנדפס באמסטרדם ה'תקמ"ט, וכן סדר מיוחד לחנוכת בית הכנסת של עדת ישורון. ב-1798 חיבר שיר לכבוד האמנציפציה ליהודים שהוכרזה בהולנד. תשובה הלכתית פרי עטו בנושא קבלת צדקה מגויים פורסמה בשנת 1972.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* 
* 

== לקריאה נוספת ==
* מיכאל מאיר, בין מסורת לקדמה - תולדות תנועת הרפורמה ביהדות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל
* 
* 
* יצחק גראנבום ודוד פריריכספלד, [https://www.google.co.il/books/edition/Zot_Ḥanucat_ha_bayit/sjEyGRXgIY4C?hl=iw&gbpv=1&dq=שנת%20והתפללו%20אליך%20דרך%20ארצם&pg=PP1&printsec=fro זאת חנוכת הבית] סדר חנוכת בית הכנסת של קהילת עדת ישורון, אמסטרדם ה'תקנ"ז
== הערות שוליים ==

קטגוריה:רבנים הולנדים
קטגוריה:גרים
קטגוריה:ילידי 1738
קטגוריה:נפטרים ב-1807
קטגוריה:אמסטרדם: רבנים
SRAM

זיכרון סטטי בעל גישה אקראית (SRAM) הוא רכיב אלקטרוני הבנוי ממוליך למחצה ומשמש כזיכרון מחשב. המילה "סטטי" מורה שזיכרון זה אינו זקוק לרענון, ותכנו זמין בכל רגע. משום שאין צורך ברענון, ומסיבות נוספות, SRAM מהיר יותר מהתקני זיכרון אחרים דוגמת DRAM. התכנון המקובל של סיבית SRAM מבוסס על מעגל הבנוי משני מהפְכים שנמצאים בליבו. להבדיל מהתקני זיכרון אחרים, מעגל SRAM צורך הספק במשך כל הזמן, ולא רק בזמן קריאה וכתיבה. זיכרון SRAM הוא נדיף: ברגע שנפסק ההספק למעגל, רכיב ה־SRAM מאבד את תוכנו.

== מצבי פעולה ==
תא SRAM
לתא SRAM יש שלושה מצבים אפשריים:
# מוכן לפעולה (Standby): במצב זה התא שומר על התוכן האחרון שנכתב אליו.
# קריאה: המידע נקרא מהתא.
# כתיבה: מידע חדש (שיכול להיות זהה או שונה מהתוכן הנוכחי) נכתב לתא.

;השהייה: כאשר כניסת Word Line (באיור WL) היא ב־0 אז השערים M5 ו־M6 מנתקים את התא מקווי הביטים (bit lines - BL). שני המהפכים המורכבים כל אחד משני טרנזיסטורים המחוברים בצורה הופכית במרכז M1-2 ו־M3-4, טכנולוגיה הנקראת CMOS, ימשיכו להפעיל אחד את השני וישמרו על המצב הסטטי כל עוד הם מנותקים מקווי ה־BL.

;קריאה: אם התוכן של הזיכרון הוא 1, ערכו שווה לרמה הלוגית בנקודה Q. התהליך מתחיל בכך שקווי הביט מקבלים ערך 1. אחר כך קו WL מקבל גם ערך 1. הטרנזיסטורים 5 ו־6 נפתחים. קו BL נשאר כמו שהיה מכיוון ש־Q הוא 1. לעומת זאת קו <span style="text-decoration: overline;">BL</span> שהוא טעון ב־1 נפרק כולו דרך טרנזיסטור M1 לאדמה. מה שמשאיר את <span style="text-decoration: overline;">BL</span> ב־0. מכיוון שהמעגל סימטרי מה שקורה אם המעגל היה טעון ב־0 הוא בדיוק אותו דבר רק ש־BL מתחלף עם <span style="text-decoration: overline;">BL</span>.

;כתיבה: תהליך הכתיבה מתחיל על ידי הכנסת המידע לקווי הביט כלומר אם רוצים לכתוב 0 הופכים את BL ל־0 ואת <span style="text-decoration: overline;">BL</span> ל־1 (ואם רוצים לכתוב 1 אז להפך). לאחר מכן מפעילים את WL ואז המידע נכנס פנימה לתוך שני המהפכים. הסיבה לכך שהמידע הקודם נדרס הוא כיוון שהדוחפים של קווי הביטים הם הרבה יותר חזקים מהמפכים החלשים שבתוך התא ולכן אם היה במוצא 1 הוא נפרק ומקבל את הערך 0.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:התקני זיכרון אלקטרוניים
מחנה הריכוז ואיווארה

מפת מחנות ריכוז והשמדה בשואה
מחנה ואיווארה היה מחנה ריכוז, שהוקם בנפה הכפרית ואיווארה (אסטונית: Vaivara) במחוז אידה-וירו בצפון-מזרח אסטוניה.

== היסטוריה ==
מחנה הריכוז ואיווארה הוקם בשנת 1943 כדי לשמש מחנה עבודה במסגרת ארגון טודט וכתחנת מעבר בגירושם והשמדתם של שבויי מלחמה סובייטיים ויהודים מהגטאות בלטביה וליטא.

מאוגוסט 1943 עד ספטמבר 1944 שימש כמחנה מרכזי מתוך 21 מחנות, בהם לגדי, שפעלו באסטוניה בתקופת הכיבוש הנאצי. במחנה עברו כ-21,000 יהודים. במחנה הוחזקו בו-זמנית כ-1,300 איש, בעיקר יהודים. בין האסירים היו גם רוסים, דנים, אסטונים ואחרים. 

בתפקיד של מפקד המחנה שימשו קציני אס אס. על המחנה שמרו חיילים מהגדודים האסטונים 287 ו-290 של הצבא הגרמני הנאצי, הוורמאכט.

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.yadvashem.org/odot_pdf/Microsoft%20Word%20-%206331.pdf ואיווארה] באתר "יד ושם" 

ואיווארה
ישיבת בית אברהם

ישיבת בית אברהם היא ישיבה השייכת לחסידות סלונים, ומרכזה בשכונת מאה שערים בירושלים. ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב משה ברזובסקי, בנו של האדמו"ר רבי שמואל ברזובסקי,

== היסטוריה ==

הישיבה הוקמה על ידי רבי שלום נח ברזובסקי בשנת תש"ב, כאשר בראש חסידות סלונים עמד האדמו"ר רבי שלמה דוד יהושע וינברג מסלונים. מלחמת העולם השנייה שהייתה בעיצומה פגעה בקשר הרציף בין החסידים לבין רבם שישב בעיר ברנוביץ'. כמשגיח, ר"מ ומנהל מונה הרב חיים אליהו שטרנברג.

בתחילת 1963 למדו בישיבה 125 בחורים ו-25 אברכים. נכון ל-2023 לומדים בה מאות תלמידים ואברכים. הישיבה משלבת את שיטת הלימוד הליטאית עם תורת החסידות. בעבר חלק מהשיעורים בישיבה נאמרים בשפת היידיש אך כיום כל השיעורים מלבד השיעור הכללי שנמסר אחת לשבוע נאמרים בשפה העברית. כמו כן הבחורים בינם לבין עצמם מדברים בעברית.

לאחר עזיבת הרב שטרנברג את הנהלת הישיבה תפס את מקומו הרב דוד וינברג, גיסו של רבי שלום נח. לאחר מינויו של רבי שלום נח ברזובסקי לאדמו"ר, תפס את מקומו בנו רבי שמואל ברזובסקי. כשנתיים לאחר התמנותו של רבי שמואל לאדמו"ר, מונה בנו הרב משה ברזובסקי לראש ישיבה. הר"מים בישיבה הם: הרב ישראל לוריא (חתנו של רבי שלום נח, מחבר הספרים "נתיבי ישורון"), הרב מרדכי וינברג והרב אהרן וינברג.

בישיבה יש כולל אברכים בראשותו של רבי צבי הירש וינברג, וכן ישיבה קטנה בשכונת הבוכרים.

בשנת תשס"ה הוקמה בביתר עילית שלוחה נוספת של הישיבה על שם מייסדה רבי שלום נח ברזובסקי. בראשות הישיבה עומד הרב אורי וייסבלום, חתנו של האדמו"ר הנוכחי.
==בוגרים בולטים==
*הרב חיים ורנר, משפיע חסידי, בן רב העיר האשכנזי של טבריה.
*הרב מאיר ברנדסדורפר, רב, דיין, פוסק ומוהל, חבר בד"ץ העדה החרדית, ומחבר הספרים, "קנה בשם".
*הרב יחיאל פישל אייזנבך, מקובל, ראש ישיבת המקובלים שער השמים.
*הרב יעקב מאיר שכטר, רב ומנהיג פלג מחסידות ברסלב.
* רבי יוסי דייטש, עסקן מחסידות סלונים, פרויקטור מירון בל"ג בעומר יום ההילולא לרבי שמעון בר יוחאי ונציג אגודת ישראל בעיריית ירושלים.
*הרב משה הלברשטאם, מו"צ וראב"ד ב.
*הרב ישעיהו הרצל, רב העיר נצרת עילית.
*הרב יוסף בנימין ואזנר, גאב"ד זכרון מאיר, ראש ישיבת חכמי לובלין בבני ברק ואדמו"ר חסידות שבט הלוי.
*הרב שלמה גולדמן, האדמו"ר מזווהיל.

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

*
*
בית אברהם
בית אברהם
קטגוריה:ישיבות חסידיות בישראל
קטגוריה:ישיבות גדולות בישראל
צבי נתנזון

צבי נתנזון (14 ביולי 1914 - 13 באוקטובר 1996) היה חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות לאורך שנים רבות, וממנהיגי מפ"ם, יד ימינם של מנהיגי המפלגה מאיר יערי ויעקב חזן. קיבל את התואר יקיר ההסתדרות ויקיר העיר תל אביב על פעילותו הענפה בעיר. נתנזון ערך והשאיר אחריו ארכיון מסודר על תנועת העבודה בתקופתו, המאבק על עבודה עברית, והמאבק על תנאי העבודה של הפועלים.

== ביוגרפיה ==
נתנזון נולד בבוחוש שברומניה. אביו היה סוחר עצים, שנרצח כשצבי נתנזון היה בן 5. הוא ואמו עברו לעיר גאלאץ על גבול מולדובה, ושם עסקה אמו במסחר בדים.

במהלך הלימודים בבית הספר התיכון בגאלאץ, נחשף נתנזון לתנועת "השומר הצעיר" שפעלה באזור. הוא נעשה פעיל בסניף התנועה ובהמשך הפך למדריך בתנועה. במטרה להתיישב בארץ ישראל, עבר עם חבריו תקופת הכשרה ארוכה בחווה חקלאית באזור. אחריה היה מדריך בהכשרת חלוצים, ובשנת 1935 עלה לארץ באוניה.

בשלבי התארגנות הראשונים שהה נתנזון במחנה זמני בתל מונד, ולאחר מכן עבר לתל אביב. עבד כחלוץ ביישור חולות, בפרדסים וכפועל מתכת.

בשנת 1937, בתקופת האבטלה בארץ, נבחר על ידי מחוסרי העבודה לוועדת התור במועצת פועלי תל אביב, וניסה להנהיג חלוקה גלויה וצודקת של ימי העבודה שעמדו לחלוקה למובטלים. באותה עת היה פעיל ב"פלוגות הפועל", והשתתף בהקמות רבות של יישובי חומה ומגדל.

את מאמרו הראשון פרסם ב-1939, ובו תבע סולידריות של העובדים עם מחוסרי העבודה. מאז כתב בקביעות על ענייני עובדים ועל צדק חברתי. הוא פרסם מאמרים, ראיונות רבים ועשרות חוברות בנושאי עבודה.

רק בשנת 1940 קיבל לעבודה קבועה, במוסך "נוע", ששימש כמוסך מחתרתי של ההגנה. באותה שנה הוא נבחר לוועד העובדים במוסך, וכן נבחר למועצת פועלי המתכת.

את פעילותו הפוליטית החל נתנזון כמזכיר "הליגה הסוציאליסטית" בתל אביב, שזכתה להישג מרשים בבחירות להסתדרות שנערכו בשנת 1941. בהמשך היה מצעירי המייסדים של מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם).

בשנת 1947, במלחמת העצמאות, שירת נתנזון בחי"ש תל אביב. לאחר המלחמה נרתם לקליטת העלייה הגדולה הן בתל אביב והן במעברות שהיו פזורות ברחבי הארץ.

ב-1952 נבחר נתנזון למזכירות מועצת פועלי תל אביב-יפו. ב-1970 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות כנציג מפ"ם, והיה פעיל בהנהלת האיגודים המקצועיים. הוא עמד בראש המחלקה לתחיקת חוקי עבודה להבטחת זכויות העובדים. במשך כ-15 שנים ייצג נתנזון בפני הכנסת והממשלה יוזמות לשינויים ותיקונים בחוקי העבודה והרווחה. בנוסף הירצה במקומות עבודה ובסמנריונים לעובדים וועדי עובדים, והמשיך בפרסום מאמרים.

עם פרישתו מהוועדה המרכזת בשנת 1982, נבחר נתנזון לוועדת מבקר ההסתדרות.

כן שימש במשך חמש שנים כחבר בוועדת השמות וההנצחה של עיריית תל אביב-יפו.

קטגוריה:פעילי ההסתדרות הכללית
קטגוריה:בוגרי השומר הצעיר
קטגוריה:פעילי מפ"ם
קטגוריה:יקירי תל אביב-יפו לשנת 1995
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין הדרום
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1914
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1996
מסמכי וינונה

מרדית' גארדנר, מפענח המסמכים
מסמכי וינונה הם אוסף מסמכים מסווגים שנחשפו לציבור ב-1995. האוסף הוא כמות גדולה של מסמכים מוצפנים, אשר יורטו מתקשורת סובייטית מסווגת על ידי המודיעין הבריטי והאמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשנים לאחריה, אך השיטה לפיענוחם נמצאה רק כעבור שנים. המסמכים פוענחו במשך 40 שנה. חלקם היו מפוענחים כבר בתחילת שנות החמישים, ופיענוח חלק מהם נמשך עד לתחילת שנות התשעים. 

מהמסמכים עולה כי מספר רב של תושבי ארצות הברית (אזרחים ושאינם אזרחים) שיתפו פעולה בדרך כלשהי עם המודיעין הסובייטי. על פי המחברים היינס וקלר שכתבו ספר בנושא מדובר ב-349 אנשים, מתוכם ניתן לזהות כמחצית. המסמכים שופכים אור על מספר מקרים ידועים כמו יוליוס ואתל רוזנברג, אלג'ר היס (אם כי יש החולקים על הזיהוי).

המסמכים הוצפנו באמצעות פנקס חד פעמי, שיטה שאם היא מבוצעת כהלכה אינה מאפשרת פענוח. אולם עקב טעות מצד הסובייטים נעשה שימוש רב-פעמי באותו פנקס, מה שאפשר את השבירה. איש ה-NSA מרדית' גארדנר נחשב לדמות החשובה בפענוח. אליזבט בנטלי שעברה לצד האמריקאי אישרה נכונות הפענוח.

== קישורים חיצוניים ==

[https://www.nsa.gov/news-features/declassified-documents/venona/index.shtml דף מאתר האינטרנט של ה-NSA ובו המסמכים עצמם (באנגלית)]

==הערות שוליים==

 

קטגוריה:המלחמה הקרה
קטגוריה:הצפנה
קטגוריה:יחסי ברית המועצות – הממלכה המאוחדת
האנשת מדינות

שרוליק אופייני, ב[[כובע טמבל, בסנדלים תנ"כיים ובמכנסיים קצרים, בכניסה למוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון]]
שוטר רכוב המייצג את קנדה וג'ון בול הבריטי]]
כרזה רוסית מ-1914: [[מריאן הצרפתית משמאל, אמא רוסיה בתווך אוחזת בצלב אורתודוקסי מעל ראשה ובריטניה מימין]]
האנשת מדינות (באנגלית: National personification) היא תיאורם של מדינה או של לאום באמצעות דמות אנושית. הדמות האנושית המייצגת את המדינה עשויה להופיע בכל מדיום פלסטי - בקריקטורות עיתונאיות, בפרסומים תעמולתיים, בפסלים, בציורים ועוד. יש מדינות המיוצגות על ידי מספר דמויות שונות, בהתאם לעניין או לתקופה. הייצוג באמצעות דמות שאליה מקושרים אפיונים מסוימים משרתים את הרצון של לאום מסוים להציג את עצמנו כבעל אפיונים אלו. לעיתים, לייצוג אינטרס פוליטי פנימי או חיצוני. 

בתקופה הרומנטית רווח בעולם המערבי הנוהג, לתאר את האומה כדמות נשית, בדרך כלל של אלת חכמה או מלחמה, דוגמת אתנה, ופעמים רבות הוצמד לה השם שהעניקו הרומאים לאותה מדינה. על דמויות אלה נימנות, בין היתר, "בריטניה", "גרמאניה", "היברניה" (המייצגת את אירלנד), "פולוניה" ו"הלבטיה" (שווייץ). דמות נוספת שנוצרה על בסיס רעיוני זה, היא זו של קולומביה המייצגת את ארצות הברית. תיאור המדינה בדמות אם רווח גם הוא, ועל אלה נמנות, בין היתר, "אמא אלבניה" (Nëna Shqipëri), "אמא ארמניה" (Մայր Հայաստան), האם סוואה (Moder Svea) בשוודיה, "בהארט מטה" ("אמא הודו" - भारत माता), "אמא רוסיה" (Матушка-Русь) או "אם הגאורגים" (כרתליס דדה - ქართლის დედა). 

במקרים אחרים הושם דגש דווקא על פשטות הדמות, שנועדה לתאר אזרח מהשורה. על אלה נמנים הגאוצ'ו בארגנטינה, ג'ון בול, הגבר השמן והגוץ המסמל את אנגליה, "אולה נורדמן" (Ola Nordmann), האיש מן השורה המייצג את נורווגיה או "חואן דה לה קרוס" הפיליפיני.

אלגוריה לאומית נפוצה נוספת מתבססת על דמויות של אנשי מרות, חיילים או שוטרים. בין אלה ידועים ה"מאונטי" (Mountie), שוטר רכוב המסמל את קנדה (ג'וני קנאק), ג'וני רבל (Johnny Rebel: ג'וני המורד), החייל שסימל את קונפדרציית המדינות של אמריקה בעת מלחמת האזרחים האמריקנית או הדוד סם, דמות שנולדה בעת מלחמת 1812, ככל הנראה במחנה צבאי, כביטוי לארצות הברית. בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה ולאחריה נהג אונורה דומייה לתאר בקריקטורות שלו את פרוסיה בדמותו של ביסמרק.

הדמות האנושית המסמלת את ישראל היא שרוליק, הנער שיצר דוש. שרוליק מתואר בדרך כלל כנער צעיר עם כובע טמבל וסנדלים תנ"כיים, הלבוש במכנסי חאקי קצרים. בעתות מלחמה, נהג שרוליק ללבוש מדים ולהתגייס להעלאת המורל הלאומי.

בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מעצמות אירופה התייחסו לאימפריה העות'מאנית בתור "האיש החולה על הבוספורוס" על רקע חולשתה והשחיתות שאפיינה אותה.

יש מדינות בהן נהוג תיאור המדינה כבעל חיים. תיאור זה רווח לבדו או לצדה של הדמות האנושית המייצגת את המדינה. דוגמאות לאלגוריה מעולם החי הן "הרימאו בלאנג" (Harimau Belang), הטיגריס המלאי כמייצג את מלזיה, הקיווי בניו זילנד, "הקנגורו המתאגרף" באוסטרליה, הקונדור האמריקאי, התרנגול הגאלי בצרפת, והדוב הרוסי ברוסיה.

סוג נוסף להאנשת מדינות הוא תופעת האינטרנט פולנדבול (Polandball), קומיקס שבו מוצגות מדינות ככדורים המנהלים דיאלוג, שעל גביהם דגלי המדינות.

==ראו גם==
* ציפור לאומית
* האנשה

==קישורים חיצוניים==

*
קטגוריה:סמלים לאומיים
אברהם כהנמן

חיים אברהם כהנמן (כ"א בתשרי ה'תרע"ג, 2 באוקטובר 1912 - ל' בשבט ה'תשס"ט, 24 בפברואר 2009) היה נשיא ישיבת פוניבז' ובנו היחיד של מייסד הישיבה וראשה הראשון – הרב יוסף שלמה כהנמן.

== ביוגרפיה ==
מצבת חיים אברהם כהנמן
נולד בליטא. בתחילת מלחמת העולם השנייה עלה לישראל עם אביו, והיה היחיד מבניו ששרד (אֶחַיו ואמו נספו בשואה). סייע לאביו להקים את ישיבת פוניבז' בעיר בני ברק. בסוף שנות ה-40 עבר להתגורר בארצות הברית. 

לאחר פטירת אביו בשנת 1969 שב להתגורר בישראל והתמנה לנשיא הישיבה, תפקיד שאותו מילא עד לאמצע שנות ה-90, עת הורע מצבו הבריאותי. לאחר מכן החלו מאבקי ירושה חריפים בישיבה בין בנו, הרב אליעזר כהנמן, לחתנו, הרב שמואל מרקוביץ.

בצוואתו הוריש את הישיבה לרעייתו רבקה. הוא הוסיף כי במקרה שהיא לא תהיה בין החיים בשעת פתיחת הצוואה, תחולק יתרת העזבון בין בנו אליעזר (60%, לבד מ-10% שהקנה לו עוד בחייו), לבין בתו ובעלה הרב שמואל מרקוביץ' (40%). לאחר שלושים יום מפטירתו ייפתה אשתו את כוחו של בנה לנהל בשמה את הישיבה. הצוואה עוררה מחלוקת משפטית באשר לתוקפה ולסמכויות הנגזרות ממנה. כל אחד מהצדדים טען כי הוברר ממנה כי דעתו של המנוח הייתה לטובתו.

נפטר בגיל 97, ונטמן בבית הקברות פוניבז' בבני ברק, בסמוך לקבר אביו.

== ילדיו ==
* בנו הרב אליעזר כהנמן, היה נשוי לאלישבע, בת הרב שלמה ברמן
* בתו ציפורה, אשת הרב שמואל מרקוביץ'

קטגוריה:בני ברק: אישים
קטגוריה:עולים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ישיבת פוניבז'
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות פוניבז'
אברהם
קטגוריה:ישראלים ילידי ליטא
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1912
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2009
קוואנגג'ו

קוואנגג'ו (בהנגול: 광주광역시, בהנג'ה: 光州廣域市, מילולית: "נפת האור") היא עיר מטרופוליטנית בדרום-מערב קוריאה הדרומית. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.477 מיליון תושבים והיא העיר השישית בגודלה בקוריאה הדרומית (אחרי סיאול, פוסאן, אינצ'ון, דאיגו וטג'אן). העיר מוקפת במחוז דרום צ'אלה, מרוחקת כ-268 ק"מ דרומית לבירה סיאול ושימשה כבירת המחוז עד שבירת הנפה הועברה בשנת 2005 לכפר נַאמְאַק שבנפת מואן.

==היסטוריה==
קוואנגג'ו נוסדה בשנת 57 לפנה"ס ומאז היווסדה שימשה מרכז מדיני וכלכלי בעל חשיבות בקוריאה. בתקופת ממלכת באקג'ה בדרום-מערב קוריאה (בין השנים 18 לפנה"ס עד 660 לספירה) הייתה העיר אחד ממרכזי המינהל של הממלכה.

בשנת 1929, בתקופת השלטון היפני בקוריאה, עורר עימות בין סטודנטים קוריאנים ויפנים בעיר הפגנות מחאה בכל האזור, ששיאן באחת מן ההתקוממויות העיקריות של הקוריאנים נגד השלטון היפני.

במאה ה-20 ידעה העיר פריחה תעשייתית לאחר סלילת מסילת רכבת מקשרת לבירה סיאול. בין תחומי התעשייה העיקריים בעיר בולטים מפעלי כותנה, ממגורות אורז ומבשלות בירה. בשנת 1967 החלה בניית אזור תעשייה אשר משכה לעיר מפעלים מתחום תעשיית הרכב.

במאי 1980 פרצו בעיר הפגנות מחאה בשל הכרזת המשטר הצבאי בקוריאה הדרומית בראשות צ'ון דו-הואן. ההפגנות דוכאו באכזריות על ידי כוחות הצבא, לעיתים בירי אוטומטי אל עבר המפגינים. בשנת 1996 הועמד צ'ון דו-הואן לדין על התקוממות קוואנגג'ו. בעקבות הפגנות אלה מכונה לעיתים העיר "מקדש הדמוקרטיה הקוריאנית". לאחר ששב השלטון הדמוקרטי לקוריאה הוקם בית קברות לאומי לקורבנות ההפגנות.

==תחבורה==
בקוואנגג'ו קו רכבת תחתית בודד. בחודש אפריל 2008 נפתח קטע חדש לקו זה. בעיר שתי תחנות רכבת מהירה KTX (רכבת המבוססת על ידע שנקנה מה-TGV הצרפתית). שני שדות תעופה משרתים את העיר: שדה התעופה של קוואנגג'ו ושדה התעופה הבינלאומי של מחוז מואן.

==ערים תאומות==
* 
* 
* 
* 
* 

== קישורים חיצוניים ==
 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:קוריאה הדרומית: ערים
אחוזות החוף

חברת אחוזות החוף בע"מ היא חברה עירונית בבעלות עיריית תל אביב-יפו, העוסקת מאז שנת 1997 בניהול ובתפעול החניונים העירוניים ברחבי העיר תל אביב-יפו, ומאז שנת 1999, היא משמשת גם כזרוע הביצועית העיקרית של העירייה בתחומי התנועה והחניה.
==שם==
מקור שם החברה בחניון הציבורי הראשון שהוקם בתל אביב, על ידי משפחת רוטשילד. החניון נבנה בצמוד לקו החוף ולאחוזת הברון רוטשילד ולכן נקרא כך.

== היסטוריה ==
החברה הוקמה בסוף שנת 1961, לצורך שיקום מנשייה והקמת אזור עסקים במקום. החלטה על הקמת החברה, בבעלות משותפת של ממשלת ישראל ועיריית תל אביב, נתקבלה לקראת סוף שנת 1961, לאחר שנבחנו חלופות שונות והוחלט לבצע את השיקום של מנשייה דרך חברה עירונית ממשלתית. במרץ 1962 הוגדל הון החברה לחצי מיליון לירות כדי שתוכל למלא את תפקידה. עד סוף שנת 1971 החברה פינתה 2665 דירות ועוד 268 מבנים אחרים ושילמה לצורך כך פיצויים של כ-28 מיליון ל"י. החברה הוציאה כ-724 אלף לירות על תכנון ייבוש קטע של הים, תוכנית שלא יצאה אל הפועל. פעילות החברה דעכה בתחילת שנות ה-70 ובמהלך שנות ה-70 וה-80 היא עסקה בשימור הקיים בפרויקט הסיטי של מנשייה, בית הטקסטיל וכיכר לונדון. בחברה עבדו אז ארבעה עובדים, במשרה חלקית. בשנת 1979 ביקש שלמה להט להעביר לידי החברה את פעילות הבנייה של חברת חלמיש. בתחילת שנות ה-90 הוחלט בעיריית תל אביב ליצוק תוכן חדש בחברה. בשנת 1992 הפעילה החברה את חופי הרחצה של תל אביב.
 
בשנות ה-80 הפכה לחברה בבעלות עירונית מלאה.

==תפקידי החברה==
החברה מופקדת על כמאה חניונים, ועוסקת בהקמת חניונים תת-קרקעיים ברחבי העיר. חניוני אחוזות החוף הם חלק ממערך החנייה העירוני והם משמשים בין השאר חניוני לילה חינם לתושבי האזור, חנייה מוזלת לתושבי העיר ובמספר חניונים מחוץ למרכז העיר הם משמשים חניוני "חנה וסע" מוזלים או ללא תשלום.

עוד עוסקת החברה בהקמת מעגלי תנועה ברחבי העיר, בסלילת נתיבים לאופניים ובהקמה ותפעול של שילוט הכוונה אלקטרוני לחניונים. חברת אחוזות החוף מעורבת בפרויקטים נוספים, ובהם הקמתם של חניונים תת-קרקעיים במתחם הבימה ובמתחם גבעון שברחוב הארבעה, ופיתוח ושימור מתחם שרונה.
הכניסה לחניון תל ברוך צפון – אחד מהחניונים שמתופעלים על ידי אחוזות החוף

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:תל אביב-יפו: תחבורה
קטגוריה:חניה
קטגוריה:תל אביב-יפו: חברות עירוניות
קמפינאס

קמפינאס (בפורטוגזית: Campinas) היא עיר במדינת סאו פאולו שבברזיל. בעיר מתגוררים כ-1,059,000 תושבים. זו העיר השלישית בגודלה במדינה אחרי סאו פאולו וגווארוליוס.

אזור המחוז הוא 797.6 ק"מ מרובע. באזור המטרופולין של העיר, כפי שהוגדר בשנת 2000, שוכנות 19 ערים ואוכלוסייה של 3.2 מיליון נפש.

שדה התעופה הבינלאומי של קמפינאס השוכן בעיר מחבר את קמפינאס עם ערים ברזילאיות רבות ומבצע גם טיסות בינלאומיות.

בעיר שוכנת אוניברסיטת המדינה של קמפיאנס (Universidade Estadual de Campinas).

נשיאה הרביעי של רפובליקת ברזיל, מנואל פראס דה קמפוס סאלס, נולד בעיר.

== היסטוריה ==
העיר נוסדה ב-14 ביולי 1774 כמאחז שעל הדרך למינאס ז'ראיס ולגויאס, ויושבה על ידי חברי משלחות סחר ומחקר- הבנדייראנטס, שהיו בחיפוש אחר מינרלים יקרים.

במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 העיר התפתחה והפכה למרכז דמוגרפי וחקלאי, עם ייצור רחב של קפה, כותנה וקני סוכר. מרכיב עיקרי נוסף בצמיחת העיר היה פתיחת קו רכבת בסביבת העיר בשנת 1867. בהמשך המאה הגיעו מהגרים רבים לעיר, במיוחד מאיטליה.

==אוכלוסייה==
{| class="wikitable"
! גזע !! %
|-
| לבנים || 74.0%
|- style="background-color: #EFEFEF;"
| שחורים || 5.6%
|-
| פרדוס || 18.4%
|- style="background-color: #EFEFEF;"|-
| צהובים|| 0.9%
|- style="background-color: #EFEFEF;"
| אינדוזינים || 0.2%
|}

==ערים תאומות==
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==קישורים חיצוניים==

* (פורטוגזית)
* [http://www.timeanddate.com/worldclock/city.html?n=456 זמן אזורי עכשווי]
* [http://www.weather.com/outlook/travel/businesstraveler/local/BRXX0050?whatprefs=&y=9&x=14 מזג אוויר עכשווי]
* 

קטגוריה:מדינת סאו פאולו: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1774
גביש פוטוני

תמונת sem של ליבת סיב פוטוני (מלוכלך), צולם במעבדת אלקטרואופטיקה של [[המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון (2009)]]
גביש פוטוני הוא ננו-מבנה הבנוי בצורה מחזורית מחומרים דיאלקטריים, בדרך כלל נבנה בממדים קטנים מאוד, כאשר מבנהו מתוכנן בצורה המשפיעה על התקדמות האור בתוכו, כלומר על מעבר פוטונים דרכו והוא מכשיר אופטי לכל דבר.

דרך פעולתו מקבילה ודומה מאוד לאופן שבו גביש של מוליך למחצה משפיע על אופן התנועה וההולכה של אלקטרונים בתוכו.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אופטיקה
קטגוריה:פוטוניקה
צנונית

צנונית (שם מדעי: Raphanus sativus Var. radicula) היא ירק ממשפחת המצליבים. זהו זן של צנון הגינה, המאופיין בכך ששורשיו האכילים קטנים בהשוואה לצנון. טעמה חריף.

החלק האכיל הפופולרי ביותר של הצנונית הוא השורש המעובה דמוי הלפת הגדל מתחת לאדמה, אך כל הצמח אכיל, וחלקו העליון יכול לשמש כירק עלה. קליפתה של הצנונית ורודה, אדומה או לבנה, ומבנה השורש שלה בצורת כדור או חרוט. 

בישראל מגדלים צנונית הן לצורכי השוק המקומי והן לייצוא למערב אירופה, בחורף.

הצנונית, כמו הצנון, היא ירק פופולרי לגינות ירק ביתיות. היא קלה לגידול, ומבשילה בתוך 30 יום מזריעתה.

==צנונית בתרבות==
* זרע של צנונית, ספר ילדים שעובד על ידי חנה הורן.
* הצנונית מוזכרת גם בכמה שירים - הודי חמודי, תות (משה בקר), צמד חמד (דודו זכאי ואופירה גלוסקא), מגרפה ומעדר (עירית ענבי) ועוד.

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:ירקות
קטגוריה:מצליבים
קטגוריה:תת-מיני צמחים
אקסיטון

אקסיטון הוא קוואזי-חלקיק המתקיים הן בחומרים מבודדים (אקסיטון פרנקל) והן במוליכים למחצה (אקסיטון ווניה). אקסיטון הוא למעשה מצב קשור של אלקטרון וחור שנמשכים זה לזה על ידי כח קולון והוא נייטרלי מבחינת מטען חשמלי.

בדרך כלל האקסיטון נוצר כאשר פוטון נבלע בחומר, והוא מעורר אלקטרון מפס הערכיות לפס ההולכה (ומכאן גם שמו, מלשון עירור - excitaition). בפס הערכיות נוצר חוסר באלקטרון אחד, חוסר זה הוא הקווזי-חלקיק הנקרא חור, שמטענו חיובי וזהה בגודלו למטען האלקטרון. האלקטרון נמשך אל החור על ידי כוח קולון ונוצר אקסיטון. מאמר ראשון בנושא פורסם על ידי יעקב פרנקל בשנת 1930. 

האקסיטון מתנהג באופן אנלוגי למודל "אטום המימן" של נילס בוהר עם ההתאמות הנדרשות:

תיקון למסת החלקיק הניתן בהתאם לעקמומיות הפסים, תיקון לכח קולון הנובע מהמיסוך בגביש ואנרגיית רמת היסוד היא פער האנרגיה בין רמות הערכיות וההולכה. כתוצאה מכך, פונקציית הגל שיכול לקבל האקסיטון הן אותן הרמוניות ספריות עם הבדל אחד- אין הגבלה על המספר הקוונטי של התנע הזוויתי (בשל אובדן שימור וקטור לפלס-רונגה-לנץ).

לאחר זמן סופי האקסיטון יעבור רקומבינציה (כלומר, חיבור של האלקטרון והחור) והאנרגיה שתיווצר בתהליך זה משתחררת בצורה של פוטון. לעיתים חלק מהאנרגיה מועבר לחומר שבו נמצא האקסיטון לטובת תנודות בגביש (פונונים). זמן החיים של האקסיטון תלוי בהרבה גורמים ויכול לנוע בין פיקו-שניות ועד מילי-שניות.

== ראו גם ==
* מבנה פסים
* פלזמון

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פיזיקה של מצב מוצק
קטגוריה:מוליכים למחצה
קטגוריה:קוואזי-חלקיקים
הדלקת הנרות במקדש

כתב יד מהמאה ה-13 שבו מופיע ציור ומתחתיו כתוב "זה המנורה ואהרן הנותן שמן בנרות".
הדלקת הנרות במקדש היא מצווה מדאורייתא שקוימה מדי ערב בבית המקדש בנרות של מנורת שבעת הקנים, ומדי בוקר בהדלקת נר התמיד והטבת יתר הנרות והכנתם להדלקה.

על פי המדרש, מטרת הדלקת הנרות לא הייתה תאורה, אלא כעדות לכך שהשכינה שורה בישראל. טעם נוסף המוזכר בספר החינוך הוא לפאר ולכבד את בית המקדש.

==סדר ההדלקה==
הטיפול בנרות והכנתם להדלקה הם חלק מרכזי במצווה, ובמובן מסוים אף חשוב מן ההדלקה עצמה, מכיוון שהטבת הנרות נעשית על ידי כהן בלבד, בעוד הדלקת המנורה יכלה להיעשות על ידי אדם שאינו כהן, כל עוד הוא אינו נכנס להיכל.

הדלקת הנרות והטיפול בהם נעשו בבוקר ובערב; בערב הודלקו כל הנרות עם כמות שמן של חצי לוג בכל נר, כמות שמספיקה גם ללילות החורף הארוכים, ובבוקר היו מדליקים מחדש את שני הנרות המזרחיים, לפני ההדלקה מחדש, היו מוסיפים לנרות שמן ומסירים את האפר מהפתילה. באותה הזדמנות היו מנקים ומחליפים את הפתילה והשמן לנרות האחרים שכבר כבו. אם כל הנרות כבו היו מדליקים אותם מחדש מאש מזבח העולה. עבודה זו נקראת "הטבת הנרות" או "דישון המנורה", והיא התקיימה כחלק מהעבודה היומית במקדש, לאחר זריקת דם תמיד של שחר. 
הדלקת כל שבעת הנרות הייתה נעשית רק בערב, והיא הייתה העבודה האחרונה שנעשתה במקדש.

==נר התמיד==
מצוות הדלקת המנורה הייתה מצווה תמידית, שנהגה מדי ערב, כמובא בפרשת תצווה: 

חז"ל דורשים ש'נר תמיד' היה גם כינוי לנר יחיד שדלק ללא הפסק באופן ניסי, וממנו הדליקו את שאר הנרות. בתקופת שמעון הצדיק הנר מעולם לא כבה ובארבעים השנים שלפני חורבן בית שני פסק הנס לחלוטין והנר כבה בכל בוקר.

==חומרים==
===שמן זית זך===
הנרות במנורה הודלקו בשמן זית. בפסוק בספר שמות נאמר "שמן זית זך כתית למאור", ומכאן למדו חז"ל שהשמן ששימוש למילוי המנורה היה באיכות הגבוהה ביותר המכונה "ראשון שבראשון". שמן זה בא מהזיתים המובחרים הנמסקים מצמרת עץ הזית, ושעברו כתישה - ולא טחינה שעלולה לגרום לעכירות בשמן.

===הפתילות===
בשונה מהשמן לא הייתה הגדרה ספציפית לחומר שממנו נעשו הפתילות, ונקבע להלכה כי כל פתיל שכשר לנרות שבת כשר למנורה, דהיינו כל פתיל שבוער היטב - מתאים למצוה. בפועל השתמשו בבד מבגדי כוהנים בלויים.

==קישורים חיצוניים==
* ד"ר אלכסנדר קליין, [http://www.biu.ac.il/JH/Parasha/tetzaveh/kle.html להעלות נר תמיד], מתוך דף שבועי של הפקולטה למדעי היהדות בבר-אילן
* הרב ד"ר בני לאו, [https://web.archive.org/web/20140809083513/http://www.bmj.org.il/article/463 פרשת תצווה: להעלות נר תמיד], בית מורשה בירושלים
* חגי דביר, [https://www.yhn.co.il/article-oliveoildvir "שמן זית זך כתית למאור להעלת נר תמיד"], ישיבת "אהבת ישראל" בנתיבות
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:מצוות הנעשות על ידי כהן
קטגוריה:בית המקדש
קטגוריה:פרשת תצוה
קטגוריה:פרשת בהעלותך
קטגוריה:פרשת אמור
קטגוריה:מצוות בית המקדש
קטגוריה:נרות ביהדות
גואיאקיל

גואיאקיל (בספרדית: Santiago de Guayaquil; נהגה כ"ואיאקיל", IPA: [waʝaˈkil]) היא העיר הגדולה ביותר באקוודור ועיר הנמל הגדולה במדינה. גואיאקיל שוכנת על גדתו המערבית של גואיאס (Guayas) הנשפך אל האוקיינוס השקט במפרץ גואיאקיל.

גואיאקיל שוכנת כ-250 ק"מ מדרום מערב לעיר הבירה קיטו. במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2008 נמנו בה כ-3 מיליון נפש. אולם, בשטח המטרופוליני של העיר, הכולל את העיר דורן (Durán) מתגוררים כ-3.3 מיליון נפש. אקלימה של העיר הוא חם ולח. בשנות אל ניניו יורדים משקעים רבים בעיר בין החודשים ינואר-אפריל הגורמים אף להצפות. בשנים אחרות מידת המשקעים בעיר זעומה בגלל השפעת זרם הומבולדט.

גואיאקיל היא בירת נפת גואיאס וקנטון (מחוז) גואייס. העיר היא מרכז תעשיית הדיג באקוודור.

==היסטוריה==
גואיאקיל נוסדה ב-25 ביולי 1538 על ידי הקונקיסטאדור פרנסיסקו דה אורייאנה. אף בטרם נוסדה על ידי הכובשים הספרדים שכן במקום כפר של ילידי המקום. בשנת 1600 ישבו בגואיאקיל כ-2,000 נפש ובשנת 1700 מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-10,000 תושבים.

בשנת 1687 הותקפה העיר על ידי שודדי ים אנגלים וצרפתים. בקרבות שהתחוללו בין מגיני העיר והשודדים נהרגו ונפצעו מאות בשני הצדדים. השודדים לקחו נשים מנשות העיר כפילגשים ורק לאחר תשלום כופר שוחררו הנשים והעיר ניצלה משריפה. בשנת 1709 הותקפה העיר שוב על ידי שודדי ים אנגלים, אשר דרשו כופר תמורת שחרורה, אולם עזבו בבהלה לאחר שפרצה בה מגפת קדחת צהובה.

ב-8 באוקטובר 1820 השתלטה על העיר, כמעט ללא התנגדות, קבוצה של אזרחים שנעזרו בכוחות מילואים מבני המקום ועצרו את ראשי השלטון המקומי, הנאמנים לכתר הספרדי. גואיאקיל הכריזה על עצמאותה מספרד והפכה לנפה העצמאית של גואיאקיל. אירוע זה היווה אבן פינה במלחמת העצמאות של אקוודור.

ב-26 ביולי 1822 חוסה דה סן מרטין וסימון בוליבר קיימו בעיר את ועידת גואיאקיל בה תוכנן שחרורה של דרום אמריקה מן השליטה הספרדית.

העיר ידעה שתי פלישות של צבא פרו, בשנים 1829 ו-1860.

בשנת 1896 פרצה בגואיאקיל שריפת ענק אשר כילתה חלקים נרחבים מן העיר.

==כלכלה ותחבורה==
העיר ממשיכה מסורת ארוכה כעיר מסחר מרכזית. לאחרונה נעשים יותר ניסיונות להקים בעיר תעשיית תיירות. אף שבעיר אתרים היסטוריים מועטים, בשנים האחרונות השקיע השלטון המקומי רבות בשיפוץ סכרים, כיכרות וגנים ציבוריים. בזכות השקעה זו הפכה גואיאקיל למוקד לירידים ולאירועים בינלאומיים.

מקורות ההכנסה העיקריים של בני העיר הם: מסחר, עסקים, חקלאות ודגה. למרות מרכזיותה, בגואיאקיל שיעור האבטלה הגבוה במדינה (כ-11% מכוח העבודה). בגואיאקיל נמל מים עמוקים הגדול באקוודור ואחד מנמלי הים הגדולים לחופי האוקיינוס השקט. בין גואיאקיל לעריה האחרות של אקוודור קיימת רשת כבישים ענפה, המפותחת ביותר במדינה.

בגואיאקיל פועל נמל התעופה הבינלאומי חוסה חואקין דה אולמדו.

==ערים תאומות==
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://web.archive.org/web/20081229025947/http://www.guayaquil.gov.ec/ האתר הרשמי של גואיאקיל], (בספרדית)
* [http://www.tramz.com/ec/g/g.html היסטוריה של הרכבת הקלה בגואיאקיל]
* 
* 
* 

*
קטגוריה:אקוודור: ערים
קטגוריה:ערי חוף
קטגוריה:אמריקה הדרומית: ערי נמל
קטגוריה:הערים המאוכלסות ביותר במדינתן
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-16
חוזה לימון

חוזה לימון (José Limón; 12 בינואר 1908, מקסיקו - 2 בדצמבר 1972, ניו יורק) היה רקדן וכוריאוגרף אמריקאי.

בשנת 1928 עבר לניו יורק שם למד אצל דוריס האמפרי וצ'ארלס ויידמן. בשנת 1946 לאחר שירות צבאי בצבא האמריקאי, הקים להקת מחול בה משמשת דוריס האמפרי כמנהלת אמנותית. יצירת המחול הידועה ביותר שלו היא The Moor's Pavane אותה הוא יצר בשנת 1949 בהתבסס על אותלו של ויליאם שייקספיר.

לימד בג'וליארד החל מ-1951 וייחס את סגנונו להשראה שקיבל מאיזדורה דאנקן והראלד קרוצברג.

שתי עבודות שלו: "הגולים" ו"לה מלינצ'י" הועלו לבמה על ידי להקת בת שבע.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

קטגוריה:רקדנים אמריקאים
קטגוריה:כוריאוגרפים אמריקאים
קטגוריה:מחול מודרני
קטגוריה:תיאטרון מחול
קטגוריה:מהגרים ממקסיקו לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1908
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1972
קטגוריה:זוכי המדליה הלאומית לאמנויות
בית הספר היסודי רימון

בית הספר היסודי "רימון" הוא בית ספר ניסויי אזורי שנוסד בשנת 1989, בקיבוץ מסילות. בית הספר הוקם על ידי שלושה קיבוצים: מסילות, רשפים וניר דוד (תל עמל). שמו מורכב מראשי תיבות שמות הקיבוצים. הוא מורכב משתי חטיבות, אחת של החינוך הרגיל והשנייה של החינוך המיוחד. 

בשנת הלימודים ה'תשס"ט מנה בית הספר כ-340 תלמידים והוא מנוהל על ידי ברכה רפמן.

שנה לאחר קום בית הספר, הוקמה לצידו חטיבת "דרור" המחנכת ילדים עם תסמונת ASD - ילדים עם אוטיזם ברמות שונות. הילדים מ"דרור" משולבים על פי יכולתם בכיתות הלימוד ה"רגילות".

לאורך השנים הצטרפו לבית הספר ילדי הקיבוצים מבית אלפא, מבית השיטה ומשדה נחום, וכן בבית הספר תלמידים מבית שאן, תל תאומים, חפציבה, גן נר ומבית זינגר, שבכפר יחזקאל.

== קישורים חיצוניים ==
*[https://web.archive.org/web/20131001132505/http://messilot.org.il/about.asp?id=7 על בית הספר], באתר קיבוץ מסילות
*[http://makom-m.cet.ac.il/pages/item.asp?s=1&id=20&defid=-1&page=10&item=2799 מידע על חטיבת "דרור"], באתר "מקום מיוחד"

קטגוריה:בתי ספר יסודיים בישראל
מרינה תל אביב

מרינה תל אביב היא מרינה, השוכנת בחוף ימה של העיר תל אביב, מול כיכר אתרים וממערב לבריכת גורדון. במרינה שישה מזחים, בנוסף לשובר הגלים הצפוני שגם לאורכו מתאפשרת עגינה.

== היסטוריה ==
המרינה הוקמה בראשית שנות ה-70, ובעת הקמתה הייתה המרינה הראשונה בישראל. היא נחנכה רשמית ב-13 באוקטובר 1976. תחילה נבנו הרציפים, הוקמו תשתיות חשמל ומים ובהמשך החלו לעגון בה סירות ויאכטות.

מקימי המרינה היו מיכל וגיורא קדר, אשר קיבלו את זיכיון ההפעלה הראשון מחברת אתרים בשנת 1971. בשנת 1984, רכשה מהם חזרה חברת אתרים את הזיכיון להפעלת המרינה.

בשנת 2010 עברה המרינה שיפוץ מקיף בתחום היבשתי (תשתיות חשמל ומים) ובתחום הימי (החלפת רציפים ותשתיות ימיות לעגינה). במרינה הותקנו רציפים צפים וכן מערכות ונקודות חשמל חדשות זמינות וחסכוניות. שובר הגלים שופץ למניעת כניסת גלים בסערות ועל גביו נבנתה טיילת חדשה לרווחת התושבים והתיירים הרבים המגיעים לאזור.

כיום יש במרינה כ-400 יכטות.

== תיאור ==
במרינה מקומות עגינה ל-320 סירות באורך של עד 20 מטרים ובשקיעה מרבית של 2.5 מטרים. במקום פועלת נקודת משטרה האחראית על ביקורת הגבולות. בנוסף מתקיימת במרינה פעילות ימית ענפה הכוללת בין השאר את שבט "צופי ים תל אביב", בית הספר לחינוך ימי, מועדון שיט תחרותי "הפועל" ועוד, אשר ביחד מהווים מוקד לחינוך ימי בעיר. המרינה מציעה שירותי תדלוק, אספקת מי שתייה, חיבור לקו טלפון, לרשת החשמל ולטלוויזיה בכבלים. במקום פועלות סדנת תיקונים ומספנה לסירות במשקל מרבי של 20 טון.

במרינה כיום מספר מסעדות וחנויות, בתי עסק העוסקים בסחר בציוד ספנות ובאספקה לכלי שיט, מספנה, בתי ספר לצלילה ולשיט ועוד.

מנהלי המרינה לאורך השנים:
* גיורא קדר
* אריה ברוש
* איתן גלוזמן
* עפרה סביר
* עופר דובנוב

מרינה תל אביב ערוכה לנגישות נכים. במרינה קיימים שירותים המותאמים לנכים, שטחי חניה לנכים, ומועדון שיט לאוכלוסיית הנכים של עמותת אתגרים.

== גלריה ==
<gallery>
Tel Aviv-Yafo Marina.jpg|מבט מהאוויר מכיוון הים
Tel Aviv marina.JPG|המרינה בתל אביב
Tel_Aviv-Yafo_Marina_November_2018.jpg
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.telavivboatyard.com/site/detail/detail/detailDetail.asp?detail_id=462764 אתר מספנות המרינה]
* שחר לנדאו,	[https://beingalim.files.wordpress.com/2021/01/beingalim165june1985.pdf	לא מוכן להתחלף בתקופות - פעם סא"ל היום מנהל מרינה- אריה תירוש], בין גלים 165, יוני 1985, עמ' 40.
* נעמה תורן,	[https://beingalim.files.wordpress.com/2021/01/1986-4-beingalim-167.pdf	אינטימיות של חורף - במרינה תל אביב העבודה נמשכת], בין גלים 167, אפריל 1986, עמ' 64.
* 

== הערות שוליים ==

תל אביב
קטגוריה:תל אביב-יפו: מבנים
קטגוריה:תל אביב-יפו: תחבורה
קטגוריה:הצפון הישן: תחבורה
קטגוריה:חופים בעלי דגל כחול
הברית הכפולה

[[הקיסרות הגרמנית}}]]
הברית הכפולה הייתה ברית שנחתמה בין הקיסרות הגרמנית לאימפריה האוסטרו-הונגרית ב-7 באוקטובר 1879. לפי ההסכם התחייבו המדינות הללו לסייע האחת לרעותה במקרה של תקיפה על ידי האימפריה הרוסית. בנוסף, המדינות הבטיחו להישאר נייטרליות במקרה שיותקפו על ידי כוח אירופי אחר (הכוונה, כנראה, הייתה בעיקר לצרפת, בייחוד לאחר הברית שנחתמה בין רוסיה לצרפת ב-1892). 

לאחר כינון הקיסרות הגרמנית ב-1871, הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק רצה להעניק למדינתו דימוי של שוחרת שלום ומשמרת הסטטוס קוו האירופי. ב-1878 הביסה רוסיה את האימפריה העות'מאנית במלחמת רוסיה-טורקיה. חוזה סן סטפנו שנחתם בעקבות המלחמה העניק לרוסיה בהשפעה בחבל הבלקן. סעיפי החוזה כללו בין היתר וויתור של טורקיה על נכסים חשובים, התחייבות לתת עצמאות לרומניה וסרביה, והקמתה של מדינה בולגרית גדולה. התפתחות זו עוררה את כעסה של אוסטרו-הונגריה אשר הייתה מתחרתה העיקרית של רוסיה על השפעה בחבל הבלקן (למרות היותה בעלת בריתן של רוסיה וגרמניה בברית שלושת הקיסרים). ביסמרק שראה כי ניסיונו לקרב אליו את שתי בעלות בריתו העיקריות- רוסיה ואוסטרו-הונגריה עולה בתוהו, מחליט ב-1878 לכנס ועידה בינלאומית (קונגרס ברלין) כדי ליישב את הסכסוך בדרכי שלום. חוזה ברלין שנחתם בוועידה סילק את השפעתה של רוסיה בעקבות חוזה סן סטפנו, והעניק לאוסטרו-הונגריה פיצוי על הטריטוריה שאיבדה. למרות ניסיונו של ביסמרק למלא את תפקיד "המתווך ההוגן" בקונגרס, הידרדרו היחסים בין רוסיה לגרמניה בעקבות הקונגרס. הכעס הרוסי נבע בעיקר בעקבות חלוקה של חלק מן השטחים למעצמות הגדולות, למרות שלא השתתפו במאמץ המלחמתי כנגד טורקיה. (בריטניה קיבלה את קפריסין, ולאוסטרו-הונגריה ניתנה שליטה מנהלית על בוסניה ורומניה). ברית שלושת הקיסרים הגיעה לקִצה, וכך היו גרמניה ואוסטרו-הונגריה חופשיות לחבור יחדיו נגד רוסיה.

ב-1881 הפסידה ממלכת איטליה במאבק מול צרפת להקים קולוניה בתוניס (תוניסיה של ימינו). על מנת לגייס תמיכה דיפלומטית, איטליה הצטרפה לגרמניה ולאוסטרו-הונגריה ויצרה את הברית המשולשת ב-1882. הייתה זו הברית הראשונה במערכת מסועפת של בריתות.

אף על פי כן, בעת מלחמת העולם הראשונה לא הצטרפה איטליה לבעלות בריתה במלחמה, אלא נשארה נייטרלית. ב-1915 היא הצטרפה למדינות ההסכמה והכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה, ואף על גרמניה בשנה שלאחר מכן. הברית הכפולה התקיימה במלחמה והסתיימה בתבוסת המדינות ב-1918.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:בריתות צבאיות
קטגוריה:האימפריה הגרמנית: אמנות והסכמים
קטגוריה:אמנות והסכמים במאה ה-19
קטגוריה:האימפריה האוסטרו-הונגרית: אמנות והסכמים
קטגוריה:יחסי אוסטריה–גרמניה