הבתולה מלודמיר

חנה רחל ורברמאכר (בכתיב יידי: ווערבערמאכער; ה'תקס"ו, 1805 – כ"ב בתמוז ה'תרמ"ח, 1 ביולי 1888), בת רבי מאניש, הידועה כבתולה מלודמיר (די לאדמירער מויד), הייתה אישה יהודייה שהשתייכה לתנועת החסידות וסיגלה לעצמה גינוני אדמו"רות.

==ביוגרפיה==
תולדות חייה ידועות בעיקר מתוך אגדות וסיפורי עם. חנה רחל נולדה בעיירה לודמיר שבאוקראינה לר' מוניש, מחסידי רבי מרדכי מטשרנוביל (יש שגורסים כי היה מחסידי רבי צבי הירש מזידיטשוב), והייתה בת יחידה להוריה. היא הייתה בעלת כישרונות ובעלת ידע רב במדרשי אגדה ובספרות המוסר. אמה מתה כשהייתה בת 9.

גרסה אחת אומרת כי היא התארסה עם חבר ילדות שלה, וכפי הנהוג נכפה עליה הפרדה מלאה בין ארוסה, דבר שהביא אותה למשבר ולדיכאון. היא החלה להתרחק מאנשים, והייתה מתבודדת בחדרה. לפי אחת האגדות, באחת הפעמים בהן ביקרה בקבר אמה, היא נחבלה והובאה לבית אביה (שעוד היה בחיים), שם איבדה את הכרתה. לפתע היא פקחה את עיניה ובישרה לאביה כי הייתה בבית דין של מעלה ושם קיבלה נשמה חדשה. היא החלה ללמוד תורה ולהתפלל, הניחה תפילין והתעטפה בטלית. בשלב זה היא ביטלה את אירוסיה.

לאחר תקופה, משנפטר אביה שהיה סוחר, היא ירשה ממנו ממון רב, ובנתה בכסף זה חדר מיוחד שנקרא "גרינשטיבעל", בו היא התבודדה בלימוד ובתפילה. הירושה העניקה לה עצמאות כלכלית ואי-תלותיות כלכלית בסביבתה. השמועה אודות הבתולה הקדושה הכתה גלים, ורבים נהרו לעיירה לודמיר להתברך מפיה. אף נפוצו שמועות על גילוי אליהו לו היא זוכה, וכן על רוח הקודש ששורה עליה. בין הבאים להתברך היו בעיקר נשים וגברים בני המעמד הנמוך.

לפי נתנאל דויטש הסיבה שאלו באו לפתחה לקבל ברכות היא משום שבלודמיר התגורר צדיק נוסף, רבי משה גוטליב מלודמיר (בנו של רבי שלמה מקרלין), שנתמך על ידי עשירי העיר, ובני המעמד הנמוך לא כל כך הרגישו בנוח לפנות אליו. את ברכותיה ודברי תורתה היא השמיעה דרך דלתה הסגורה, ולא הכניסה איש לחדרה. אט אט התגבשה סביבה קבוצת חסידים שכונתה "חסידי הבתולה מלודמיר".

ההנהגה הדתית לא ראתה זאת בעין יפה והאדמו"ר רבי רבי מרדכי מצ'רנוביל הורה לה לחדול ממנהגיה ולהתחתן. לפי חלק מהגרסאות היא התארסה ואולי אף התחתנה, אך הקשר לא עלה יפה והיא נפרדה במהרה מבעלה. גרסה אחת אומרת כי היא אולצה להתחתן עם המשב"ק שלה, והנישואים לא החזיקו אלא יום אחד שלמחרתו הם התגרשו; ולגרסה אחרת היא התחתנה, אך בעלה סירב לממש את הנישואים מפחד קדושתה ומעמדה הרוחני, ולאחר תקופה קצרה הם התגרשו. יש גרסה שלפיה הדבר נשנה עם בעל נוסף. לפיה החסידים אף אמרו כי השכינה מנעה מהם לממש את הנישואים.

את אדמו"ריותה היא לא הייתה מוכנה להפסיק. היו טענות כלפיה כי קולה הוא קול גברי, ומשכך נטען כי נכנס בה דיבוק גברי, וזו סיבת כל התנהגותה כך. היו אדמו"רים שטענו כי נשמתה היא גלגול של אחד הצדיקים, אך לא גילו את שם אותו הצדיק.

חסידים רבים היו באים לשמוע ממנה דברים, ודבריה נחשבו גם אצל אדמו"רים. כך מסופר שאמרה כי רבי ישראל מרוז'ין מחזיק טובה לרבי נפתלי כ"ץ בשמים, ורבי ישראל מרוז'ין אישר את דבריה וביאר אותם שבכך שנוהג באורח חיים מפואר ויוקרתי, הרי הוא מלמד זכות על רבי נפתלי כ"ץ שנהג מעין כך כך גם מסופר על רבי יצחק מראדוויל ששאל אותה מה אומרים עליו בשמים, וענתה לו "א טאטינס א קינד" (בן של אביו, רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב). ר"י מראדוויל הקפיד עליה שזלזלה בו, ואמר לה "", והוסיף ואמר לה כי "", ועל פי אותה אגדה שוב לא הוסיפה לספר על הנאמר בשמים.

משגברו הרינונים אחריה, ובמקביל לעליות אחרות של חסידים ממזרח אירופה, עלתה לארץ ישראל, כנראה בערך בשנת 1860. גרסה אחרת אומרת כי עלתה לארץ ישראל אחר שצפתה כי בעלייתה תזכה לניצוץ של דבורה הנביאה ובכך תביא את הגאולה. במפקדים שקיים משה מונטיפיורי בשנת 1866 ו-1875 היא מופיעה ברשימת האלמנות (בתור אישה בודדת) של כולל ווהלין. בראשון מהן היא מופיעה כ"רבנית רחל חנה", ובשנייה "רבנית הצדקת חנה רחל מלודמיר".

בירושלים המשיכה חנה רחל לנהוג מנהגי אדמו"ר חסידי, ערכה מדי שבת סעודה שלישית לחסידיה בביתה שבשכונת מאה שערים, לימדה תורה, אמרה מאמרי חסידות והעניקה ברכות. חנה רחל נהגה להתפלל עם נשים אחרות בכותל המערבי, ומדי חודש הייתה עולה בראש חודש עם חסידיה לקבר רחל. בערב שמחת תורה הייתה נהירה המונית אליה, על מנת להתברך מפיה. לפי חלק מהעדויות אף עסקה בקבלה מעשית, וקיימת אף אגדה על פגישה עם זקן אחד בה נערכה תוכנית לדחוק את הקץ, אך זו הופרה על ידי אליהו הנביא.

היא הקפידה על גדרי ההלכה, וכך הכינה לעצמה טלית מיוחדת כדי שלא תהיה דומה לטלית של הגברים, משום איסור לא ילבש, וכן את אמירת הקדיש (על אביה) הייתה אומרת בלחש יחד עם הגברים, על מנת שלא להשמיע את קולה, משום איסור קול באישה ערווה. כמו כן הזהירה נשים אחרות שאינה מודל לחיקוי.

לפי חלק מהאגדות היא נישאה בשנית בסביבות גיל 50 בארץ ישראל, אחר ששלח אליה רבי מרדכי מטשרנוביל את אחד מתלמידיו שהיה יפה תואר ואליו היא נישאה. מסופר שמאז סרה רוחה והיא שוב "שקעה בעצבות, התמעטה תורתה והתמעטו חסידיה, עד שכבר שקעה תפארתה". אמנם היא המשיכה בלימוד התורה, וגם לעת זקנתה, כאשר מערכת הראייה שלה לא תפקדה באופן תקין, הייתה לומדת בעל פה תלמוד וספר הזוהר. גרסאות אחרות טוענות כי אחר שנישאה נעשתה אישה פשוטה ככל הנשים, וסרה ממנה רוח הקודש שהייתה לה.

נפטרה ככל הנראה בכ"ב בתמוז ה'תרמ"ח (1888) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת וואהלין-ישן. במשך השנים אבד מיקום הקבר, והוא נמצא רק בשנת 2003 (ה'תשס"ג) על ידי נתנאל דויטש. המצבה המקורית נשברה ככל הנראה בעת הכיבוש הירדני של מזרח ירושלים, ולא ידוע מה נכתב עליה. לאחר מציאת הקבר הוקמה על קברה מצבה מחדש, על ידי אישים מהתנועה להתחדשות יהודית בראשות זלמן שחטר-שלומי, עליה נכתב: , כשאדמו"ריותה אינה מפורשת באופן מכוון. המצבה ועיצובה הוגבלו על פי הנחיות החברה קדישא שדרשו כי לא תישא המצבה אופי חורג מהמצבות האחרות שבמקום, וכן התנגדו להקמת אוהל על קברה. ביום השנה לפטירתה מתקיימת עלייה לקברה.

יש הטוענים כי כינויה "הבתולה" ניתן לה ככינוי גנאי על ידי מתנגדיה, ובהם רבי מרדכי מצ'רנוביל.

==מתורותיה==
דברי תורתה לא השתמרו, וכיום ידוע רק על מספר משפטים ממנה. מהם:
* .
* .
* .
* .

==דמותה בימינו==
בשנים האחרונות הפכה דמותה לסמל בעיני תנועות המקדמות את מעמד האישה ביהדות. על חייה נערכו מספר מחקרים, ויוספה אבן-שושן כתבה מחזה בשם "הבתולה מלודמיר" שהועלה בתיאטרון החאן ב-1997. לפי נתנאל דויטשר חלק מהמוטיבים במחזה "הדיבוק" של ש. אנ-סקי נלקחו מדמותה.

הרב שלמה אבינר הוציא את הספר הנערה מלודמיר אשר עוסק בדמותה.

ועדת השמות בעיריית ירושלים החליטה לקרוא על שמה רחוב בעיר. בעקבות התנגדות החרדים לשם "הבתולה מלודמיר" נקבע ששם הרחוב יהיה "חנה רחל מלודמיר".

==לקריאה נוספת==
*יוחנן טברסקי, הבתולה מלודמיר, הוצאת ביאליק, 1950
*עדה רפפורט-אלברט, על הנשים בחסידות: ש"א הורודצקי ומסורת הבתולה מלודמיר, בתוך: צדיק ועדה, ירושלים תשס"א, עמ' 496–527.
* נתנאל דויטש, The Maiden of Ludmir: A Jewish Holy Woman and Her World, University of California Press, 2003
*יעל לוין, "נפש לחנה-רחל: תקס"ו-תרמ"ח (1888-1806)", הצופה, כ"ז בתמוז תשס"ד, 16 ביולי 2004, סופרים וספרים, עמ' 12.
* הרב שלמה אבינר, הנערה מלודמיר, 2014
* יעל לוין, "אירועי יום השנה להסתלקותה של חנה-רחל ורברמאכר", מבוע מג (תשס"ה), עמ' 65–74.
*מוריה תעסן מיכאלי, צדיקה מהאגדות, סגולה 74 (יולי 2016), עמ' 24–33.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* 
* 
* 
* יעל לוין, [http://www.nrg.co.il/online/1/ART1/451/885.html הבתולה מלודמיר], באתר "nrg".
* עדה רפפורט-אלברט, 
* [http://midreshet.org.il/pageview.aspx?id=547 מקורות להרחבה על דמותה של הבתולה מלודמיר] באתר מדרשת
* אוהד אזרחי, [https://web.archive.org/web/20140714193333/http://kabalove.org/articles/love/hana-rachel-ludmir חתונה איננה (רק) אקט של אהבה]. באתר "הגן".
* שמואל אבא הורודצקי, [http://sammlungen.ub.uni-frankfurt.de/cm/periodical/pageview/2911493 Die jüdische Frau und der Chassidismus] (תחתית העמוד והלאה), 1918.
* 
* מרגלית שילה, [https://www.kolech.org.il/he/beit-midrash-he/784-aliyah-as-female-asceticism.html עלייה לארץ כפרישות נשית: המקרה של הבתולה מלודמיר], באתר קולך
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אדמו"רים
קטגוריה:יהודים אוקראינים
קטגוריה:נשים בתנועת החסידות
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקות החסידים
קטגוריה:מאה שערים: אישים
קטגוריה:נשות עליות קדומות לארץ ישראל
קטגוריה:אנשי עליות קדומות לארץ ישראל
קטגוריה:יהודים מווהלין
קטגוריה:עולים לארץ ישראל בשנים 1800–1881
קטגוריה:אוקראינים שנולדו ב-1805
קטגוריה:נפטרות ב-1888