ירקון (עוף)

יַרְקוֹן (שם מדעי: Chloris chloris) הוא ציפור שיר ממשפחת הפרושיים ומתת-משפחת החוחיות. הוא חי בטבע באירופה, אסיה וצפון אפריקה אך הופץ בעוד מדינות בידי האדם.

בישראל ישנן כמה אוכלוסיות מובחנות: התת-מין C. c. chlorotica יציב ומקנן מצוי בחבל ארץ הים-תיכוני, כולל בקעת הירדן דרומה עד יריחו; והנגב הצפוני והמרכזי, דרומה עד לשדה בוקר ומצפה רמון. התת-מינים C. c. chloris ו-C. c. aurantiiventris חולפים וחורפים בכל חלקי הארץ, ובמהלך נדידת הסתיו ניתן לצפות לאורך מישור החוף בלהקות גדולות של ירקונים מאוכלוסיות אלו בנדידה פעילה.<ref></ref>

== טקסונומיה ואטימולוגיה ==
הירקון תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של הספר Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Loxia chloris.<ref></ref><ref></ref> שם הסוג והמין הספציפי זהים ("Chloris"), כמקובל במין הטיפוסי לסוג . מקור השם הוא משמו של הירקון ביוונית עתיקה khloris, מהמילה khloros "ירוק".<ref></ref>

מקובל לחלק את משפחת הפרושיים, Fringillidae, לשתי תת-משפחות, חוחיות (Carduelinae), המכילה כ-28 סוגים עם כ-141 מינים, והפרושים (Fringillinae) המכילה סוג בודד, פרוש, המורכב מארבעה מינים. כל המינים במשפחת הפרושיים הם אוכלי זרעים עם מקורים חרוטיים וחזקים. יש להם מורפולוגיות גולגולת דומות, תשעה אברות תעופה גדולות, 12 נוצות זנב והם חסרי זפק. בכל המינים הנקבה בונה את הקן, דוגרת על הביצים ומטפחת את הצעירים. המינים בתת-משפחת החוחיות מאכילות את גוזליהם על פרוקי רגליים באופן כמעט בלעדי, בעוד שאלה מתת-משפחת הפרושים מאכילים את גוזליהם בזרעים שעוכלו ונפלטים חזרה כמזון.<ref></ref>

מחקר פילוגנטי מולקולרי שפורסם ב-2012 מצא שהירקונים אינם קשורים קשר הדוק לשאר בני הסוג פרוש זהוב (Carduelis), תחתיו הם סווגו בעבר.<ref></ref> בהתאם לכך הם הוצבו מחדש בסוג Chloris שלא היה בשימוש, ושהוצג במקור על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה בשנת 1800, עם הירקון כמין הטיפוסי לסוג.<ref> The year on the title page is An VIII.</ref><ref name="iou2" /><ref></ref>

=== תת-מינים ===
ישנם עשרה תת-מינים מובחנים כיום:<ref name="iou2"></ref>
{| class="wikitable"
|+
!תמונה
!שם
!תפוצה
|-
|120x120 פיקסלים
|C. c. harrisoni <small>(פיליפ א. קליינסי, 1940)</small>
|בריטניה הגדולה (למעט צפון סקוטלנד) ואירלנד
|-
|130x130 פיקסלים
|C. c. chloris <small>(קארולוס ליניאוס, 1758)</small>
|צפון סקוטלנד, צפון ומרכז צרפת ונורווגיה, ומזרחה עד מערב סיביר; חורף בדרום אירופה
|-
|160x160 פיקסלים
|C. c. muehlei <small>(קארל פארוט, 1905)</small>
|סרביה ומונטנגרו עד מולדובה, בולגריה ויוון
|-
|120x120 פיקסלים
|C. c. aurantiiventris <small>(ז'אן-לואי קבאניס, 1851)</small>
|דרום ספרד ומזרחה דרך דרום אירופה עד מערב יוון
|-
|
|C. c. madaraszi <small>(ויקטור פון צ'וסי, 1911)</small>
|קורסיקה וסרדיניה
|-
|127x127 פיקסלים
|C. c. vanmarli <small>(Karel Voous, 1952)</small>
|צפון-מערב ספרד, פורטוגל וצפון-מערב מרוקו
|-
|120x120 פיקסלים
|C. c. voousi <small>(Roselaar, 1993)</small>
|מרכז מרוקו וצפון אלג'יריה
|-
|160x160 פיקסלים
|C. c. chlorotica <small>(שארל לוסיאן בונפרטה, 1850)</small>
|דרום-מרכז טורקיה דרומה דרך ישראל עד צפון-מזרח מצרים
|-
|
|C. c. bilkevitchi <small>(ניקולאי אלכסייביץ' זרודני, 1911)</small>
|דרום אוקראינה, הקווקז וצפון-מזרח טורקיה עד צפון איראן ודרום-מערב טורקמניסטן
|-
|
|C. c. turkestanica <small>(ניקולאי אלכסייביץ' זרודני, 1907)</small>
|דרום קזחסטן עד קירגיזסטן ומרכז טג'יקיסטן
|}

== תיאור ==

אורכו של הירקון כ-14–15 ס"מ, מוטת כנפיו 24.5–27.5 ס"מ, ומשקלו 17.7–26.8 גרם. הירקון מזכיר את דרור הבית בצלליתו ובממדיו, ולכן בתנאי ראייה קשים קל לבלבל ביניהם. בשונה מהדרור, צבע ניצויו של הירקון ירוק, עם פסים צהובים בכנפיים ובזנב. בלבוש החורף יש לזכר כיפה, עורף וחלקי גוף עליונים ירוקים-חומים. הגב התחתון והעל-שת ירוקים-צהובים. אברות הזנב שחומות, בסיס האברות החיצוניות צהוב. אברות היד שחומות ובסיסן צהוב עז. סוככות האוזן, צידי הצוואר וצידי הגוף אפרפרים-צהובים. הלחיים, הצוואר והחזה צהבהבים עם גוון ירקרק. הבטן אפרפרה-לבנה. בלבוש הקיץ הצבעים נעשים עזים יותר. לנקבה ולצעיר צבעים כשל הזכר אבל עם גוונים יותר חומים ועמומים (שגם הם הופכים באביב לעזים יותר). מקורו של הירקון חרוטי ומוצק, וצבעו לבנבן-ורדרד. צבע רגליו חום-ורדרד.

=== קולות ===
השירה הרכה של הירקון עליזה, אם כי היא לא תמיד מלודית. היא בעלת איכות צייצנית, זורמת עם זרם מתמיד של שריקות וטרילים שחוזרים על עצמם במהירות, מעין "ג'ופ-ג'ופ-ג'ופ-ג'ופ טואי-טואי-טואי צ'יצ'יצ'י ג'וררררר דורדורדור טווי טווי טווי ג'ואיט".<ref></ref>

== אקולוגיה ==

=== בית גידול ===
הירקון מאכלס מגוון רחב של בתי גידול באזורים בוריאליים, ממוזגים, ערבתיים וים תיכוניים; לרבות שולי יערות בשפלה, יערות נשירים ומעורבים, חורשות, מטעים, פרדסים, חצרות, משוכות, פארקים, שולי שטחים חקלאיים וגנים, כולל במרכזי פרברים וערים. במרכז אסיה הוא חובב נאות מדבר, קצוות מדבר, מדבריות למחצה, מרגלות גבעות ויערות הרריים נמוכים, כולל ערער. מחוץ לעונת הקינון הוא מצוי בבתי גידול דומים, אך בנוסף גם בשדות פתוחים, בביצות ולאורך קו החוף של חופים פתוחים.<ref name=":0"></ref>

=== קינון ===
ביצת קוקייה אירופית בתוך תטולה של ירקון - מאוסף מוזיאון טולוז]]
עונת הקינון מתחילה בחצי השני של מרץ ונמשכת עד יוני, כשהגוזלים פורחים בתחילת מאי. אזורי הקינון המועדפים כוללים קצוות חורשים, גדרות חיות בשטחים חקלאיים, גינות, וצמחייה עבותה.<ref name="Bensouilah 2015"></ref> הקן ממוקם על שיחים או עצים צפופי עלווה (בעיקר ברושים).<ref name="Bensouilah 2014"></ref><ref name="Kosiński 2001"></ref> הקן נבנה על-ידי הנקבה בליוויו של הזכר. התטולה כוללת 4–6 ביצים המוטלות במרווחים של יום, לרוב החל מיום או יומיים לאחר השלמת בניית הקן. צבע הביצים אפרפר-לבן, לבן-כחלחל או בז'; והן מנוקדות בכתמים ונקודות בצבע אדמדם או חום, בעיקר בצד הרחב של הביצה. גודל הביצים בממוצע הוא 20.0 מ"מ על 14.6 מ"מ, ומשקלן 2.17 גרם. הדגירה מבוצעת על-ידי הנקבה ונמשכת 13–14 ימים.<ref></ref> בתקופה זו הזכר מאכיל את הנקבה. הגוזלים בוקעים מכוסים בפלומה עבה וארוכה בגוון לבן-אפור. שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים, אשר ניזונים מזחלי חרקים במהלך הימים הראשונים, ומאוחר יותר, על-ידי משחה צהבהבה מעוכלת למחצה העשויה לעיתים קרובות מזרעים. הם עוזבים את הקן כ-13 ימים לאחר מכן, אך בתחילה הם אינם מסוגלים לעוף. בדרך כלל, הם פורחים לגמרי 16–18 ימים לאחר הבקיעה. מין זה משלים שניים או שלושה מחזורי דגירה בשנה.<ref name="Bensouilah 2014" /><ref name="Kosiński 2001" /> באוסטרלאסיה עונת הקינון נמשכת מאוקטובר עד מרץ.<ref></ref>

=== תזונה ===
הירקון ניזון ממגוון גדול של זרעים, פירות יער, פירות, ניצנים, פרחים וכמה פרוקי רגליים. הוא משחר אחר מזון בעצים ובשיחים, וגם על הקרקע.<ref></ref>

== סטטוס ==
זהו מין בעל תחום תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה ויציבה, ולכן הIUCN סיווג אותו במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה שלו.<ref name=":0" />

גודל האוכלוסייה המקננת באירופה הוערך בשנת 2015 בכ-21,600,000–33,100,000 זוגות, מה שמתרגם ל-43,200,000–66,100,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-90% מטווח התפוצה הגלובלי של המין, כך שאומדן ראשוני של האוכלוסייה העולמית עומד על 48,000,000–74,000,000 פרטים בוגרים, אם כי נדרשים אישושים נוספים להערכה זו.<ref name=":0" />

== גלריה ==
<gallery>
Przemyslaw Reinfus 2017 (Unsplash).jpg
European greenfinch male.jpg
European greenfinch (Chloris chloris voousi) male.jpg
Greenfinch (Carduelis chloris) (12).JPG
Greenfinch (8163403480).jpg
European greenfinch (Chloris chloris voousi) female.jpg
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://ebird.org/species/eurgre1 תצפיות, קטעי וידאו, תמונות וקולות של ירקון], באתר eBird
* [http://www.xeno-canto.org/species/Chloris-chloris הקלטות אודיו של ירקון], באתר xeno-canto

== הערות שוליים ==

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס
קטגוריה:ארץ ישראל: פרושיים
קטגוריה:פרושיים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
קטגוריה:חיות בר שחיות בערים בישראל