מאה שנות ההשפלה

קריקטורה של המעצמות המתכננות לחלק את סין לעצמן: גרמניה, איטליה, בריטניה, אוסטריה, ארצות הברית, רוסיה וצרפת, מיוצגות על ידי וילהלם השני, אומברטו הראשון, ג'ון בול, פרנץ יוזף הראשון (מאחור), הדוד סם, ניקולאי השני ואמיל לובה. JS Pughe, מגזין Punch, אוגוסט 23, 1899.
המלכה ויקטוריה (בריטניה), הקייזר וילהלם השני (גרמניה), הצאר ניקולאי השני (רוסיה), מריאן (צרפת) ולוחם סמוראי (יפן) המחלקים את סין.]]
מאה שנות ההשפלה (סינית מסורתית: 百年國恥) הוא מונח היסטורי המתייחס לתקופה של התערבות ואימפריאליזם על ידי המעצמות המערביות ויפן בסין בין השנים 1839 ו-1949.

המונח הופיע ב-1915, סביב האווירה הלאומיות הסינית הגואה שהתנגדה לעשרים ואחת הדרישות של ממשלת יפן שהתקבלה על ידי יואן שה-קאי. מפלגות הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית, תמכו מאוד בהפצת המושג ובהפיכתו לפופולרי.

== היסטוריה ==
תחילתן של מאה שנות ההשפלה מתוארכות בדרך כלל לאמצע המאה ה-19, ערב מלחמת האופיום הראשונה, תקופת ההתמכרות הנרחבת לאופיום והתפרקותה הפוליטית של שושלת צ'ינג בעקבותיה.

ברשימת האירועים העיקריים הנכללים לרוב במסגרת המאה של ההשפלה ניתן למצוא את:
* התבוסה במלחמה האופיום הראשונה (1839–1842) על ידי בריטניה
* 'ההסכמים הבלתי-שוויוניים' (במיוחד חוזה נאנקינג, אמנת וומפואה, חוזה אייגון והסכם שימונוסקי)
* מרד טאיפינג (1850-1864)
* התבוסה במלחמת האופיום השנייה (1856-1860) ופינוי ארמון הקיץ הישן על ידי הכוחות הבריטים והצרפתים.
* התבוסה במלחמת סין-צרפת (1884-1885) על ידי צרפת
* התבוסה במלחמת סין–יפן הראשונה (1894-1895) על ידי יפן
* ברית שמונה האומות שדיכאה את מרד הבוקסרים (1899-1901)
* הפלישה בריטית לטיבט (1903-1904)
* עשרים ואחת הדרישות (1915) על ידי יפן
* הפלישה היפנית למנצ'וריה (1931-1932)
* מלחמת סין–יפן השנייה (1937-1945)

בתקופה זו סבלה סין מפילוג פנימי גדול, הפסידה כמעט את כל המלחמות שבהן היא נלחמה, ולעיתים קרובות נאלצה להעניק למעצמות הגדולות ויתורים גדולים במסגרת ההסכמים עליהם חתמה. במקרים רבים נאלצה סין לשלם כמויות גדולות של פיצויים, לפתוח את נמליה למסחר, לחכור או לוותר על שטחים (כגון מנצ'וריה החיצונית וצפון-מערב סין לרוסיה, מפרץ ג'יאוז'ו לגרמניה, הונג קונג לבריטניה הגדולה, זאנג'יאנג לצרפת, וטייוואן וחצי האי ליאודונג ליפן) ולעשות ויתורים שונים על ריבונות ל"תחומי השפעה" זרים, בעקבות תבוסות צבאיות. <gallery class="center" |width="100" |height="100">
קובץ:Second taking of Chusan.jpg|לכידת צ'וסאן במהלך מלחמת האופיום הראשונה בשנת 1841
קובץ:The situation in the Far East by Tse Tsan-tai.jpg|אימפריאליזם 1900: הדוב מייצג את רוסיה, האריה את בריטניה, הצפרדע את צרפת, השמש את יפן, ואת ארצות הברית - הנשר.
קובץ:Great Victory of Pyongyang and Capture of Chinese Qing Generals by Migita Toshihide 1894.jpg|גנרלים סיניים פיונגיאנג נכנעים ליפנים במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, אוקטובר 1894.
קובץ:Marines fight rebellious Boxers outside Peking Legation, 1900. Copy of painting by Sergeant John Clymer., 1927 - 1981 - NARA - 532578.tif|נחתים של ארצות הברית נלחמים בבוקסרים מחוץ לרובע השגרירויות בבייג'ינג, 1900. עותק של ציור מאת סמל ג'ון קלימר.
קובץ:Opium smokers China.gif|סינים מעשנים אופיום בשנת 1902
קובץ:Casualties of a mass panic - Chungking, China.jpg|נפגעים של פאניקה המונית במהלך הפשיטה האווירית היפנית בצ'ונגצ'ינג (Chungking).
קובץ:Nanking bodies 1937.jpg|גופות קורבנות הטבח בננקינג (הטבח על שפת נהר Qinhuai.
</gallery>

=== קץ ההשפלה ===
מועד קיצן של מאה השנים היה ונותר פתוח לפרשנויות שונות. צ'יאנג קאי-שק ומאו דזה-דונג הכריזו שניהם על סופה של תקופת ההשפלה בעקבות מלחמת העולם השנייה, כאשר צ'יאנג קידם את התנגדותו בזמן המלחמה לשלטון היפנים ולקידום מקומה של סין בין 'ארבע הגדולות' - בעלות הברית המנצחות ב-1945, ואילו מאו הכריז על קץ התקופה עם הקמתה של הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949.

בשנת 1943 ננטשו על ידי בריטניה וארצות הברית סמכויות השיפוט שלהן בסין. ואילו צ'יאנג קאי-שק אילץ את הצרפתים למסור חזרה לידי סין את כל הוויתורים שלה עם תום המלחמה.

מדי פעם מוכרזת או מודגשת שוב סופה של התקופה. לדוגמה - בעת דחיית כוחות האו"ם במלחמת קוריאה, בעת האיחוד עם הונג קונג ב-1997, האיחוד מחדש עם מקאו ב-1999, ואפילו באירוח אולימפיאדת הקיץ 2008 בבייג'ינג.

== השפעה ==
בהיסטוריוגרפיה של המפלגה הקומוניסטית הסינית והלאומיות הסינית המודרנית, תוך התמקדותה ב"ריבונות ובשלמות הטריטוריה [הסינית]", נעשה במושג 'מאה שנות ההשפלה' שימוש בתקריות שונות כגון הפצצת שגרירות סין בבלגרד על ידי ארצות הברית, תקרית האי היינאן, ומחאות העצמאות הטיבטית במהלך משלחת הלפיד של אולימפיאדת בייג'ינג. יש אנליסטים המצביעים על השימוש במושג לצורך הסטת ביקורת זרה על הפרות זכויות אדם בסין ועל תשומת הלב המקומית בסוגיות של שחיתות, תוך חיזוק תביעותיה הטריטוריאליות של סין וצמיחתה הכלכלית והפוליטית.

== ביקורת ==
הכותבת ג'יין אי אליוט ביקרה את הטענה כי סין סירבה לעבור מודרניזציה או נכשלה בהבסת צבאות המערב כפשטניות, וציינה כי סין החלה במודרניזציה צבאית מסיבית בסוף המאה ה-19 לאחר כמה תבוסות, קנתה נשק ממדינות המערב ויצרה בעצמה נשק, כגון ארסנל האניאנג במהלך מרד הבוקסרים. בנוסף, מטילה אליוט ספק בטענה, לפיה 'החברה הסינית' נפגעה מהניצחונות המערביים, וזאת מאחר שאיכרים סיניים רבים (כ-90% מהאוכלוסייה באותה עת) כלל לא היו מודעים למאבקי השליטה, חיו מחוץ לתחומי הוויתורים הטריטוריאליים, והמשיכו בחיי היומיום שלהם, ללא הפרעה וללא כל תחושה של השפלה".

ההיסטוריונים מייחסים את פגיעותה וחולשתה של שושלת צ'ינג לאימפריאליזם הזר במאה ה-19 לחולשתה הימית של סין בעוד שעל היבשה הצליחה להשיג ניצחונות צבאיים על הכוחות המערביים. ההיסטוריון אדוארד ל' דרייר סבור כי "ההשפלות של סין במאה התשע-עשרה קשורות לחולשתה ולכישלונותיה בים. ערב מלחמת האופיום הראשונה לא היה לסין חיל-ים מאוחד, והיא לא לקחה בחשבון עד כמה היא פגיעה למתקפות מן הים. כוחות של חיל הים הבריטי באותה תקופה שטו והפליגו בכל מקום שרצו. ובמלחמת החץ (1856-60) לא הייתה לסינים כל דרך למנוע את המשלחת של חיל הים האנגלו-צרפתי ב-1860 מלהפליג למפרץ ז'ילי ולנחות קרוב ככל האפשר לבייג'ינג. מנגד, על היבשה, צבאות סיניים חדשים, אך רחוקים מלהיות מודרניים, דיכאו את המרידות של אמצע המאה, גרמו לרוסיה להגיע להסדר שלום עם גבולות שנויים במחלוקת במרכז אסיה, והביסו את הכוחות הצרפתים ביבשה במלחמת סין-צרפת (1884–1885). אך התבוסה בים, ועמו האיום שנוצר על תנועת ספינות הקיטור לטייוואן, הכריחו את סין לחתום על הסכם שלום בתנאים רעים עבורה."

== ראו גם ==
* מהפכת שינהאי

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אימפריאליזם
קטגוריה:סין: היסטוריה
קטגוריה:יפן: היסטוריה