החוקים

החוקים (ביוונית עתיקה: Νόμοι) הוא הדיאלוג האחרון והארוך ביותר של אפלטון. הדיאלוג עוסק במהות החוק ובפונקציות שלו במדינה. בין הנושאים הנידונים בדיאלוג: החוק האלוהי לעומת חוקי אנוש, מעמד המחוקק, תפקיד התבונה בקביעת החוקים, יחסי המדינה, הפילוסופיה והדת, תפקיד החינוך במדינה ועוד. הדיאלוג מושווה לעיתים קורובות לדיאלוג הפוליטאה (המדינה) (המוכר יותר) בשל העיסוק המשותף בפילוסופיה פוליטית והתיאור של כינון עיר-מדינה. עם זאת הפוליטאה נבדל מהחוקים באופן מהותי משום שבזה האחרון אפלטון זונח את שיטת האידאות (מאפיין ידוע של "הדיאלוגים המאוחרים").

מאפיין ייחודי נוסף הוא שזהו הדיאלוג היחיד של אפלטון בו לא מוצגת דמותו של סוקרטס.

==רקע היסטורי==
[[אפלטון]]
חוקרים נוטים להסכים כי אפלטון כתב דיאלוג זה בסוף ימיו, כאשר הרקע לכתיבתו הוא ניסיונו הכושל להשתלב בחיים הפוליטיים של יוון העתיקה. לאחר מותו של דיוניסיוס הראשון, החליט לשוב לסיציליה (367 לפנה"ס) לבקשתו של דיון מסירקוסאי, במטרה להפוך את שליטה הצעיר של סירקוסאי, דיוניסיוס השני (טיראן סירקוסאי), לפילוסוף. מטרה זאת נכשלה – דיוניסיוס הגלה את דיון, ואפלטון נעצר, עד שהותר לו בסופו של דבר לחזור לאתונה העתיקה. לאחר שכנועים רבים, ביקר אפלטון בשלישית בסירקוסאי (361 לפנה"ס), אולם הוא שוב נכלא שם עקב ביקורתו הנוקבת, ונפדה בידי חבריו. מאז לא שב עוד אפלטון לסירקוסאי, ועסק בהוראה באקדמיה ובכתיבה (אירועים אלו מוזכרים במרומז ב"האיגרת השביעית"). הניסיונות של אפלטון להפוך את השליטים לפילוסופים כשלו, ובסוף ימיו הוא הגיע למסקנה כי השליטים פועלים בראש ובראשונה לטובת שלטונם ולא לטובת העם, לכן, הדרך למדינה טובה יותר לאזרחיה היא החוקים, שאותם יחוקקו האזרחים על פי העקרונות של אפלטון. על כך כתב את הדיאלוג האחרון שלו 'החוקים'.

== תקציר==
=== מסגרת ודמויות===
בניגוד לרוב הדיאלוגים של אפלטון, סוקרטס לא מופיע בדיאלוג. הדיאלוג מתקיים באי כרתים. סוקרטס מופיע מחוץ לאתונה בכתבי אפלטון רק פעמיים, בפיידרוס, שם הוא נמצא ממש מחוץ לחומות העיר, ובמדינה, שם הוא יורד לנמל של פיראוס, חמישה קילומטרים מחוץ לאתונה (בתקופת שלטון השלושים). במקומו השיח מתנהל על ידי זר אתונאי (ביוונית: xenos) זקן. עימו משוחחים שני זקנים נוספים, מגילוס הספרטני וקליניאס פוליטיקאי ומחוקק כריתיאני.

הזר האתונאי, הדומה לסוקרטס אך שמו אינו מוזכר לעולם, מצטרף לשניים האחרים בעלייה לרגל הדתית לקנוסוס לפולחן זאוס. הדיאלוג כולו מתרחש במהלך המסע הזה, המתכתב עם סיפור שמיוחס למינוס: לפיו מינוס הלך בדרך זו כל תשע שנים על מנת לקבל הדרכה מזאוס בנושאי חקיקה עבור כרתים. בנוסף מוזכר כי הדיאלוג מתרחש ביום הארוך ביותר בשנה, מה שמאפשר את הדיאלוג הארוך (הנפרש על שנים עשר ספרים).

בסוף הספר השלישי מודיע קליניאס כי למעשה ניתנה לו האחריות ליצור את החוקים למושבה כרתית חדשה, וכי הוא מעוניין בסיוע של הזר. שאר הדיאלוג מתנהל עם שלושת הזקנים, צועדים לעבר המערה וקובעים חוקים לעיר החדשה הזו המכונה "עיר המגנטים" (או מגנזיה).<ref>Cf. [http://www.perseus.tufts.edu/hopper/text.jsp?doc=Perseus:text:1999.01.0166:book=8:section=848d&highlight=magnetes Plato, Laws. Book VIII, 848D]. "And if there exist any local deities of the Magnetes or any shrines of ancient gods whose memory is still preserved, we shall pay to them the same worship as did the men of old. ...". A footnote in the Loeb Classical Library 1926 edition, translated by R.G. Bury, says: "The original inhabitants of the site of Clinias's new colony (cp. 702 B, 860 E); they subsequently migrated to Magnesia in Asia Minor".</ref><ref>Hunter, Virginia, [http://journals.cambridge.org/action/displayAbstract?fromPage=online&aid=2137376&fulltextType=RA&fileId=S0017383508000521 "Plato's Prisons"], in Greece & Rome journal, v.55, n.2, October 2008, pp.193–201</ref>

=== נושאים ===
השאלה המרכזית שנשאלה בתחילת הדיאלוג אינה "מהו חוק?" כפי שניתן היה לצפות (זוהי השאלה המרכזית בדיאלוג "מינוס", שמקוריותו מוטלת בספק). הדיאלוג מתחיל בשאלה "למי מיוחסת יצירת חוקים?".

השאלות שעולות בחיבור הן רבות, וביניהן:
* התגלות אלוהית, חוק אלוהי ונתינת חוק
* מעמד המחוקק ותפקיד התבונה בקביעת החוקים
* יחסי הפילוסופיה, הדת והפוליטיקה
* תפקיד המוזיקה, הפעילות הגופנית והמחול בחינוך
* חוק טבעי וזכות טבעית

הדיאלוג משתמש בעיקר במערכות החוק האתונאיות והספרטניות (Lacedaemonian) כרקע לאיתור בחירת חוקים, שהדוברים מדמים כמערכת קוהרנטית פחות או יותר לעיר החדשה עליהם הם מדברים.

לפי הדיאלוג, בבסיס המדיניות של המדינה צריכים לעמוד יראת האל (שהוא המקור לחוקים), כיבוד הורים, וטיפוח המידות והצדק. בדיאלוג יש הסכמה כי מטרתו של המחוקק היא לחתור לשלום ולא למלחמה, למתינות וליחסים טובים בין האזרחים, לחלוקת עושר צודקת בין 4 המעמדות השונים, שיתוף האזרחים בממשלה, בניהול המשפט ובחקיקת החוקים. צריך לאזן את הסמכויות במדינה - מאזן הכוחות הציל את ספרטה, בעוד שעודף העריצות בפרס ועודף החירות באתונה היו החורבן של שתיהן. לפי אפלטון - ניהול טוב של המדינה מונע את ניוונה או במילים שלו:'ערים לעולם לא יפסיקו ממחלה עד שהן ינוהלו טוב יותר'. לפי אפלטון המדינה צריכה לדאוג למתן חינוך רחב לילדים - קריאה, כתיבה, נגינה על הליירה, חשבון, גאומטריה, אסטרונומיה, התעמלות ואימונים לצבא. החוקים מצביעים על העונשים שיוטלו על מעשים פליליים בהתאם לחומרתם - במקום הראשון עבירות נגד הקודש, במקום השני עבירות נגד המדינה, ואחרי כן רצח לסוגיו, אי כיבוד הורים, עבירות כלכליות, היחס לזרים, חובות השופטים ועוד.

=== ספר ראשון ===
הספר הראשון נפתח בשאלה מהו המקור לחוקות של כרתים ושל ספרטה, עליה עונים קליניאס ומגילוס שמדובר באלים בזאוס ובאפולו בהתאמה. קליניאס מסביר שהחוקה בכרתים מיועדת בעיקר להכנה למלחמה, על ידי קביעה של סדרות אימונים ושל אכילה משותפת של הגברים המבוגרים כדי שיתרגלו למצב של אכילה במהלך קרב. שלום נתפס רק כאשליה, שכן למעשה כל האומות נמצאות במצב כלשהו של מלחמה זו עם זו. האורח האתונאי ממשיך את קו המחשבה של קליניאס באומרו שאולי נכון גם שכל כפר נמצא במלחמה עם הכפרים האחרים, וכך גם כל משפחה ומשפחה וכל אדם ואדם, ואולי אף כל אדם עם עצמו. במקרה של אזרחים בתוך אותה אומה ברור שחשוב יותר לדאוג לזמן השלום ולמנוע מצב של מלחמת אזרחים. אם כך מטרתו של המחוקק היא לדאוג לקיום התקין בעתות השלום ולחבר תקנות שימנעו מלחמת אזרחים. עליו להתייחס למלחמה כאמצעי לשלום. דיון זה מוביל לשאלות בנוגע למידות הטובות שראוי לטפח במדינה: מבחינת המלחמה כלפי חוץ הרי שהאומץ הוא המידה הטובה החשובה ביותר, אך עבור הניהול התקין של המדינה כלפי פנים דרושים גם המתינות, הצדק והתבונה. האורח טוען כי לטיפוח האומץ יש לדאוג שהאזרחים ילמדו לעמוד לא רק כנגד סבל, אלא גם לעמוד כנגד הנאות מבלי להתערער. בנוגע למתינות, האורח טוען שיש חשיבות גדולה לקיומן של התכנסויות חברתיות ושל חינוך. חינוך טוב אמור ללמד אדם להשתמש בכלים הרלוונטיים לתחום הלימוד שלו, אפילו דרך משחק. חינוך אמיתי הוא חינוך למידה הטובה, והוא מלמד את האדם להשתמש בכלי של חישוב בנוגע להנאות ולסבל, באמצעות החוקים של העיר. בהקשר זה טוען האורח שבן האדם הוא כמו בובה (θαῦμα) שהוכנה על ידי האלים, והיא נמשכת על ידי החוטים של הרגשות או על ידי החוט המוזהב של החישוב. בניגוד לאופן שבא התפרשה אמירה זו לעיתים קרובות, הכוונה ככל הנראה איננה למריונטה אלא לבובה מכנית. כלומר, בני האדם אינם נשלטים בפעולותיהם על ידי האלים, אלא פועלים באופן עצמאי על פי ההרכב של חלקי הנפש שלהם שנבנתה מכלתחילה על ידי האלים, באופן טוב יותר או פחות.<ref>Dorothea Frede, "Puppets on strings: Moral psychology in Laws Books 1 and 2". In Christopher Bobonich (ed.), Plato's Laws: A Critical Guide, Cambridge University, 2010, pg. 108-126</ref> לבסוף טוען האורח שאפילו לשתיית אלכוהול יכול להיות ערך חינוכי, שכן היא מספקת הזדמנות להתאמן במתינות.<ref></ref>

=== ספר שני ===
הספר השני עוסק בהצדקות נוספות לחשיבות של אלכוהול. בפתיחת הדברים, האורח האתונאי טוען שחינוך תפקידו ללמד את ההתחלה של טיפוח המידה הטובה, על ידי לימוד הילד להבין את רגשותיו באמצעות התבונה. המידה הטובה היא למעשה התאמה כזו בין התבונה לבין הרגשות. דרך מרכזית שבה חינוך כזה מתאפשר היא דרך מוזיקה, שירה וריקוד. אלו הם מתנות מן האלים, בפרט המוזות, אפולו ודיוניסוס. האורח בוחן שלושה טיפוסים ותוהה מי מהם הוא המחונך ביותר בריקוד ובשירה. הראשון בעל מושגים נכונים בנוגע למה יפה ומה מכוער, השני יודע להעביר בשירה ובריקוד את מה שהוא תופס כיפה וכמכוער אך אין לו הנאות נאותות בנוגע לנושאים אלו, והשלישי נהנה באופן נאות מדברים יפים ונרתע מדברים מכוערים.<ref>Meyer, pg. 220</ref> האדם השני הוא הנחות מבין השלושה. בשלב הבא האורח תוקף את הטענה על פיה יש להעריך מוזיקה כיפה על פי המידה שבה היא גורמת להנאה. הוא בוחן את האפשרות של מצב שבו אדם מסוים יתפוס אותו דבר כמהנה אך רע. כשאדם מבצע ריקוד ושיר מסוימים הוא מחכה דמות של אדם אחר, אשר יכול להיות תואם לאופי ולטבע שלו, אז הוא יקרא לו טוב, או לא תואם, אז הוא יקרא לו רע. במצב כזה האדם יתייחס לשיר כמהנה אבל רע.<ref>Meyer pg. 231-235</ref> החיקוי של דמות רעה יכולה להיות לה השפעות הרסניות על הנפש של המחקה, לכן יש להציב הגבלות מוסריות על התכנים ועל הסגנון של המוזיקה, ואדם שאינו בעל מידות טובות לא יוכל לשפוט מוזיקה כראוי. בין השאר יש להשתמש במוזיקה כדרך נעימה לחינוך למידות טובות, כפי שיש להפוך אוכל בריא לטעים. בין השאר, על מחברי השירים לומר שהמידה הטובה היא המקור לאושר. זוהי טענה נכונה, אבל אפילו אם לא הייתה נכונה היא הייתה בגדר שקר מועיל. האורח מזכיר את מיתוס הייסוד של תבי, כדי לטעון שאנשים צעירים מאמינים למיתוסים ויש לנצל זאת. לאחר מכן הוא מציע להקים שלוש מקהלות עבור ילדים, צעירים מתחת לגיל שלושים, ומבוגרים בין גיל שלושים לשישים. כדי לעודד את המקהלה המבוגרת להמשיך לשיר ולרקוד ניתן להשתמש באלכוהול. השירים של המקהלות הם אמנות מייצגת, ולכן היא צריכה להישפט על פי מידת האמת וההתאמה של הייצוג שבה, ולא על פי המידה שבה היא מהנה. אמנות רק לשם הנאה היא בגדר משחק ותו לא. ההתאמה הזו איננה תלויה בנקודת מבט, כשם שהשאלה אם אובייקטים הם שווים או פרופורציונליים היא עבודה כזו. כדי לשפוט עד כמה דבר מה מצליח לייצג דבר מה אחר יש להכיר את הדבר המיוצג. כך לבסוף האמנות המייצגת נשפטת על ידי השאלות: מה היא מייצגת, עד כמה היא מייצגת אותו בצורה מהימנה, ועד כמה היא מעבירה ייצוג זה היטב באמצעות מקצב ומלודיה.<ref>Meyer pg. 12-15</ref>

=== ספר שלישי ===
האורח מציע לבחון כיצד נוצרות ערים וחוקות. הוא טוען שפעמים רבות מבול מחק את הציביליזציה האנושית מלבד רועי צאן ששכנו בהרים ושלא הכירו את האומנויות השונות ואת הכלים שמשמשים אותן. לפיכך אומנויות אלו הומצאו מחדש על ידי דמויות מיתולוגיות: דדלוס (אדריכלות), אורפאוס (שירה), פלמידס (כתב ומספור), מרסיאס (מוזיקה), ואמפיון (הנבל). גם החכמה המדינית נעדרה אז, ובני האדם נמצאו במעין מצב טבעי, בו לא היו חוקים אך גם לא קלקלות מוסריות. בני האדם פגשו זה את זה רק לעיתים רחוקות ולא נלחמו. המערכת החברתית היחידה הייתה המשפחה הפטריארכלית, והחוקים הלא כתובים היו "דין אבות". בשלב השני משפחות התאגדו לשבטים ולכפרים וכדי ליישב בין דיני האבות השונים היה צורך בחקיקה מפורשת. באופן זה עוגנה בחוק הסמכות של מספר אבות יחידים או אב יחיד אחד, כך שנוצרו האריסטוקרטיה והמונרכיה. בשלב השלישי נוצרו ערי המדינה הגדולות כמו טרויה, והחל משלב זה כבר מוכרים סיפורים היסטוריים. בשלב הרביעי נוצרו בריתות בין ערי מדינה שונות, כמו הברית בין ספרטה, ארגוס ומיקנה, וכמו כן אמנות ושבועות בין מלכים לנתיניהם.<ref></ref> האורח טוען שמשאלתם של כל בני האדם, וגם של כל הערים, היא שכל המאורעות יקרו לפי רצונם, ומוסיף שיש לייחל לכך רק אם רצונותינו הם תבוניים. ככלל, רק על אדם תבוני להתפלל לקבל את רצון ליבו, זוהי סכנה עבור אדם לא תבוני להתפלל. כמו כן טוען האורח שהסכלות הגדולה ביותר היא של האדם שאוהב מה שנראה לו כעוול ונהנה ממנו, ושונא מה שנראה לו כטוב. זהו מצב של חוסר הרמוניה קיצוני בין החלק בנפש שחווה הנאה וסבל (זה שאנלוגי להמון העם במדינה) לבין החלק התבוני (שאנלוגי למושל ולחוקים).

האורח מצביע על כמה סוגים של יחסי שררה:

# הורים על ילדיהם 
# אצילים על נקלים
# זקנים על צעירים
# אדונים על עבדים
# חזקים על חלשים
# בעלי ידע על חסרי ידע
# שררתם של מי שזכו בה מתוקף הגרלה.

כדי שהמדינה תתנהל באופן תקני עליה לקיים את המידה הנכונה שתאפשר איזון בין סוגי השררה השונים שמתקיימים בה. כך בספרטה השררה המלוכנית חולקה בין שני מלכים, וכמו כן חולקה יחד עם מועצת זקנים ועם בעלי תפקידים שנבחרו באמצעות הגרלה. קיום מדיני תקין זה אפשר לספרטה לשגשג בזמן המלחמה הפרסית. כך גם היה בפרס בתקופתו של כורש, אשר הצליח לערב כראוי את יסוד השררה המונרכי ואת יסוד החופש הדמוקרטי במדינה. בנו קמביסיס לא הצליח בכך, נכדו דריווש שוב הצליח, ונינו אחשוורוש שוב נכשל. במקרה הפרסי, הכשלונות נבעו מעריצות יתר אשר שללה את רוח האחדות והשותפות של העם, בעוד שיתכן גם המצב ההפוך בו ניתן יותר מדי חופש דמוקרטי לאזרחים.<ref>Strauss, pg. 52</ref> בסיכום הספר השלישי קליניאס מדווח על כך שהתבקש לנסח את החוקים למושבה חדשה של קנוסוס, והוא מבקש את עזרתם של שני המשתתפים האחרים בדיאלוג.

=== ספר רביעי ===
האורח האתונאי, קליניאס ומגילוס מתחילים לשרטט את דמותה של העיר העתידית. תחילה תוהה האורח האתונאי על התנאים החומריים של אותה עיר: עד כמה היא קרובה לחוף הים ואם יש לה נמלים או אמצעים לייצר ספינות. לטענתו, טוב שהעיר אינה קרובה מדי לים ושהיא איננה יכולה להתעשר מדי מסחר ימי. הוא מזכיר לשמצה את הצי המיתולוגי של מינוס ושל האכאים שנלחמו במלחמת טרויה, כמו גם את קרב סלמיס שבעיניו חשוב פחות מקרב מרתון היבשתי. לאחר שהוא תוהה על שאלות דמוגרפיות, הוא פונה שוב למקור התוקף של החוק. הוא מסביר שהגורם העיקרי שקובע את החוק הוא דווקא המקרה, בין אם מדובר במזג האוויר, בעוני, במגפות או במלחמות. למעשה, בכל העניינים האנושיים שולט בעיקר המקרה. עם זאת, האלים פועלים יחד עם המקרה, ובין כך לכך יכול לפעול האומן המומחה, שיכול לפעול מתוך ידיעה של האמת ולהתפלל לדברים שיסייעו לו באומנותו. אם כך, נשאלת השאלה מהו הדבר שיכול לסייע למחוקק בחקיקתו: זהו השליט הטוב, שצריך להיות שליט יחיד שניכן גם במהירות תפיסה, זיכרון, ובמידות הטובות, בין השאר מתינות כמו זו שיכולה להיות לבעלי החיים (ולאו דווקא לאדם התבוני). מאידך, השליט הטוב זקוק למחוקק הטוב. הימצאות שניהם תלויה במזל. רק שליט יחיד יכול ליצור שינוי אמיתי במדינה, והוא ייצור מדינה צודקת רק אם האלים חננו אותו בתשוקה לצדק.

האורח פונה בשלב זה למיתוס על תקופת שלטונו של קרונוס. בתקופה זו חייהם של בני האדם היו טובים, והם נשלטו לא על ידי בני אדם אחרים (כפי שפרות אינן רועות פרות) אלא על ידי דיימונים. מטרת החוקים היא לחקות את שלטונם הטוב של הדיימונים באמצעות התבונה, אף שחיקוי זה לעולם אינו יכול להיות מושלם. חוקים גרועים הם כאלו שתכליתם היא רק שימור של השלטון הקיים, ואשר פועלים על פי הגדרה של צדק לפיה משמעותו היא שהחזק שולט על החלש. זוהי ההגדרה שהציע תראסימכוס בדאילוג המדינה.<ref></ref> מי שפועל כך עבור קבוצה אחת בלבד בחברה איננו באמת אזרח, אלא חבר מפלגה. לעומת זאת חוקים אמיתיים מכוונים לעניינים המשותפים של המדינה כולה, והשליט איננו נמצא מעליהם אלא כפוף להם. מי שראוי להיבחר לשליט הוא מי שהפגין כפיפות רבה ביותר לחוקים.

האורח מסביר שישנו דין אלוהי וטבעי שאותו מנחיל האל בטבע ועליו משגיחה אלת הנקם נמסיס. רק האדם הטוב, שצפוי לזכות באושר, יכול להימנע מנקמתה, והוא יכול להיות דומה לאלים. האורח טוען, בניגוד לפרוטגורס, שהאדם איננו מידת כל הדברים, אלא "האל הוא מידת כל הדברים". האדם הטוב צריך לקלוע בכמה תחומים:

# מתן קורבנות לאלים האולמיפיים
# מתן קורבנות לאלים התחתונים
# עבודת הדיימונים
# פולחן במקדשי האבות
# כיבוד אב ואם
# דאגה לילדים, לקרובים ולידידים
# דאגה לנפש, לגוף ולרכוש.
לבסוף מבחין האורח בין רופאים אמיתיים, שמרפאים מתוך ידיעה, ואלו שמרפאים רק כאומנות. הראשונים יודעים להסביר לחולה מדוע הם עושים פעולות מסוימות. כך גם המחוקק, טוב שיידע להסביר מה הסיבה לחוקים שהוא מחוקק, ולכן עליו לתת הקדמה מתאימה לכל חוק ולאוסף החוקים בכלל. הקדמה כזו למשל היא טענתו הקודמת של האורח בנוגע לפעילותם של האל ושל נמסיס.<ref>Robert Mayhew, "The Theology of the Laws". In Christopher Bobonich (ed.), Plato's Laws: A Critical Guide, Cambridge University, 2010, pg. 197-216</ref>

== השוואות ==
=== השוואות לדיאלוגים אחרים של אפלטון ===
החוקים בה בעת דומה להמדינה ונבדל ממנו במידה רבה. הדומה הוא בכך ששני הדיאלוגים נוגעים לכינון עיר בדיאלוג. העיר ב'החוקים' מתוארת כ"שנייה הטובה ביותר", לא משום שהעיר ב'המדינה' (קליפוליס) היא הטובה ביותר, אלא משום שהיא שנייה לעיר האלים וילדיהם. העיר ב'החוקים' שונה מקליפוליס הפרוטו-קומוניסטית, בכך שניתן להחזיק בה ברכוש פרטי ומתקיימות משפחות פרטיות, ובעצם קיומם של חוקים כתובים. כמו כן, בעוד ש"הרפובליקה" היא דיאלוג בין סוקרטס למספר גברים צעירים, "החוקים" הם דיון בקרב זקנים, בה אסור לילדים להתגורר ותמיד מתקיימת העמדת פנים של אדיקות וטקסים.

באופן מסורתי, מינוס נחשב כפרולוג ואפינומיס כאפילוג ל'החוקים', אך קיימת הסכמה בקרב חוקרים רבים כי אלו אינם דיאלוגים אותנטיים של אפלטון.<ref>John M. Cooper in Plato, Complete Works. Indianapolis: Hackett Publishing, 2002.</ref>

=== השוואות לחיבורים של אחרים אודות החוק היווני ===
אפלטון לא היה הסופר היווני הקדום היחיד שכתב על מערכות המשפט של ימיו, והשווה בין החוק האתונאי לחוקים הספרטניים. בנוסף, גם "חוקת הספרטנים" מאת קסנופון, "חוקת האתונאים", המיוחסת בטעות לקסנופון, ו"חוקת האתונאים", שאולי חובר על ידי אריסטו או אחד מתלמידיו, ששרדו.

כמה מאות שנים מאוחר יותר הקדיש פלוטארכוס תשומת לב לנושא מערכות המשפט היווניות העתיקות, למשל "בחייו של ליקורגוס" . ליקורגוס היה המחוקק האגדי של הלקדמונים. פלוטארכוס משווה את ליקורגוס וחוקיו הספרטניים למערכת החוק שנומה פומפילוס הציג ברומא בסביבות 700 לפני הספירה.<ref>Plutarch, Plutarch's Lives. Nabu Press, 2010.</ref>

== כתבי יד ==
* פפירוס אוקסירינקוס 23

==תרגומים==
===תרגום לעברית===
* "חוקים", כתבי אפלטון כרך ד, תרגום: יוסף ליבס, הוצאת שוקן.

===תרגומים לאנגלית===
<div class="mw-content-ltr">
* (1804). Evens, R. H. (ed.). The laws.
* (1845). Lewis, Taylor (ed.). Against the atheists, or the tenth book of the dialogue on laws. New York: Harper & Brothers. (Greek text only)
* (1859). Burges, George (ed.). The laws. The Works of Plato: A new and literal version chiefly from the text of Stallbaum / Bohn's Classical Library. Translated by Cary, Henry. London: Henry G. Bohn. (literal translation) Also available in audio.
* (1875). Laws . Translated by Jowett, Benjamin – via Wikisource. (nonliteral translation) Also available via Project Gutenberg, and Laws public domain audiobook at LibriVox
* (1921). England, E. B. (ed.). The Laws of Plato. Classical Series. University of Manchester. (Greek text only, no English translation)
* (1926). Capps, E.; Page, T. E.; Rouse, W. H. D. (eds.). Plato in twelve volumes: Laws. Loeb Classical Library. Translated by Bury, Robert Gregg. Harvard University Press / Heinemann. (Greek and English text parallel) Volume 1, Volume 2
* (1934). Taylor, A. E. (ed.). The laws of Plato. Translated by Taylor, A. E. London: J. M. Dent & Sons.
* (1961). Hamilton, E.; Cairns, H.; Cooper, L. (eds.). The Collected Dialogues of Plato. Bollingen Series (General). Princeton University Press. pp. 1225ff. .
* (2008). Mayhew, Robert (ed.). Plato: Laws 10: Translated with an Introduction and Commentary. Clarendon Plato Series. Translated by Mayhew, Robert. Oxford University Press. .
* (2015). Meyer, S. S. (ed.). Plato: Laws 1 and 2. Clarendon Plato series. Translated by Meyer, S. S. Oxford University Press. .
*Plato (1988). Pangle, Thomas L. (ed.). The Laws of Plato. Classics, political science, philosophy. Translated by Pangle, Thomas L. University of Chicago Press. .
* (2016). Schofield, Malcolm (ed.). Plato: Laws. Cambridge Texts in the History of Political Thought. Translated by Griffith, Tom. Cambridge University Press. .
</div>

== ראו גם==
* המדינה

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.gutenberg.org/files/1750/1750-h/1750-h.htm החוקים], גרסה מלאה באתר פרויקט גוטנברג 
* הערך [https://iep.utm.edu/pla-laws/ אפלטון: החוקים], באתר האנציקלופדיה האינטרנטית לפילוסופיה 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:דיאלוגים אפלטוניים
קטגוריה:מדע המדינה
קטגוריה:פילוסופיה של המשפט
קטגוריה:מחשבה מדינית
קטגוריה:אוטופיות
קטגוריה:ספרי המאה ה-4 לפנה"ס