OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
פלקון (ונצואלה)

פלקון (בספרדית: Falcón) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת בצפון-מערב ונצואלה, גובלת בים הקריבי במזרח ובצפון, במפרץ ונצואלה בצפון, בסוליה במערב ובלרה ויארקוי בדרום.

המדינה משתרעת על שטח של 24,800 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 902,847 תושבים (נכון ל-2011). בירתה של המדינה היא קורו והעיר הגדולה ביותר בה היא פונטו פיחו.

==היסטוריה==
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור סוליה היו אלונסו דה אוחדה הספרדי והמשלחת שלו ב-1499. בהמשך האזור נכבש על ידי הספרדים ונותר בשליטתם עד המאה ה-19.

בתחילת מלחמת העצמאות של ונצואלה האזור נותר נאמן לכתר הספרדי, אך המורדים כבשו אותו ב-1821. בהמשך האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ונכלל במחוז סוליה. כשרפובליקת קולומביה הגדולה התפרקה ב-1830 האזור צורף לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות ובמקום נוצרה פרובינציית קורו.

ב-20 בפברואר 1859, במהלך המלחמה הפדרלית, הכריזה קורו על עצמאותה. לאחר ניצחונם של הפדרליסטים במלחמה ב-1864 והפיכת ונצואלה למדינה פדרלית, קורו שבה להיות חלק מוונצואלה והיא הפכה להיות מדינה פדרלית בה. ב-1872 שם המדינה שונה לפלקון על שמו של חואן קריסוסטומו פלקון, שהיה ממנהיגי הפדרליסטים במלחמה וגם נשיא ונצואלה.

ב-1881 אוחדה פלקון עם מדינת סוליה למדינת "פלקון סוליה", אך ב-1 באפריל 1890 הוחלט לפרק את המדינה לשתי מרכיבותיה. ב-1899 שם המדינה שונה בחזרה לקורו, אך השינוי בוטל ב-1901.

==כלכלה==
כלכלת פלקון מסתמכת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול קוקוס, בצלים, תירס, עגבניות, אבטיחים, מלונים, קפה ואלוורה, דיג, הפקת נפט (בעיקר בחצי האי פרגואנה) וכרייה.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:ונצואלה: מדינות
לרה (ונצואלה)

לרה (בספרדית: Lara) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת בצפון-מערב ונצואלה, גובלת בפלקון בצפון, בסוליה במערב, בטרוחיו ובפורטוגסה בדרום ובקוחדס וביארקוי במזרח.

המדינה משתרעת על שטח של 19,800 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 1,774,867 תושבים (נכון ל-2011). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ברקיסימטו.

==היסטוריה==
ב-1528 קרלוס הראשון, מלך ספרד, מסר חלקים נרחבים מוונצואלה של היום לידי משפחת ולזר (Welser), משפחת סוחרים גרמנית מאאוגסבורג. מאז ועד שנות ה-40 של המאה ה-16 הוולזרים שלחו אל האזור משלחות שטבחו במרבית הילידים ושיעבדו את היתר. האזור הוחזר לידי הספרדים ב-1556 והם שלטו בו עד המאה ה-19.

ב-1824 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה. לאחר שרפובליקת קולומביה הגדולה התפרקה ב-1830 האזור צורף לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית ברקיסימטו, שכללה גם את שטחי מדינת יארקוי של היום. ב-1856 שטחי מדינת יארקוי של היום פוצלו לפרובינציית יארקוי.

ב-1864 ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת ברקיסימטו. ב-1881 מדינות ברקיסימטו ויארקוי אוחדו למדינת נורטה דה אוקסידנטה, ובהמשך אותה שנה השם שונה ללרה על שמו של חסינטו לרה, גיבור מלחמה במלחמת העצמאות של ונצואלה. ב-1899 המדינה פורקה למרכיביה, כששטחי מדינת ברקיסימטו המשיכו להיקרא מדינת לרה.

==כלכלה==
כלכלת לרה מתבססת על תעשייה, בעיקר תעשיות טקסטיל ועיבוד מתכות, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול קנה סוכר, קפה, תפוחי אדמה, עגבניות, תירס, בננות ושעועית מצויה.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ונצואלה: מדינות
אריאל ורומן

אריאל ורומן (נולד ב-14 בפברואר 1973) הוא במאי ותסריטאי קולנוע ישראלי, מוכר בעיקר בשל סרטיו ההוליוודים "אייסמן" (2012), "קרימינל" (2016) ו-"המלאך" (2018).

==חיים וקריירה==
ורומן גדל ברמת אביב והתחיל להתנסות בקולנוע בגיל 12 עם מצלמת 8 מ"מ שהוריו קנו לו. כנער נהג לצלם יחד עם קבוצת חברים סרטים קצרים במצלמה זו ולערוך אותם בעצמו. בריאיון לעיתון הארץ אמר "זו הייתה אובססיה שלי, צילמתי יותר מ-40 סרטים כאלה - על שוטרים, פושעים, אפילו איזה חייזר שמגיע לכדור הארץ והורג את כל הגברים". ורומן העביר את שירותו הצבאי ביחידת 669. בסיום שירותו הצבאי החל ללמוד משפטים באנגליה. בזמן שהותו באירופה עסק בין היתר גם בתקליטנות והפך לתקליטן טראנס. בגיל 28, הוא יצא ללמוד קולנוע בניו יורק.

בשנת 2001 כתב וביים את הסרט הקצר "Jewel of the Sahara" בכיכובו של שחקן לא מוכר באותה תקופה, ג'רארד באטלר. סרט זה זכה להצלחה והוקרן במספר פסטיבלים. במהלך הסרט, מתמחה ממשפחה אמידה התלווה עם ורומן על מנת ללמוד את המקצוע ובסוף עבודתו על הסרט קיבל ורומן מאותו מתמחה המחאה בסך 900 אלף דולר ואמר לו "הנה המימון לסרט הראשון שלך". תקציב זה אפשר לו לצלם את המותחן "Rx", מיד לאחריו קיבל הצעה לביים סרט נוסף בשם "Danika".

על סרטו הבולט ביותר עד כה, אייסמן, החל ורומן לעבוד כבר בשנת 2005 כאשר צפה בסרט תיעודי של רשת HBO על הרוצח השכיר ריצ'רד קוקלינסקי שעבד בשירות המאפיה משנות ה-60 ועד שנות ה-80 ולפי הערכות רצח במשך השנים יותר מ-125 בני אדם. ורומן ושותפו לכתיבה, מורגן לאנד, עברו ביחד על תיקיו הפליליים של קוקלינסקי וקראו יותר מ-1,000 עמודים של תמלול הדיונים שהתנהלו בבית המשפט בעניינו של הרוצח. באוגוסט 2012, הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה ובמאי 2013 יצא לאקרנים ברחבי העולם.

==פילמוגרפיה==
* 2001 - Jewel of the Sahara (סרט קצר)
* 2005 - Rx
* 2006 - דניקה
*2011 - סקפטי - סרט דוקומנטרי (בשלבי הפקה)
* 2012 - אייסמן
* 2016 - קרימינל
*2018 - המלאך
*TBA - April 29, 1992

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:לוחמי יחידת החילוץ והפינוי בהיטס (669)
קטגוריה:מהגרים מישראל לארצות הברית
קטגוריה:במאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטאות ומכללות בממלכה המאוחדת
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1973
קרב ארזינג'אן

קרב ארזינג'אן (בטורקית: Erzincan Muharebesi, ברוסית: Эрзинджанское сражение), היה ניצחון רוסי על הצבא העות'אמני במערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה.

במאי 1916 יזם שר המלחמה הטורקי אנוור פאשה מתקפה טורקית שנועדה להשיג השתלטות מחדש על שטחים שנכבשו על ידי כוחותיו של הגנרל הרוסי ניקולאי יודניץ' בקרבות הקודמים. בפברואר-אפריל הצליח יודניץ' לכבוש את הערים ארזורום וטרבזון ואת כל ארמניה העות'מאנית. טרבזון היה נמל חשוב שהשליטה בו איפשרה לרוסים אספקה והבאת תגבורות בחזית הקווקזית. אנוור פאשה הורה על הארמייה העות'מאנית השלישית בפיקוד והיפ פאשה לכבוש מחדש את טרבזון, אולם המתקפה הטורקית נכשלה וב-2 ביולי 1916 יודניץ' התחיל מתקפת-נגד.
בעיר ארזינג'אן נמצאו, פרט לבתי מלאכה למוצרים אזרחיים, גם מטה הארמייה השלישית העות'מאנית, אז בפיקודו של והיפ פאשה, עם קסרקטינים ומפעלים לציוד צבאי.
ב-12 ביולי 1916 כבשו הרוסים את היישוב מאמה חטון. הכוחות הרוסים השתלטו על רמות נגליקה וכבשו עמדה טורקית סמוכה לנהר דורום דאראסי. כמו כן הפרשים הרוסים פרצו את הקו הטורקי בוז-טפה-מטרקלי.

ב-25-26 ביולי כבשו הרוסים את ארזינג'אן. הם תקפו במפתיע במרכז הפיקוד והתקשורת של והיפ פאשה ואילצו את הכוחות העות'מאנים לסגת. חיילים עות'מאנים רבים נפלו בשבי. העיר עצמה לא סבלה הרבה נזקים. הצבא הרוסי מצא בה כמויות גדולות של אספקה וציוד. כתוצאה מהנסיגה הוצאה הארמייה העות'מאנית השלישית מזירת הלחימה עד סוף אותה שנה. הכוחות הועברו לסיוואס ולמוסול. בעקבות הניצחון התקדמו הרוסים עוד 80 קילומטר לתוך אנטוליה ותפסו עמדה נוחה יותר למתקפות עתידיות אפשריות בכיוון סיווס, אנקרה ואיסטנבול. הם יכלו כבר לאיים על נמל אדנה ועל קשרי המסחר של טורקיה עם ארצות אירופה. בהגעתם לארזינג'אן הרוסים מצאו עדויות לרצח העם הארמני, שגרם גם להשמדת בני המיעוט הארמני החשוב בארזינג'אן. הגנרל יודניץ' המשיך בפעילות התקפית נגד הטורקים עד חודש אוגוסט. התבוסות של רוסיה בחזית מזרח אירופה והחלשת הצבא הטורקי בחזית הקווקזית הביאה להעברת כוחות רוסים מהמזרח התיכון לרוסיה.

==לקריאה נוספת==
*Anthony J.Schmaus art. Battle of Erzincan in Spencer C.Tucker, Priscilla Mary Roberts (ed) Encyclopedia of World War I :A Political,Social And Military History ABC-Clio Santa Barbara,CA, 2005

==הערות שוליים==

קטגוריה:מלחמת העולם הראשונה: קרבות
ארזינג'אן
נבחרת אוגנדה בכדורסל

נבחרת אוגנדה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אוגנדה. 

נבחרת אוגנדה השתתפה פעמיים באליפות אפריקה בכדורסל והפסידה בכל משחקיה בשתי האליפויות.

נבחרת אוגנדה מעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל.

== כל אליפויות אפריקה ==
{| class="wikitable" style="text-align: center;;"
!colspan=5|אליפות אפריקה בכדורסל
|-
|שנה
|מיקום
|משחקים
|ניצחונות
|הפסדים
|-
| 1964|| colspan="4" rowspan="26" |לא העפילה
|-
| 1965
|-
| 1968
|-
| 1970
|-
| 1972
|-
| 1974
|-
| 1975
|-
| 1978
|-
| 1980
|-
| 1981
|-
| 1983
|-
| 1985
|-
| 1987
|-
| 1989
|-
| 1992
|-
| 1993
|-
| 1995
|-
| 1997
|-
| 1999
|-
| 2001
|-
| 2003
|-
| 2005
|-
| 2007
|-
| 2009
|-
| 2011
|-
| 2013
|-
| 2015||מקום 15||5||1||4
|-
| 2017||מקום 13||3||0||3
|-
| 2021||מקום שישי||5||2||3
|-
|סך הכל||3 הופעות||13||3||10
|}
==הערות שוליים==

אוגנדה
קטגוריה:אוגנדה: כדורסל
T-35

T-35 היה טנק סובייטי כבד בעל חמישה צריחים. הטנק תוכנן בתחילת שנות ה-30 ויוצר באופן סדרתי בשנים 1932 - 1939. הטנקים השתתפו בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה. מרבית הטנקים אבדו בחודשים יוני - יולי 1941.
==פיתוח וייצור==
הפיתוח של הטנק הכבד החל בשנת 1930 במשרדי התכנון בעיר חרקוב. המטרה הייתה פיתוח של טנק כבד לפריצת קווי ביצורים, לשם כך הגדירו אנשי חיל השריון הסובייטי למתכננים את הדרישות לחימוש הטנק: 2 תותחים ולפחות 6 מקלעים. התוצאה הייתה טנק במשקל של כ-50 טון בעל 5 צריחים. הצריחים מוקמו בשני מפלסים. במפלס עליון מוקם צריח ובו תותח בקוטר 76.2 מ"מ בעל קנה קצר. התותח יועד לירי פגזים נפיצים בלבד כנגד מטרות חי"ר וארטילריה. במפלס התחתון מוקמו 4 צריחים. צריח אחד/שניים עם תותח בקוטר 45 מ"מ (התותח יועד לירי פגזי חודרי שריון כנגד מטרות משוריינות) ושלושה/שניים (תלויה בגרסה) צריחים עם מקלעי DT. 
הטנק צויד במנוע בנזין בעל 12 צילינדרים מדגם M17. היה זה למעשה הגרסה המשופרת של המנוע הגרמני BMW VI, אשר יוצר בברית המועצות ברישיון. הספק של המנוע היה 500 כוח סוס.

הייצור של טנקי T-35 החל בנובמבר 1933 במפעל הקטרים בעיר חרקוב. T-35 יוצר בסדרות קטנות עד לשנת 1939, אז הופסק ייצורו. בסך הכל יוצרו 59 טנקי T-35.
==שירות קרבי==
בקיץ 1941 מרבית טנקי T-35 (48 מתוך 59) היוצבו בגדוד הראשון של דיוויזיית שריון מס' 34. הדיוויזיה מוקמה באזור העיר רווה-רוסקה. בימים הראשונים של מבצע ברברוסה איבדה הדיוויזיה את כל טנקי T-35 שלה - רובם ללא קרב. הם נעזבו בשל תקלות טכניות, במהלך התמרון של הדיוויזיה. כמחצית מהטנקים פוצצו על ידי אנשי הצוות שלהם, כאשר התברר שלא ניתן לתקנם בתנאי שדה. 2 טנקים נתקעו בביצות ושניים נוספים נפלו מן הגשר לתוך הנהר וטבעו. רק 7 מתוך 48 הטנקים השתתפו בלוחמה של ממש, כולם הושמדו באש תותח נ"ט של הגרמנים. 

טנקי T-35 הנותרים (אלה שלא הוצבו בדיוויזיה ה-34) נטלו חלק בקרב על מוסקבה בחורף 1941-42. לאחר מכן לא ידוע על שימוש כלשהו בטנקים אלו.
== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20141113020156/http://www.battlefield.ru/t35.html תיאור של הטנק ], באתר the russian battlefield (רוסית)

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טנקים סובייטיים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:טנקים כבדים
אביבעל

אביבעל (בתעתיק ליוונית: Ἀβιβάλου,<ref name=":0">יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, 8.2.9 (ראו ב[https://el.wikisource.org/wiki/Ιουδαϊκή_αρχαιολογία/η מקור היווני] וב[https://www.sefaria.org.il/The_Antiquities_of_the_Jews.8.2.9?lang=he תרגום]); יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, 1.17–1.18 (ראו ב[https://el.wikisource.org/wiki/Κατ'_Απίωνος/α מקור היווני] ובתרגום לעברית)</ref> משמעות בכנענית: "הבעל הוא אבי"; מת ב־980 לפנה"ס לערך) היה מלך צור ואביו של חירם הראשון. הוא נזכר אצל דיוס ומנאנדרוס מאפסוס, שכתביהם לא שרדו, אך מצוטטים בספרי יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון וקדמוניות היהודים. מלבד העובדה שהיה אביו של חירם לא ידוע עליו דבר.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:צור
קטגוריה:מלכים פיניקים
מרי בארה

מרי תרזה בארה (באנגלית: Mary Teresa Barra; נולדה ב-24 בדצמבר 1961) היא מנכ"לית חברת הרכב "ג'נרל מוטורס" שבסיסה בארצות הברית. היא מונתה לתפקיד זה ב-15 בינואר 2014, ובכך הייתה לאישה הראשונה בעולם שמונתה למנכ"לית של יצרנית כלי רכב. לפני כן כיהנה כסמנכ"לית פיתוח המוצרים, הרכש ושרשרת האספקה הבינלאומיים של החברה.

באפריל 2014 צוינה ברשימת "100 האנשים המשפיעים בעולם" של מגזין טיים.

==ביוגרפיה==
נולדה בשם מרי תרזה מקלה. הוריה ממוצא פיני. אביה עבד בחברת המכוניות פונטיאק. היא החלה לעבוד בג'נרל מוטורס בגיל 18 כסטודנטית, ב-1980. למדה הנדסת אלקטרוניקה בבית הספר של ג'נרל מוטורס (כיום אוניברסיטת קטרינג) במישיגן, וקיבלה תואר ראשון במדעים. היא קיבלה מלגה של ג'נרל מוטורס ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד, אותו סיימה ב-1990.

בארה עבדה בג'נרל מוטורס במגוון תפקידי הנדסה ואדמיניסטרציה. ב-2008 מונתה לסמנכ"לית הנדסת הייצור הבינלאומית, וב-2009 עברה לתפקיד סמנכ"לית משאבי האנוש הבינלאומית. החל מ-2011 שונה תפקידה לסמנכ"לית פיתוח המוצרים. במסגרת תפקידה פעלה לייעול ארגוני באמצעות הפחתת פלטפורמות ייצור כלי הרכב בחברה והקטנת הביורוקרטיה הארגונית באמצעות השטחה של המבנה הארגוני. ב-2013 הורחבו הסמכויות בתפקידה, והיא הפכה לאחראית גם על הרכש ושרשרת האספקה הבינלאומיים.

ב-2014 מונתה למחליפתו של דן אקרסון בתפקיד מנכ"לית החברה. במהלך השנה הראשונה לכהונתה, נאלצה החברה להוציא 84 אזהרות בטיחות עבור כ-30 מיליון מכוניות שייצרה, ובארה נקראה להעיד בפני הסנאט של ארצות הברית על אזהרות אלו ומספר מקרי מוות שיוחסו למתג הצתה פגום ברכביה.

ב-2014 דורגה בארה במקום השביעי ברשימת "100 הנשים החזקות בעולם" של פורבס. באותה שנה קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מישיגן.

נשואה לטוני בארה, אותו פגשה כסטודנטית באוניברסיטת קטרינג, ולהם שני ילדים. הם מתגוררים בנורת'וויל, פרבר של דטרויט.

==קישורים חיצוניים==

* 

* 
* 
* [https://web.archive.org/web/20150402105408/http://www.autonews.co.il/index.php/world/automotivegroups/generalmotors/item/108-%D7%A1%D7%99%D7%9B%D7%95%D7%9D-2014-1-%D7%92-%D7%A0%D7%A8%D7%9C-%D7%9E%D7%95%D7%98%D7%95%D7%A8%D7%A1-%D7%94%D7%A9%D7%99%D7%90-%D7%A9%D7%9C-%D7%9E%D7%A8%D7%99-%D7%91%D7%90%D7%A8%D7%94-30-%D7%9E%D7%99%D7%9C%D7%99%D7%95%D7%9F-%D7%A8%D7%99%D7%A7%D7%95%D7%9C%D7%A1.html סיכום 2014: ג'נרל מוטורס: השיא של מרי בארה - 30 מיליון ריקולס], באתר "אוטוניוז"

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מנכ"ליות אמריקאיות
קטגוריה:מנכ"לים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שהופיעו ברשימת טיים 100
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1961
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1961
קטגוריה:בוגרי בית הספר לעסקים של אוניברסיטת סטנפורד
ארטזוסטרה

ארטזוסטרה, (המאה ה-5 לפנה"ס) הייתה נסיכה פרסית. בתו של דריווש הראשון, אחותו של חשיארש הראשון, ואשתו של המצביא המפורסם מרדוניוס.

דריווש הראשון מלך פרס נישא לבתו של גובריאס, אציל פרסי חשוב. גובריאס עצמו נישא לאחותו של דריווש וממנה נולד לו מרדוניוס. דריווש השיא את מרדוניוס שהיה עוד צעיר יחסית לבתו ארטזוסטרה. כך לפחות על פי הרודוטוס. גם בכתובת שנמצאה בפרספוליס נכתב שמרדוניוס נישא לבתו של דריווש. אם כי נכתב שם ששמה "Ardušnamuya". אם כי ייתכן ש-"Artozostre" הוא שיבוש יווני של השם.

ידוע על בן אחד שנולד למרדוניוס וארטזוסטרה. המצביא הפרסי אורטנטס.

==לקריאה נוספת==
*הרודוטוס, היסטוריה, תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ, פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998
* כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר [http://www.daat.ac.il/daat/vl/tohen.asp?id=119 "דעת"].

==הערות שוליים==

קטגוריה:הממלכה האחמנית
קטגוריה:נסיכות פרסיות
קטגוריה:נסיכות בעת העתיקה
קטגוריה:נשים במאה ה-5 לפנה"ס
תחנת עגינה

אורמוס אמודי, [[סנטוריני, יוון]]
תחנת עגינה או תחנת עיגוּן (באנגלית: roadstead וגם road) היא גוף מים מחוץ לנמל המוגן מזרמי סחף, גֵּאוּת וָשֵׁפֶל בַּמּוֹלָד וּבַמָּלֵא (spring tides), ונחשולי ים, שבו יכולה אונייה לעגון בבטחה יחסית מבלי שתיסחף או שהעוגן יקרע, בעודה ממתינה לתורה להיכנס לנמל. המעגן יכול להיות פתוח וטבעי, בדרך כלל שפך נהר, או שהוא נוצר באופן מלאכותי. במשפט הימי מוגדרת תחנת עגינה כ"תחנה כללית לעגינת ספינות, נעשה בה שימוש כזה באופן ידוע, ומזוהה על פי שמה." במפות ובפרסומי ימאות באנגלית נעשה שימוש במונח "דרך" (road) במקום במונח המקובל לתחנת עגינה (roadstead).

לעיתים משמשת תחנת העגינה כתחליף לנמל, למשל כאשר האונייה גדולה מכדי להיכנס לנמל, ואת הסחורה או הנוסעים פורקים לסירות משא המשנעות אותם לנמל.

תחנות עגינה בנהרות (דוגמת הריין) שוכנות במרחק מן הכניסה לנמל, לעיתים עד 5 קילומטרים מהפתח, במעלה או במורד הנהר. הספינות ממתינות בתחנת העגינה לתורן להיכנס לנמל, לנהר אחר או לתעלה. זמן ההמתנה יכול להתארך אם בעלי הספינה נקלעו לקשיים כלכליים. במקרה זו נשאר צוות מצומצם על הספינה להפעיל את המנוע מדי פעם.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

<gallery class="center" caption="תחנות עגינה מסביב לעולם" widths="220px" heights="180px" >
קובץ:Singapore from above.jpg|תחנת העגינה של סינגפור
קובץ:MarseillesRade.jpg|תחנת העגינה של מרסיי
קובץ:Dutch ships in the roadstead of Texel (the 'Gouden Leeuw' of Cornelis Tromp in the center)(Ludolf Backhuysen, 1671).jpg|ספינות הולנדיות בתחנת העגינה של טסל, 1671
קובץ:Roadstead of Villefranche-sur-mer.jpg|תחנת העגינה בויל פרנש-סיר-מר במחוז האלפים הימיים בצרפת
קובץ:Greek bunker vessel AGIA ZONI III at Piraeus roadstead funnel-mast 27 Jan 2007.jpg|מכלית יוונית בתחנת העגינה של פיראוס
קובץ:Volvo Ocean Race 2012 in Lorient - Groupama 4 in the roadstead of Lorient.JPG|שיט תחרותי של וולוו ב-2012 בתחנת העגינה של לאוריין בברטאן
קובץ:HMS Harald Hårfagre or HMS Tordenskiold at the roadstead of Trondhjem (1906).jpg|הספינה Harald Hårfagre בתחנת העגינה של טרונדהיים ב-1906
קובץ:Jack Spurling - Golden Fleece lying at anchor in the roadstead.jpg|הספינה Golden Fleece בתחנת עגינה
</center></gallery>

קטגוריה:מונחים ימיים
קטגוריה:גופי מים
קטגוריה:נמלים
התנועה לזכויות הגבר

התנועה לזכויות הגבר (באנגלית: Men's Rights Movement - MRM) היא תנועה חברתית עולמית המהווה את אחד החלקים הגדולים ביותר והמוכרים ביותר בתנועת הגברים. מטרת התנועה היא פעילות למען זכויות המגדר הגברי בעידן המודרני.

עיקר העיסוק של התנועה כיום הוא מאבק למען שוויון בדיני גירושין, אך קבוצות רבות המזדהות עם התנועה עוסקות גם במאבק למען הוצאת מילת זכרים אל מחוץ לחוק, בהחלת גיוס חובה לנשים לצבאות של מדינות בהן קיים גיוס חובה לגברים, השוואת גיל הפרישה במדינות בהן גיל הפרישה של נשים נמוך יותר (לדוגמה ישראל), מאבק באפליית גברים בקבלה למקומות עבודה ובנושאים נוספים הקשורים לזכויות המין הגברי.

מרבית הקבוצות והארגונים המזוהים עם תנועה זו מגדירים עצמם או מוגדרים על ידי מתנגדיהם כאנטי-פמיניסטים. הארגון המוכר ביותר במדינת ישראל המזהה עצמו עם מטרות התנועה הוא מפלגת רע"ש - זכויות הגבר במשפחה.

== ראו גם ==
* תנועת הגברים
* יום הגבר הבינלאומי
* הגלולה האדומה - סרט תיעודי בבימויה קאסי ג'יי 2016
* א' זה אבא - תנועה ישראלית למען שוויון זכויות לאבות בהליכי גירושין ובהורות
* וורן פארל - מאבותיה של תנועת הגברים
* אפליית גברים
* MGTOW

== קישורים חיצוניים ==
* 
*[https://www.youtube.com/watch?v=ifWkVlbOFCc&list=PLJ6-4UlU-_E9Q7k740Deca5aWM4gB64gt&index=3 הגלולה האדומה] - הקדימון המורחב לסרט התיעודי על התנועה לזכויות הגברים, בבימויה של קאסי ג'איי, 2016, באתר יוטיוב

קטגוריה:תנועות חברתיות
קטגוריה:ארגוני גברים
ניר צוק (יזם)

ניר צוק (נולד ב-1971 ברחובות) הוא יזם ישראלי בתחום אבטחת המידע, ממקימי חברת "OneSecure" (שנרכשה על ידי חברת נטסקרין ואחר כך על ידי ג'וניפר נטוורקס) ופאלו אלטו נטוורקס (אשר הוא משמש כ-CTO שלה), המפתחת קו מוצרי Firewall (חומת אש). צוק הוא אחד האנשים העשירים בישראל, עם הון עצמי של כ-750 מיליון דולר.

==ביוגרפיה==
צוק שירת כקצין ביחידה 8200 של חיל המודיעין. בזמן שירותו הצבאי למד לקראת תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. מיד לאחר שחרורו מצה"ל ב-1994 הצטרף לחברת צ'ק פוינט בעקבות היכרות עם שניים ממייסדיה, גיל שויד ושלמה קרמר, איתם שירת ביחידה 8200. צוק היה מנהל הפיתוח של מוצר ה-Firewall הראשון בצ'ק פוינט, ובנוסף ניהל את פיתוח מוצר ה-IPS הראשון. ב-1997 נשלח צוק לארצות הברית כמהנדס ראשי של החברה, להקים מרכז פיתוח נוסף. בין צוק לגיל שויד התגלעו חילוקי דעות על פיתוחים טכנולוגיים וב-1999 עזב צוק את צ'ק פוינט ונשאר בארצות הברית.

ב-2000 הקים את חברת OneSecure שב-2002 נמכרה לחברת נטסקרין תמורת 45 מיליון דולר במניות. צוק עבר לעבוד בנטסקרין כסמנכ"ל טכנולוגיות, וב-2004 מונה לסמנכ"ל אבטחת המידע בענקית ציוד התקשורת ג'וניפר נטוורקס, שרכשה את נטסקרין תמורת 4 מיליארד דולר במניות.

=== פאלו אלטו נטוורקס ===

בשנת 2005, הקים את חברת פאלו אלטו נטוורקס והצהיר כי הציב לעצמו מטרה להקים חברה מתחרה אשר תעקוף במוצריה את צ'ק פוינט. כשנשאל מדוע בחר להקים את פאלו אלטו נטוורקס, השיב צוק כי מטרתו היא לפתור את בעיית אבטחת הרשת העומדת בפני חברות גדולות כיום: חוסר היכולת לאפשר לעובדים להשתמש באפליקציות מודרניות, אשר מחייבת פיתוח Firewall אשר מסוגל לזהות ולספק בקרה מעמיקה על תעבורת האפליקציות השונות.

החברה הונפקה ב-20 ביולי 2012 בבורסה לניירות ערך בניו יורק.

היריבות העסקית של פאלו אלטו נטוורקס עם חברת צ'ק פוינט זכתה לכיסוי תקשורתי ניכר, אשר אחד הבולטים בהם היה שלט חוצות ענק שהונח בשנת 2013 מול משרדי צ'ק פוינט בנתיבי איילון אשר נשא את הכתובת "זה עתה עברתם את צ'ק פוינט. גם אנחנו".

בשנת 2019 רכשה החברה שתי חברות בת בסכום של חצי מיליארד דולר.

=== בנק אש ישראל ===

בדצמבר 2022 קיבל צוק אישור הפעלה מבנק ישראל להקמת בנק אש ישראל, בנק אינטרנטי חדש.

=== רלוונט ===

ב-7 בנובמבר 2023 הפך צוק למשקיע הראשון והבלעדי של כלי התקשורת החדש של ליאור שליין ומודי פרידמן, הפועל במתכונת של סטרימינג ומציע למשתמשיו ספרייה של תוכני וידאו, צוק צפוי להשקיע בו עד 100 מיליון שקל.

=== אייר חיפה ===

ב-20 במרץ 2023 הוקמה חברת התעופה אייר חיפה על ידי ניר צוק, היא עתידה להיות חברת התעופה הרביעית בישראל, אחרי אל על, ישראייר וארקיע, והראשונה שנפתחת בה מאז 1989. היא צפויה לקבל מרשות התעופה האזרחית את רישיון ההפעלה ותתחיל למכור כרטיסים ליעדים באגן הים התיכון הקרוב ולאילת.

== חיים אישיים ==
ניר צוק נשוי להדס ואב לחמישה. ב-2020 שב להתגורר בישראל, בשכונת צהלה שבצפון תל אביב.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://forbes.co.il/ניר-צוק-שוב-עושה-מהפכה-בעולם-האבטחה-האי/ ניר צוק שוב עשה מהפכה בעולם האבטחה האינטרנטי], באתר פורבס ישראל, 28 במרץ 2013
* 
* סופי שולמן, [https://100-2020.webflow.io/katava/zuk "אם Wiz שווים 6 מיליארד דולר, אנחנו שווים טריליון"], באתר כלכליסט, 28 בדצמבר 2021
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1971
קטגוריה:מייסדי חברות תוכנה ישראלים
קטגוריה:מומחי אבטחת מידע ישראלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:רחובות: אישים
קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים
קטגוריה:תעשיינים ישראלים
קטגוריה:יזמי היי-טק ישראלים
קטגוריה:אנשי עסקים ישראלים
קטגוריה:אנשי עסקים בתחום התקשורת
מרידה (מדינה)

מרידה (בספרדית: Mérida) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת במערב ונצואלה, גובלת בטרוחיו, במובלעת של סוליה, באגם מרקאיבו ובסוליה עצמה בצפון, בטאצ'ירה במערב ובדרום ובברינס בדרום ובמזרח.

המדינה משתרעת על שטח של 11,300 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 828,592 תושבים (נכון ל-2011). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מרידה.

==היסטוריה==
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19.

בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית מרידה.

ב-1864 ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת מרידה. ב-1874 שם המדינה שונה לגוסמאן בלנקו, על שמו של נשיא ונצואלה באותו זמן אנטוניו גוסמאן בלנקו. ב-1881 מרידה אוחדה עם טאצ'ירה וטרוחיו למדינת לוס אנדס, אך המדינה פורקה ב-1899 בחזרה למרכיבותיה. ב-1909 השם "מרידה" הושב למדינה.

==כלכלה==
כלכלת המדינה מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול סלרי, תפוחי אדמה, כרובית, חסה, גזרים, שום, כרוב וסלק, גידול מקנה, תיירות, דיג ותעשייה, בעיקר טקסטיל.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ונצואלה: מדינות
היימפסל הראשון

היימפסל הראשון (בלטינית: Iempsale; המאה ה-2 לפנה"ס) היה נסיך נומידי. בנו של מיקיפסה, אחיו של אדהרבעל, ובן דודו של יוגורתה.

==ביוגרפיה==
למסיניסה מלך נומידיה היו שלושה בנים, גולוסה, אסטנבעל, ומיקיפסה. לגולוסה נולד בן בשם מאסיווא, לאסטנבעל היה בן בשם יוגורתה, ובן נוסף חולני מטבעו בשם גאודה, ולמיקיפסה היו שני בנים אדהרבעל, והיימפסל. גולוסה ואסטנבעל מתו ככל הנראה ממגפה, על כן הפך מיקיפסה למלך, ואימץ את אחיינו יוגורתה. 

לפני מותו קרא מיקיפסה לבניו וליוגורתה, וביקש מהם לשלוט בממלכה יחד באופן הוגן. השלושה הבטיחו, אולם מיד לאחר מותו של מיקיפסה פרצו הסכסוכים. כאשר הגיעו אדהרבעל, יוגורתה, והיימפסל, לדון בענייני המדינה, מיהר היימפסל והתיישב ליד אדהרבעל, כך שיוגורתה לא יכל לשבת באמצע. על פי מנהגי הנומידיים המבוגר ביותר זכאי לשבת באמצע והיימפסל היה הצעיר ביותר מבין השלושה. אדהרבעל הפציר בהיימפסל לוותר משום שיוגורתה מבוגר יותר, בסופו של דבר הסכים היימפסל לוותר. אולם כאשר המשיכו לדון בענייני המדינה הציע יוגורתה לבטל את כל החוקים שחוקק מיקיפסה בחמש השנים האחרונות לחייו כיוון שאז היה חולה ודעתו לא הייתה צלולה. היימפסל השיב בלעג שלדעתו זהו רעיון טוב מאוד כיוון שאז אומץ יוגורתה והפך למלך. יוגורתה נעלב והחל מחפש דרכים כיצד להיפטר מהיימפסל.

השלושה לא הצליחו להסתדר ועל כן החליטו לחלק את הממלכה ביניהם. היימפסל הפזיז התארח בערך בשנת 117 לפנה"ס בעיר תירמידה בביתו של אחד מידידי יוגורתה. אותו ידיד נתן ליוגורתה העתק של מפתחות הבית. יוגורתה שלח לשם קבוצה של נאמניו שהחלו סורקים את הבית בחיפוש אחר היימפסל. זה האחרון נמלט אל ביתה של משרתת שם התחבא עד שחיילי יוגורתה איתרו אותו, ערפו את ראשו, והביאו אותו ליוגורתה.

יוגורתה לא הסתדר גם עם אדהרבעל. מה שגרר לבסוף את מלחמת יוגורתה.
==לקריאה נוספת==
* סאלוסטיוס קריספוס, קאטילינא-יוגורתה - קטעים מדברי הימים, ירושלים, 1968, תרגמה שרה דבורצקי.
==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:נומידיה
קטגוריה:ברברים
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס
הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה

הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה (בלטבית: Nacionālie Bruņotie Spēki) מורכבים מצבא לטביה (כוחות היבשה, חיל הים וחיל האוויר), המשמר הלאומי, משמר החופים ועוד. תפישת ההגנה של הכוחות מתבסס על כוחות מקצועיים בעלי יכולת תגובה מהירה ועל כוחות מילואים היכולים להיות מגיוסים תוך התראה קצרה.
רונדל חיל האוויר של לטביה
צבא לטביה מבוסס החל מה-1 בינואר 2007 על חיילים מקצועיים בלבד, גיוס החובה בוטל ומחזור החובה האחרון היה ב-2005.

== ייעוד ==
תפקיד הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה הוא להגן על הריבונות והשטחים של המדינה, ולהגן על האוכלוסייה מפני מתקפה של כוחות זרים.
חייל לטבי במהלך אימון
על מנת לעמוד במשימות הכוחות מספקים הגנה למרחב האווירי והמים הטריטוריאליים של המדינה, משתתפים בפעולות במזמן משבר לאומי, מבצעים פעולות הצלה ומשתתפים במשימות כוחות בינלאומיים לשמירה על השלום.

== היסטוריה ==
הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה הוקמו לראשונה לאחר הכרזת העצמאות של המדינה בסיום מלחמת העולם הראשונה. בסוף מלחמת העצמאות של לטביה בשנים 1918-1920, הכיל צבא לטביה כ-70 אלף איש.

לאחר פלישת הסובייטים ביוני 1940 וכיבוש לטביה, החל פירוק הצבא הלטבי. שם הצבא שונה ל"צבא העם", לתקופה בספטמבר-נובמבר 1940 שונה ל"החיל הטריטוריאלי ה-24 של הצבא האדום". בספטמבר 1940 שירתו בחיל 24,416 חיילים, אך בסתיו יותר מ-800 קצינים ו-10,000 חיילים סולקו ממנו. חלק מהחיילים הלטביים ממחזור גיוס 1939 הוחלפו על ידי 4,000 חיילים רוסים. ב-10 ביוני נשלחו הקצינים הבכירים של החיל למוסקבה שם נעצרו ורובם נורו. ב-14 ביוני 430 קצינים לפחות נעצרו ונשלחו למחנות גולאג.

לאחר התקיפה הגרמנית על סובייטים, יותר מ-2,080 חיילים לטביים שוחררו משירות, מכיוון שהסובייטים חששו שהם יפנו את הנשק נגד הקומיסרים והקצינים הסובייטים. במקביל רבים מהחיילים ערקו מהשירות, כאשר החיל חצה את גבולות לטביה הוא הכיל בערך 3,000 חיילים בלבד.
מבנה הכוחות המזוינים של לטביה

== מבנה ==

מבנה הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה:
* מטה משותף לכוחות המזוינים
* מטה כוח אדם
* כוחות היבשה
* חיל האוויר
* חיל הים
* המשמר הלאומי
* היחידה למשימות מיוחדות
* המשטרה הצבאית
* מפקדת אימונים ותורת לחימה
* מפקדה לגוסיטית
* גדוד כוחות מזוינים

== כוח אדם ==
ישנם 4,700 אנשים בשירות פעיל, 971 חיילים בכוחות היבשה, 552 בחיל הים, 251 בחיל האוויר והשאר בפיקודים השונים. בנוסף יש 10,642 מתנדבים במשמר הלאומי ו-1,288 אזרחים העובדים בכוחות המזוינים.

== שיתוף פעולה ==
לטביה משתפת פעולה עם ליטא ואסטוניה בגדוד חי"ר משותף (BALTBAT) ושייטת משותפת (BALTRON) המשמשים במשימות לשמירה על השלום. 

נאט"ו מבצעת סיורים והגנה על המרחב האווירי של לטביה מכיוון שלצבא לטביה אין את האמצעים לבצע משימה כזאת. לטובת העניין הקצו בנאט"ו 4 מטוסי קרב המגיעים ממדינות שונות וכל 2-3 חודשים מוחלפת המדינה שמבצעת את הסיור האווירי.

== ראו גם ==
* הרובאים הלטביים

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:צבאות
קטגוריה:צבאות מודרניים
קטגוריה:לטביה: צבא וביטחון
קרבובו

קרבובו (בספרדית: Carabobo) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת בצפון ונצואלה, גובלת בים הקריבי בצפון, ביארקוי במערב, בקוחדס ובגואריקו בדרום ובארגואה במזרח.

המדינה משתרעת על שטח של 4,650 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 2,245,744 תושבים (נכון ל-2011). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ולנסיה.

==היסטוריה==
האזור בו נמצאת כיום קרבובו היה מיושב במשך מאות שנים על ידי ילידים, בעיקר באזור אגם ולנסיה.

הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16 וכבשו אותו. בשארית המאה ה-16 ובמאה ה-17 היישובים שהקימו הספרדים באזור, בהם ולנסיה שהוקמה ב-1555, סבלו מהתקפות חוזרות ונשנות של שבטי ילידים מחד ושודדי ים אנגלים וצרפתים מאידך, ובחלק מהמקרים היישובים ננטשו עקב כך.

באזור קרבובו התרחשו מספר קרבות מכריעים במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה במאה ה-19. החשוב שבהם היה קרב קרבובו ב-24 ביוני 1821 בו ניצחו סימון בוליבר וכוחותיו את כוחות הספרדים. לאחר הקרב הספרדים נסוגו מהאזור, למעט חיל מצב שהשאירו בפוארטו קבייו עד 1823.

לאחר הניצחון במלחמה האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה, ולאחר שזו התפרקה ב-1830 ולנסיה נהפכה זמנית לבירת ונצואלה, עד שהתואר הועבר לקראקס. עם הקמתה ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית קרבובו. כעבור זמן קצר הופרדה ממנה פרובינציית ברקיסימטו, שכללה את שטחי מדינות לרה ויארקוי של היום.

ב-1864 ונצואלה הפכה להיות מדינה פדרלית ובחלקים מפרובינציית קרבובו הוקמה מדינת קרבובו.

==כלכלה==
כלכלת קרבובו מתבססת בעיקר על תעשייה, בעיקר עיבוד מזון וטקסטיל, זיקוק נפט, תיירות, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול תירס, קקאו, כותנה, קנה סוכר וקוקוס.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ונצואלה: מדינות
בי סי פלייס

בי סי פלייס ביום פתיחתו, [[30 בספטמבר 2011]]
הבי. סי. פלייס (באנגלית: BC Place) הוא אצטדיון הנמצא בוונקובר שבקולומביה הבריטית הנמצאת בקנדה. הוא מארח משחקים בכדורגל ופוטבול. ב-2010 אירח הבי.סי. את משחקי החורף האולימפיים של שנת 2010 שהתרחשו בוונקובר, קנדה. אצטדיון זה אירח גם את גמר גביע העולם בכדורגל לנשים לשנת 2015. האצטדיון משמש כמגרש ביתי לקבוצת הכדורגל ונקובר וייטקאפס מליגת ה-MLS ולקבוצת הפוטבול BC ליונס מליגת ה-CFL.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:קנדה: אצטדיונים ומתקני ספורט
קטגוריה:אצטדיוני פוטבול
קטגוריה:אצטדיוני כדורגל בקנדה
קטגוריה:אצטדיוני גביע העולם בכדורגל נשים
קטגוריה:ונקובר: ספורט
קטגוריה:קצרמר קנדה
קטגוריה:קצרמר פוטבול
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
יעל מדיני

יעל מדיני (נולדה ב-5 בספטמבר 1930) היא סופרת ישראלית.

==ביוגרפיה==
יעל מדיני היא בתו של משה שרת. אליהו גולומב היה נשוי לדודתה עדה שרתוק ודב הוז היה נשוי לדודתה רבקה שרתוק. משה שרת נשא לאישה את צפורה, אחותו של שאול מאירוב-אביגור והחבורה כונתה "ארבעת הגיסים". דוד אחר של יעל היה המלחין ומנצח המקהלות יהודה שרת. המוזיקאי הרי גולומב הוא בן דודתה עדה.

מדיני נולדה בירושלים, שם עברו עליה שנות הילדות והנעורים. ביתה השני היה בשדרות רוטשילד בתל אביב, שם התגוררו דודה אליהו גולומב ודודתה עדה לבית שרתוק. את הבית הזה הנציחה ברומן שלה "המרתף", המתאר את תל אביב הקטנה של ראשית המאה ה-20 בעיני חלוץ בודד. בית משפחת גולומב משמש בשנות האלפיים כמוזיאון ההגנה. כנצר לוותיקי הארץ ובוניה, הייתה משפחתה של מדיני נטועה עמוק בחיי הפוליטיקה, החברה והביטחון של ארץ ישראל ושל מדינת ישראל. 

סביה של יעל מדיני מצד אמה, יהודה ופרידה מאירוב, גרו באחד משיכוניה הראשונים של חולון, בבית קטן שמשמש כיום כמוזיאון הקרוי על שמם. את סבה וסבתה הנציחה מדיני בסיפור "הקבלייר שלי", הכלול בקובץ בשם זה. סבה היה רופא שיניים בטלן ושוגה בחלומות, ונטל החזקת הבית והמשפחה נפל על כתפי סבתה, אישה קטנה, נמרצת וחזקה. דודה היה שאול מאירוב-אביגור, חבר קבוצת כנרת, ממגיני תל-חי ומפקד המוסד לעלייה ב'.

בשנת 1947 יצאה עם הוריה לארצות הברית בשליחות, ושם סיימה את לימודיה בתיכון ערב בניו יורק, עם מהגרים ופועלים קשי-יום, שרצו לקבל תעודת בגרות, אנשים מרקע שונה מאוד מזה שממנו באה, מילדות בשכונת רחביה הירושלמית. בניו יורק השתתפה בקורס לכתיבה יצירתית במכללת האנטר ומצאה את כישרון הכתיבה שלה, לאחר שקודם לכן התקשתה בכתיבה חופשית. שם החלה לכתוב רשימות בעיתון שייסדה תלמידה פולנייה והתגברה על הקושי שבכתיבה בשפה זרה. 

בשובה לישראל תרגמה את "צייד בודד הוא הלב" של קארסון מקאלרס. את הסיפור הראשון שכתבה, "בר מצווה", המתרחש בארצות הברית, נתנה לשלמה גרודזנסקי, שפרסם אותו בגיליון האחרון של "אמות". הסיפור כלול בקובץ הסיפורים "הקבלייר שלי". אחריו פרסמה סיפורים ב"עתון 77" וב"דבר". בשנת 1977 יצא לאור הרומן הראשון שלה, קווים וקשתות, המתאר חודשים אחדים בחיי נערה, היוצאת לראשונה מארץ ישראל של סוף תקופת המנדט הבריטי לשהות אצל קרובי משפחתה בניו יורק ומתוודעת שם אל אנשים שונים, בהם מהגרים לארצות הברית, יהודים ושאינם יהודים, בעלי ממון ודלי-אמצעים, ומתוך כך מגלה גם תובנות חדשות על עצמה.

יעל מדיני מייחסת חשיבות רבה לתנ"ך ולשירה העברית, כדבריה: .

הייתה נשואה לגדעון מדיני, פסיכולוג קליני, ממנו התאלמנה ב-2019.

==כתביה==
* "שירי אלף בית", הוצאת הדר, 1961
*"המורה", מחזה, 1975
*קווים וקשתות, הוצאת ספרי סימן קריאה, 1977
* "הקבלייר שלי", קובץ סיפורים, ספריית תרמיל, 1978
* "אלפסי פינת רד"ק", סיפורים לנוער, הוצאת ספריית הפועלים, 1990
*"לסבתא יש ציפורים בראש", ספר ילדים, הוצאת כנרת, 1993
*"הילד שלא הכרתי: סיפור לבני הנעורים", הוצאת דני ספרים, 1997
*"געגועים", ספר ילדים, הוצאת דני ספרים, 2000
* "בלדה לטרור", הוצאת גוונים, 2000
* "גן עדן על הגבול", הוצאת כרמל, 2005
* "המרתף", הוצאת מטר, 2009
*"עץ הספודילה", הוצאת דני ספרים, 2015
*"להדהים את כולם", ספר ילדים, הוצאת דני ספרים, 2018

==פרסים ואותות הוקרה==
* פרס יד ושם 1998
* פרס זאב 1999

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:ילדי ראשי ממשלת ישראל
קטגוריה:נשות היישוב ילידות הארץ
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1930
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1930
הסצנה האמריקאית

הסצנה האמריקאית (באנגלית: The American Scene) הוא ספר מסע המתאר את מסעו של הסופר הנרי ג'יימס בארצות הברית בשנים 1904–1905. עשרה מתוך ארבעה עשר פרקי הספר פורסמו במגזינים, North American Review, Harper's Magazine ו-The Fortnightly Review, בשנים 1905–1906. המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור ב-30 בינואר 1907 באנגליה ושמונה ימים לאחר מכן (7 בפברואר) בארצות הברית. ישנם שינויים משמעותיים בין שתי המהדורות.

ספר נסיעותיו של ג'יימס, הסצנה האמריקנית, תקף בחריפות את "החומרנות המשתוללת", כפי שכינה אותה ג'יימס, והמבנה החברתי של אמריקה. הספר עורר מחלוקת לגבי התייחסות החברה האמריקנית לקבוצות אתניות שונות ונושאים פוליטיים. הספר עדיין רלוונטי לגבי מספר סוגיות שוטפות, כגון מדיניות ההגירה, איכות ושמירה על סביבה, צמיחה כלכלית, ומתחים גזעיים.

==מראי מקום==
<div style="direction: ltr;">
*Thinking in Henry James by Sharon Cameron (Chicago: U Chicago P 1989)
*Henry James Collected Travel Writings - Great Britain and America - English Hours, The American Scene, Other Travels edited by Richard Howard (New York: Library of America 1993) 
* A Henry James Encyclopedia by Robert L. Gale (New York: Greenwood Press 1989) 
</div>

==קישורים חיצוניים==
<div style="direction: ltr;">
* [http://www.loa.org/volume.jsp?RequestID=61&section=notes Note on the texts of The American Scene at the Library of America web site]
</div>

קטגוריה:ספרי 1907
תובל פטר

תובל פָטֶר (26 בנובמבר 1939 - 14 בפברואר 2015) היה אקורדיוניסט ומוזיקאי ישראלי.

==ביוגרפיה==
פטר נולד וגדל בירושלים. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה (אז תיכון בית הכרם). לקראת התגייסותו לצה"ל הגיע למפקדת הנח"ל ביחד עם חבריו מבית הספר, יהורם גאון ועליזה רוזן, לבחינות כניסה ללהקת הנח"ל. הוא הגיע כדי ללוות את יהורם גאון באקורדיון ולא התכוון להיבחן אך נגינתו הקסימה את הבוחנים שצירפו אותו ללהקה.

שלושת הירושלמים הצטרפו לתוכנית ה-11 של להקת הנח"ל "צריך לחיות" שבה השתתפו אריק איינשטיין, יוסי פרוסט, עידוא בן-גוריון, זהר אוריין, איתמר כהן, רות אטיאס, יצחק שאולי, אביטל מוסינזון, חינה גורביץ, אברהם סגל והאקורדיוניסט עמי גלעד.

לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף ללהקת התרנגולים אותה יסדה והדריכה נעמי פולני, יוצאת להקת הצ'יזבטרון. הוא ליווה אותם בשתי תוכניות לצד יהורם גאון, שייקה לוי, ישראל פוליאקוב, חנן גולדבלט, צביקה גרטל, עליזה רוזן, עמירם ספקטור, יוסי צמח ואחרים. זכור הליווי שלו ל"שיר השכונה". בשנות ה-60' וה-70' הופיע במופע "תל אביב הקטנה" שכתבו חיים חפר ודן בן אמוץ.

במשך שנים ניגן עם מיטב המוזיקאים הישראלים והיה בין נגני האקורדיון המובילים בישראל. הוא הצטער על ירידת קרנו של האקורדיון בישראל. בשלב מסוים עזב למספר שנים לארצות הברית שם למד היסטוריה רוסית. כששב המשיך לנגן משירי ארץ ישראל והשתתף כמלווה בהצגות תיאטרון בעיקר של חנוך לוין שהיה חברו.

ב-1993 הפיק תוכנית משירי המלחין האהוב עליו נינו רוטה, הופיע אתה ברחבי הארץ והוציא אלבום. האלבום יצא בהפקה מחודשת ב-2005 בשם "נינו וחצי - תובל פטר וחברים מנגנים נינו רוטה".

ב-2006, ערך מופע משירי סשה ארגוב, לציון עשר שנים למותו. ב-2013 הופיע יחד עם הזמרת ירונה כספי במופע משירי ארגוב.

נפטר מדום לב ב-14 בפברואר 2015, והותיר אחריו את בת זוגו החלילנית תניר שקד, בת ובן.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.youtube.com/watch?v=ecICtQhaAbs התרנגולים החדשים בליווי תובל פטר - מחווה ליום הולדתה של נעמי פולני], באתר יו-טיוב
* 
* [https://www.youtube.com/watch?v=14bX_ThtywM תובל פטר מנגן סשה ארגוב ב"חג האקורדיון" ב"לבונטין 7"], באתר יוטיוב, 27 באוקטובר 2010

==הערות שוליים==

קטגוריה:מוזיקאים ישראלים
קטגוריה:אקורדיוניסטים ישראלים
קטגוריה:חברי להקת התרנגולים
קטגוריה:בוגרי התיכון ליד האוניברסיטה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1939
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2015
אורלי קראוס-ויינר

אורלי קראוס-ויינר (נולדה ב-9 ביולי 1959) היא סופרת ישראלית עיתונאית בעבר, שכתבה עד כה 17 ספרים.

==ביוגרפיה==
אורלי קראוס גדלה ברמת השרון ובפתח תקווה. למדה בבית ספר יסודי "סלומון" בפ"ת, הייתה פעילה בנוער העובד וסיימה תיכון של רשת החינוך אנקורי. חוויותיה מנערותה בפתח תקווה שזורים ברבים מספריה. שרתה בחיל השריון ולאחר שחרורה גרה שנתיים בארצות הברית. לאחר מכן חזרה לישראל ועבדה באל-על שבע שנים כדיילת. במקביל למדה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, במסגרת תוכנית הלימודים הכלליים במדעי הרוח.

לאחר נישואיה למפקד הנח"ל - בנצי ויינר, באוגוסט 1989, ולידת בתה, החלה לכתוב בעיתונים "חדשות", "דבר ראשון", "לינק", "טלגרף" ו"ניהול" ופרסמה סיפורים קצרים וסיפורים בהמשכים ב"תרבות מעריב", "ישראל היום", "לאשה" ו"עולם האשה".

בשנת 1997 פרסמה את ספרה הראשון, "התרוממות", שהתבסס על חוויותיה כדיילת ב"אל על". הספר הפך לרב-מכר וזכה לפרס "ספר הפלטינה". ספר ההמשך, "נחיתת חירום", יצא ב-2008.

מאז פרסמה 16 ספרים נוספים, חלקם מותחנים רומנטיים וחלקם רומנים היסטוריים. ספריה מתאפיינים בנימה אישית ובשילוב אלמנטים ביוגרפיים מחייה וחיי משפחתה. אחד הבולטים ביניהם הוא ספרה "דיוקן הונגרי" שהתבסס על קורות משפחתו של אביה ועסק בחוויות ותחושות של הדור השני לשואה. קראוס-ויינר משלבת בספריה סיפורים היסטוריים קשים וכואבים ושוזרת בהם את דעותיה על כוחן של משפחתיות, חברות וערכים הומניסטים כסולידריות חברתית וקבלת השונה.

ספרה "כמעט מושלם", תורגם לאנגלית בשם "Almost Perfect".

ב-2005 תבעה קראוס-ויינר את ערוץ 10, בטענה שהסדרה "פיק אפ" מתבססת על ספרה "התרוממות". ב-2010 קבע בית המשפט כי נקודות הדמיון הן אזוטריות ופסק לקראוס-ויינר פיצוי של 10,000 ש"ח בלבד, ללא צו להוצאות.

אורלי קראוס-ויינר מתגוררת בתל אביב. הייתה נשואה לתא"ל במיל. בן ציון ויינר ולהם בת משותפת.

==ספריה==
*התרוממות - 1997, ידיעות ספרים
*מלכת הלבבות - 1999, ידיעות ספרים
*אהבה לפי הספר - 2002, ידיעות ספרים
*מחול הפלמינגו - 2005, כנרת זמורה-ביתן דביר
*המערבולת - 2006, כנרת זמורה-ביתן דביר
*דיוקן הונגרי - 2007, כנרת זמורה-ביתן דביר
*נחיתת חירום - 2008, כתר ספרים
*זאבים בשלג - 2009, כתר ספרים
*מה שצריך לקרות - 2010, כתר ספרים
*כמעט מושלם - 2011, כתר ספרים
*מאושרת בדרכה - 2012, כתר ספרים
*הנסיך - 2013, כתר ספרים
*אהבה ודעות קדומות - ינואר 2014, כתר ספרים
*סיני - ספטמבר 2014, כתר ספרים
*אתנה - מרץ 2015, סטימצקי
*השחקניות - אפריל 2016, הוצאה עצמית
*המדריך לשוברות הלבבות - פברואר 2017, ידיעות ספרים
*מפורסמת בעל כורחה - 2018, ידיעות ספרים

==קישורים חיצוניים==
*
*
*
*
* .
*
*
*
*אפרת לוי, [http://www.steimatzky-publishing.co.il/״מכל-המקצועות-בעולם-כתיבה-היא-המקצוע-ה/ ״מכל המקצועות בעולם, כתיבה היא המקצוע היחיד שאף פעם אינו משעמם״], סטימצקי הוצאה לאור, 26 מאי 2015
*
*
*

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרות הנוער העובד והלומד
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרי הנוער העובד והלומד
קטגוריה:דיילות אל על
קטגוריה:דיילי אל על
קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:סופרות כותבות עברית
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:עיתונאיות ישראליות
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1959
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1959
אלכסנדרו סגל

אלכסנדרו סורין סגל (ברומנית: Alexandru Sorin Segal), 4 באוקטובר 1947 – 6 בינואר 2015, כלכלן, אמן בינלאומי מ-1977 ושופט שחמט בינלאומי מ-1984, יהודי-רומני, אלוף השחמט של ברזיל ב-1978 וחבר בנבחרות השחמט האולימפיות של ברזיל, מחבר ספרי שחמט.

==קורות חיים==

סגל נולד בבוקרשט שברומניה. הוא היה ממובילי נבחרות הילדים והנוער ואחד מנציגי נבחרת הסטודנטים של רומניה. הוא סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת בוקרשט ב-1970 וב-1971 התיישב בסאו פאולו, שם נישא לברזילאית יוצאת רומניה וקיבל אזרחות ברזילאית. ב-1973, לאחר קבלת האזרחות הברזילאית, השתתף לראשונה באליפות ברזיל בשחמט והגיע למקום השני. באליפות של 1974 זכה במקום ראשון-שני במשותף עם Márcio Marcos Miranda. ב-1978 זכה באליפות וב-1984 וב-1985 ברציפות זכה במקום השני. הוא היה חבר בחמש משלחות ברזילאיות לאולימפיאדת השחמט.

סגל הגיע ב-1980 ל-2415 נקודות במד כושר, זכה לתואר אמן בינלאומי ב-1984, היה אלוף ברזיל במשחקי שחמט סימולטניים עם שיא של 155 משתתפים, פרסם מאמרים בתחום השחמט בעיתונים Folha de São Paulo ו-Folha da Tarde וחיבר ספר תאוריה בשם Fundamentos de tática בשנת 1982 (הספר זכה להדפסות נוספות).

ידידו סרג'יו גרינברג יצר עבור את הרבוס S = Sxn, שפירושו ברומנית הוא: Segal Sorin וסגל נהג לעיתים לחתום באמצעותו.

לאחר מותו מסיבוכי מחלת הסוכרת נקבר בבית העלמין היהודי של סאו פאולו.

==משחקי שחמט נבחרים==

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.frsah.ro/index.php?action=listingview&listingID=1520 In memoriam Sorin Segal. (04.10.1947 - 06.01.2015)] סרג'יו גרינברג מספיד אותו באתר של הפדרציה הרומנית לשחמט 
* [http://genealogiajudaica.blogspot.co.il/2008/11/enxadrista-romeno-brasileiro.html Enxadrista romeno-brasileiro] 
* [https://web.archive.org/web/20150402103432/http://www.xadrezbatatais.com/2011/04/top-players-campeoes-mundiais-e.html רשימת אלופי השחמט של ברזיל] 

==הערות שוליים==

קטגוריה:שחמטאים יהודים רומנים
קטגוריה:שחמטאים יהודים ברזילאים
קטגוריה:אלופי ברזיל בשחמט
קטגוריה:אמנים בין-לאומיים
קטגוריה:מחברי ספרי שחמט יהודים
קטגוריה:שחמטאים שהשתתפו באולימפיאדת השחמט
קטגוריה:רומנים שנולדו ב-1947
קטגוריה:ברזילאים שנפטרו ב-2015
סטיב טיש

סטיבן "סטיב" טיש (באנגלית: Steven "Steve" Tisch; נולד: 14 בפברואר 1949) הוא מפיק סרטים ואיש עסקים יהודי-אמריקאי. הוא יו"ר וסגן הנשיא של הניו יורק ג'איינטס, קבוצת NFL בבעלות משותפת של בני משפחתו; כמו כן הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה. הוא בנו של בוב טיש, לשעבר אחד מהבעלים של הניו יורק ג'איינטס.

==ביוגרפיה==
===ראשית דרכו===
טיש נולד בלייקווד, ניו ג'רזי, ארצות הברית למשפחה יהודית ולמד באוניברסיטת טאפטס. במהלך לימודיו הוא החל את הקריירה שלו בתעשיית הקולנוע.

===קריירה===
בנעוריו, טיש יצר מספר סרטים קטנים בתמיכה של סרטי קולומביה. בשנת 1976 הוא עזב את קולומביה ויצר את "Outlaw Blues" - סרטו הראשון באורך מלא. לאחר מכן, בשנת 1983 הפיק את הסרט "שעשועים מסוכנים" (באנגלית: "Risky Business"), בו הופיע, לראשונה בקולנוע בתפקיד ראשי, טום קרוז.

בשנת 1984 טיש הפיק סרט טלוויזיה בשם "The Burning Bed", בו פארה פוסט מגלמת אישה מוכה; הסרט היה שנוי במחלוקת, אך זכה בעשר מועמדויות לפרס אמי. טיש ייסד חברת הפקה משלו בשנת 1986, "The Steve Tisch Company" שמה, אשר התמחתה בסרטים למסך הקטן. עם זאת, הוא גם הפיק כמה סרטים אשר זכו לשבחי ביקורת ובכלל "פורסט גאמפ", "אמריקה X", ו-"סנאץ'". טיש זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וב-פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה עבור "פורסט גאמפ", שהיה מועמד בסך הכל ל-13 פרסי אוסקר (וזכה ב-6 מתוכם), סרט שעדיין נמצא ברשימת 20 הסרטים הרווחיים ביותר בארצות הברית.

כיום הוא שותף ב-"Escape Artists", חברת הפקות סרטים הממומנת בעיקר ממקורות עצמאיים, המבוססת על "Sony Pictures Entertainment", שהיא התוצאה של מיזוג בין "The Steve Tisch Company", בין החברה שבבעלות שותפיו טוד בלאק וג'ייסון בלומנטל, "Black & Blu". בסתיו 2005 הפיקה "Escape Artists" את "The Weather Man" בכיכובו של ניקולס קייג'. בדצמבר 2006 הפיצה החברה, באמצעות סרטי קולומביה, את "המרדף לאושר", בכיכובו של ויל סמית'. פרויקטים אחרים של החברה כוללים את "Seven Pounds" (בשנת 2008, בכיכובו של ויל סמית'), "הנבואה" (בשנת 2009, בכיכובו של ניקולס קייג'), "חטיפת הרכבת התחתית 123" (בשנת 2009, בכיכובו של דנזל וושינגטון) ו"הזוג ריקרדו" (2021, בבימויו של אהרן סורקין ובכיכובה של ניקול קידמן)

בשנת 2007 טיש קיבל פרס ע"ש פי. טי. ברנום מטעם אוניברסיטת טאפטס בגין הישגים יוצאי דופן בתחום המדיה ובידור.

טיש מונה ליו"ר וסגן-נשיא בכיר של קבוצת הפוטבול האמריקנית ניו יורק ג'איינטס בשנת 2005. טיש זכה פעמיים בגביע וינס לומברדי, כאשר הג'איינטס זכו בסופרבול ב-2008 וב-2012. בתאריך ה-30 באפריל 2008, טיש, ביחד עם שאר מנהלי הקבוצה וכל צוות השחקנים, הוזמנו על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו. בוש והתארחו בבית הלבן כדי לציין את ניצחונם של הג'איינטס בסופרבול.

===חיים אישיים===
טיש היה נשוי פעמיים; נישואיו הראשונים הסתיימו בגירושין. בשנת 1996, טיש התחתן עם ג'יימי לי אן אלכסנדר. מאוחר יותר הם התגרשו. יש להם שלושה ילדים, שתי בנות ובן. טיש הוא האדם היחיד שאי פעם זכה גם בפרס אוסקר וגם בסופרבול.

בתחילת 2015 תרם 10 מיליון דולר לחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, שישנה את שמו ל"בית הספר לקולנוע וטלוויזיה על שם סטיב טיש".

== קישורים חיצוניים ==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אנשי עסקים יהודים אמריקאים
קטגוריה:נדבנים יהודים אמריקאים
קטגוריה:עסקני ספורט אמריקאים
קטגוריה:מפיקי טלוויזיה יהודים אמריקאים
קטגוריה:מפיקי קולנוע יהודים אמריקאים
קטגוריה:זוכי אוסקר
קטגוריה:בעלי קבוצות פוטבול
קטגוריה:ניו יורק ג'איינטס
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת טאפטס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1949
מרטין אומאלי

מרטין אומאלי ו[[יהושע שני בעת ביקורו בישראל]]
מרטין ג'וזף אומאלי (באנגלית: Martin Joseph O'Malley; נולד ב-18 בינואר 1963) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל מרילנד בין השנים 2007–2015, מטעם המפלגה הדמוקרטית. קודם לכן כיהן כראש עיריית בולטימור.

==ביוגרפיה==
אומאלי, בנם של ברברה ומרטין, נולד בוושינגטון די. סי. וגדל בערים בת'סדה ורוקוויל במרילנד. הוא זכה לחינוך קתולי אדוק ומשפחתו ממוצא אירי. ב-1985 סיים תואר ראשון באוניברסיטה הקתולית האמריקאית בוושינגטון. ב-1988 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מרילנד והחל לעבוד כעוזרו לענייני העיר בולטימור של התובע הכללי במדינת מרילנד ואביה של רעייתו לעתיד. 

את הקריירה הפוליטית שלו החל במהלך לימודי התואר הראשון, כמתנדב בקמפיין של הסנאטור מהמפלגה הדמוקרטית גארי הארט לנשיאות ארצות הברית. ב-1982 עבד במטה הבחירות של חברת בית הנבחרים ברברה מיקולסקי בהתמודדותה לסנאט. ולאחר בחירתה עבד בלשכתה עד 1988. 

ב-1990 התמודד בבחירות לסנאט של מדינת מרילנד אך לא נבחר. ב-1991 נבחר למועצת העיר בולטימור. ב-1999 התמודד בבחירות לראשות העיר, הוא זכה לרוב של 53% בבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית וניצח בבחירות הכלליות ברוב גדול. ב-2003 ניצח שוב בבחירות לראשות העיר וזכה לכהונה שנייה בתפקיד. בתקופת כהונתו התמקד בנושאי שיטור וביטחון, כולל יישום מערכת ממוחשבת לייעול אכיפת החוק על בסיס מידע סטטיסטי, בדומה ל-COMPSTAT, שיטה אותה אימץ ממשטרת ניו יורק. 

ב-2006 התמודד למשרת מושל מרילנד, הוא גבר על בוב ארליך, המושל המכהן מהמפלגה הרפובליקנית, ברוב של 52.7%. ב-2010 ניצח שוב את אורליך ברוב של 56.2%. כמושל הכניס לשימוש במרילנד מערכת דומה למערכת העזר הממוחשבת לסיוע באכיפת החוק שהפעיל בבולטימור, תוך שילובה בין כלל סוכנויות אכיפת החוק במדינה. הוא קידם חוקים לביטול עונש המוות במדינה, בעד נישואים חד-מיניים, בעד קנאביס רפואי, בעד הגבלת כלי נשק ובעד הכרה בתושבות קבע של מהגרים לא חוקיים בעלי רקורד חיובי.

אומאלי סיים את כהונתו כמושל בינואר 2015, לאחר מיצוי שתי תקופות הכהונה האפשריות בחוקת מרילנד. 

במאי 2015 הכריז על התמודדותו בבחירות לנשיאות 2016. ב-1 בפברואר 2016, לאחר שנכשל באיסוף צירים באסיפות הבחירה באיווה (עם השגת 0.6 מספירת הקולות המקבילים לצירים), הודיע על פרישתו מן המרוץ.

לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית, ציין אומאלי כי אין זה זמן לפיוס, ויש להילחם בטראמפ כמו שדיטריך בונהופר לא התפשר במאבקו בנאצים ומרטין לותר קינג לא התפשר במאבקו בקו קלוקס קלאן.

הוא נישא לקתרין (קייטי) ב-1990 והם הורים לשני בנים ושתי בנות. אומאלי היווה בין השאר השראה ליצירת דמותו של טום קרקטי מהסדרה הסמויה. כמו אומאלי גם קרקטי הוא חבר מועצת העיר בולטימור שזוכה בבחירות לראשות העיר בולטימור על אף היותו לבן בעיר שרובה המוחלט אפרו-אמריקאים ובהמשך נבחר למושל מרילנד. אומאלי זעם על ההשוואה בינו לבין קרקטי וטען שהוא כמו תרופת הנגד לרעל מהסמויה.

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://www.politico.com/arena/bio/martin_omalley.html ביוגרפיה] באתר Politico

==הערות שוליים==

קטגוריה:בולטימור: אישים
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:מושלי מרילנד
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה הקתולית של אמריקה
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת מרילנד
קטגוריה:מועמדים בבחירות המוקדמות מטעם המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אירי
קטגוריה:ראשי עיריית בולטימור
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1963