מלחמת הודו–פקיסטן השנייה

מלחמת הודו-פקיסטן השנייה, הידועה גם כמלחמת קשמיר השנייה, הייתה סדרה של עימותים שהתרחשו בין אפריל 1965 לספטמבר 1965 בין פקיסטן להודו. המלחמה פרצה בעקבות ניסיון של הכוחות המזוינים של פקיסטן להחדיר כוחות לקשמיר כדי לגרום התקוממות נגד השלטון ההודי.<ref></ref> המלחמה נמשכה שבעה עשר שבועות וגרמה לאלפי אבדות משני הצדדים, והתרחשו בה קרבות הטנקים הגדולים ביותר ממלחמת העולם השנייה. המלחמה נגמרה ב-20 בספטמבר בעקבות החלטה 211 של מועצת הביטחון של האו"ם, ולאחר מכן באה הצהרת טשקנט, בה התחייבו שני הצדדים לשוב לקוויהם ערב המלחמה.<ref name="Lyon2008"></ref> עיקר הלחימה הייתה בין כוחות היבשה של שתי המדינות בקשמיר ולאורך גבול הודו–פקיסטן.

אף על פי שהמלחמה נסתיימה בתיקו צבאי, היא נתפסה כתבוסה של פקיסטן, שנכשלה בניסיונה לעורר מרד בקשמיר, וכניצחון הודי אשר ידה הייתה על העליונה בסוף המלחמה.<ref name="USLib"></ref><ref name="Hagerty_26"></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref> עם זאת, במונחים של עליונות אווירית, חיל האוויר הפקיסטני גבר על חיל האוויר ההודי באזורי הלחימה למרות נחיתותו המספרית.<ref></ref><ref></ref>

המלחמה הביאה לשינוי גאופוליטי משמעותי בתת-היבשת, כאשר לפני המלחמה, ארצות הברית ובריטניה היו בעלות ברית הן של הודו והן של פקיסטן, כספקיות העיקריות של ציוד צבאי וסיוע. לאחר המלחמה, הודו ופקיסטן חשו נבגדות על ידי מה שנתפס על ידיהן כחוסר תמיכה בעמדותיהם, ובעקבות הטלת האמברגו האמריקאי והבריטי על שתי המדינות. כתוצאה מכך, הודו פיתחה קשרים קרובים יותר עם ברית המועצות ופקיסטן התקרבה לסין.<ref></ref> העמדה השלילית על מעצמות המערב בעקבות המלחמה ומלחמת הודו-פקיסטן השלישית, המשיכה להשפיע על היחסים בין המערב ותת היבשת.

== רקע ==
מאז חלוקת הודו הבריטית ב-1947, פקיסטן והודו נותרו במחלוקת על כמה נושאים. בנוסף לסכסוך על קשמיר, נותרו סכסוכי גבול אחרים, בעיקר על הראן של קוץ', אזור צחיח במדינת גוג'ראט ההודית. הסוגיה התעוררה לראשונה בשנת 1956, והסתיימה בכך שהודו השתלטה על האזור.<ref name="BrecherWilkenfeld1997"></ref>

פקיסטן חתמה ב-1954 על הסכם הגנה עם ארצות הברית, ובעקבות כך במהלך שנות ה-60 קיבלה 700 מיליון דולר של סיוע צבאי, ששדרג משמעותית את הכוחות המזוינים של פקיסטן.<ref></ref><ref name="Dennis2">"India and the United States estranged democracies", 1941–1991, , DIANE Publishing, pp 235, 238</ref>

לאחר תבוסת הודו במלחמת הודו–סין ב-1962, הכוחות המזוינים של הודו עברו שינויים מסיביים הן בכוח אדם והן בציוד. במהלך תקופה זו, למרות נחיתותם המספרית החזיקו הכוחות המזוינים של פקיסטן יתרון באיכות הכוח האווירי והשריון על פני הודו, אשר פקיסטן ביקשה לנצל לפני שהודו השלימה את בניית כוחות ההגנה שלה.<ref name="Dennis2" /><ref></ref>

== המלחמה ==
אזאד קשמירי, אנשי מיליציה
תמונה צבועה של איש המיליציה הפקיסטנית אזאד קשמירי

=== המערכה בראן של קוץ' ===
בינואר 1965 החלו חיילים פקיסטנים לפטרל בשטח שנשלט על ידי הודו בראן של קוץ', דבר שהוביל למתקפות הדדיות על עמדות גבול ב-8 באפריל 1965.<ref name="Durrani"></ref> בתחילה היו מעורבים במתקפות כוחות משמר הגבול של שתי המדינות, אך עד מהרה הפכו האירועים להתנגשויות בין הכוחות המזוינים של המדינות. פקיסטן כבשה כמה עמדות הודיות.<ref name="Nation Books, Hiro"></ref> ביוני 1965, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הרולד וילסון הצליח לשכנע את שתי המדינות להפסיק את פעולות האיבה והקים בית דין כדי לפתור את המחלוקת. פסק הדין, שניתן ב-1968, העניק לפקיסטן שטח בן כ-900 קילומטר רבוע בראן של קוץ', לעומת תביעתה המקורית לכ-9,000 קילומטר רבוע.<ref name="Rann">Bhushan, Chodarat. </ref>

=== המערכה בקשמיר ===
לאחר הצלחתה בראן של קוץ', פקיסטן, בהנהגתו של איוב ח'אן, האמינה שהצבא ההודי לא יוכל להגן על עצמו מפני מערכה צבאית מהירה בקשמיר, שכן הצבא ההודי הפסיד לסין במלחמת הודו–סין ב-1962. פקיסטן האמינה שאוכלוסיית קשמיר בעיקרה אינה מרוצה מהשלטון ההודי ושיהא בכוחה להצית מרד באמצעות מסתננים ופעילות חבלה. ב-5 באוגוסט 1965, עברו כ-30,000 חיילים פקיסטנים את קו השליטה, בניסיון להביא לפריצת מרד.<ref>Defence Journal. </ref> הכוחות הפקיסטניים התגלו עד מהרה, כשנוכחותם דווחה על ידי קשמירים מקומיים, והמבצע נכשל<ref name="Mankekar1967"></ref>.

בתגובה חצו הכוחות ההודיים קו השליטה ב-15 באוגוסט. בתחילה, זכה הצבא ההודי להצלחה וכבש שלוש עמדות הרריות חשובות. עד סוף אוגוסט, זכו שני הצדדים בהתקדמות יחסית; פקיסטן כבשה מספר נקודות בשטח הודו, בהם תיתוואל, אורי ופונץ' והודו כבשה את מעבר חאג'י פיר, 8 ק"מ לתוך קשמיר הפקיסטנית.<ref></ref>

ב-1 בספטמבר 1965, פקיסטן פתחה במתקפה נוספת, במטרה לכבוש את העיירה החיונית אחנוור בג'אמו, על מנת לנתק את התקשורת ודרכי האספקה לכוחות ההודיים בג'אמו. איוב ח'אן חשב ש"המורל ההודי לא יעמוד יותר מכמה מכות קשות בזמן ובמקום הנכון"<ref name="Underestimating India"></ref>,<ref></ref><ref></ref> המתקפה הפתיעה את צבא הודו, שלא נערך אליה.<ref name="Pradhan2007 page 12"></ref> חיל האוויר ההודי נשלח לעצור את המתקפה הפקיסטנית. למחרת, חיל האוויר הפקיסטני תקף כוחות הודיים ובסיסי אוויר בקשמיר ובפנג'אב. כוחות הודיים תקפו את פג'אב הפקיסטנית, דבר שאילץ את הצבא הפקיסטני להעביר כוחות מאחנוור להגנת פנג'אב. אזור נוסף בעל חשיבות אסטרטגית שנתפס על ידי פקיסטן היה קרגיל. למרות שהעיירה נשארה בידיים הודיות, פקיסטן כבשה את הגבעות השולטות על קארגיל וכביש סרינגאר-לה. עם זאת, לאחר מבצע נגד גדול של הצבא ההודי, נאלצו הכוחות הפקיסטניים לסגת מאזור זה בחודש אוגוסט.<ref name="Pradhan2007 page 10"></ref>

כוחות הודיים חצו את קו הגבול ב-6 בספטמבר.<ref></ref> ב-6 בספטמבר, דיוויזיית הרגלים ה-15, נאבקה במתקפת נגד כבדה של פקיסטן ליד הגדה המערבית של תעלת איצ'וג'יל, הגבול בפועל בין הודו לפקיסטן. ניסיון שני, הפעם מוצלח, לחצות את תעלת איחוגיל נעשה מעל הגשר בכפר ברקי, מזרחית ללאהור. התפתחויות אלו הביאו את הצבא ההודי לטווח של נמל התעופה הבין-לאומי עלאמה אקבאל. כתוצאה מכך, ארצות הברית ביקשה הפסקת אש זמנית כדי לאפשר לה לפנות את אזרחיה מלאהור.

המתקפה בלאהור כללה את דיוויזיית הרגלים הראשונה שנתמכה על ידי שלושת גדודי הטנקים של חטיבת השריון העצמאית השנייה; הם התקדמו במהירות מעבר לגבול, והגיעו לתעלת איצ'וג'יל עד 6 בספטמבר. הצבא הפקיסטני החזיק את הגשרים מעל התעלה או פוצץ את אלה שלא יכול היה להחזיק, ולמעשה עצר כל התקדמות נוספת של הודו לכיוון לאהור. יחידה אחת של גדוד הג'אט ההודי, ג'אט 3, חצתה גם היא את תעלת איצ'וג'יל וכבשה את העיירה בטפור (ג'אלו מור לפקיסטן) בצד המערבי של התעלה.<ref>Brigadier Desmond E Hayde, "The Battle of Dograi and Batapore", Natraj Publishers, New Delhi, 2006</ref> באותו יום, מתקפת נגד המורכבת מדיוויזיית שריון ודיוויזיית חי"ר שנתמכה על ידי מטוסי F-86 סייבר של חיל האוויר הפקיסטני אילצה את הדיוויזיה ה-15 ההודית לסגת לנקודת המוצא שלה. למרות ש-3 ג'אט ספגה אבדות מינימליות, כשעיקר הנזק נגרם לכלי רכב, לפיקוד העליון לא נודע שהיחידה תפסה את בטפור, והוא נתן פקודה לסגת מבאטפור ומדוגראי לגוסאל-דיאל.<ref>[http://www.tribuneindia.com/2005/20050918/edit.htm#1 The Tribune, Chandigarh, India – Opinions] . </ref> בסופו של דבר דוגראי נכבש מחדש על ידי ג'אט 3 ב-21 בספטמבר, בפעם השנייה לאחר קרב קשה הרבה יותר עקב תגבורת פקיסטנית.<ref name="IDSA"></ref>

ב-8 בספטמבר 1965, נשלחה יחידה של אריטילריה רכה לתגבר את עמדת משטרת רג'סטאן (RAC) במונאבאו – כפר אסטרטגי במרחק של כ-250 קילומטר מג'ודפור. התפקיד שלהם היה להחזיק את המוצב ולמנוע מגדודי הרגלים של פקיסטן לעקוף את המוצב. אבל הפלוגה בקושי הצליחה לסכל את המתקפה האינטנסיבית במשך 24 שעות. שלושה שומרים עם סוללת מרגמה כבדה של 954 שהוזמנה לתגבר את העמדה לא הצליחה להגיע לנקודה, לאחר שחיל האוויר הפקיסטני פגע בכל האזור, וגם פגע ברכבת רכבת שהגיעה מברמר עם תגבורת ליד תחנת הרכבת כביש גאדרה. ב-10 בספטמבר נפלה מונאבאו לידיים פקיסטניות, והמאמצים ההודים לתפוס חזרה את הנקודה כשלו.<ref>[http://www.hindustantimes.com/india-news/rajasthan/Army-cries-out-for-a-second-railway-line-between-Barmer-and-Jaisalmer/Article1-487591.aspx Army cries out for a second railway line between Barmer and Jaisalmer] . </ref>

בימים שלאחר 9 בספטמבר הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של צבא הודו פתחה במתקפה נרחבת באזור סקיילוט, אך המתקפה הוכשלה על ידי הדיוויזיה המשוריינת השישית של פקיסטן, והכוח נאלץ לסגת לאחר אבדות כבדות.

הפקיסטנים הגדילו את הצלחתם על ידי פתיחת מבצע ווידפייפ, אשר אילץ את ההודים לסגת רחוק יותר.

במקביל, דיוויזיית השריון הראשונה של פקיסטן, תקפה את חמקרן, במטרה לכבוש את אמריטסר ואת הגשר על נהר בייס המוביל לג'לנדהר.

הדיוויזיה המשוריינת הפקיסטנית הראשונה הובסה עד סוף ה-10 בספטמבר על ידי דיוויזיית ההרים ההודית ה-4 במה שנודע כקרב אסל אוטר (מילולית – "תשובה אמיתית", או – "תגובה מתאימה"). האזור נודע בשם 'פאטון נגר' (פאטון טאון), בגלל המספר הגדול של טנקי פאטון פקיסטניים מתוצרת ארצות הברית שנטטשו בו. כ-97 טנקים פקיסטניים הושמדו או ננטשו, כאשר רק 32 טנקים הודים הושמדו או ניזוקו.

פעולות האיבה בגזרת ראג'סטאן החלו ב-8 בספטמבר. בתחילה כוח המדבר של פקיסטן ומיליציית חור , קבוצה סופית-פקיסטנית, הוצבו בעמדת מגננה. החורים הכירו את השטח והחזיקו בכישורי הישרדות מדבריים חיוניים רבים, שלא היו ליריביהם וחבריהם לצבא פקיסטן. כשהם משמשים כחיל רגלי קל בעיקר, הסבו החורים אבדות רבות לכוחות ההודיים כשנכנסו לסינד. החורים הועסקו גם כמתגנבים וזורעי הרס, משימה שהם נטלו על עצמם לעיתים קרובות על גמלים. עם התגברות הלחימה, החורים וכוח המדבר שימשו יותר לתקיפה ולכיבוש של כפרים הודים בראג'סטאן.<ref>History of Indo-Pak War of 1965. </ref>

המלחמה עמדה לקראת קיפאון, כאשר שתי המדינות מחזיקות בשטח של השני. הצבא ההודי סבל מ-3,000 הרוגים בשדה הקרב, בעוד פקיסטן סבלה מ-3,800. הצבא תפס 1920 קילומטרים רבועים של שטח פקיסטני וצבא פקיסטן תפס 550 קילומטרים רבועים של טריטוריה ההודית.<ref></ref> השטח שנכבש על ידי הודו היה בעיקר בגזרות הפוריות של סיאלקוט, לאהור וקשמיר,<ref>The Story of My Struggle By Tajammal Hussain Malik 1991, Jang Publishers, p. 78</ref><ref name="Arif2001"></ref> בעוד שרווחי הקרקע הפקיסטניים היו בעיקר במדבריות מול סינד ובגזרת צ'ומב ליד קשמיר.<ref name="Arif2001" /> פקיסטן טוענת שהיא החזיקה ב-1,600 של שטח הודי, ואיבדה 1,200 קילמוטרים רבועים להודו.<ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref>

=== לוחמה אווירית ===
MG1A3 AA]]
סייבר פקיסטני מופל במהלך קרב על ידי גנאט הודי בספטמבר 1965 כפי שנראה מהמטוס ההודי.]]
במלחמה היו מעורבים מטוסי חיל האוויר ההודי וחיל האוויר הפקיסטני לראשונה מאז מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה.

ברשות חיל האוויר ההודי היו מספר גדול של הוקר האנטר, פוללנד גנאט מתוצרת הודית, דה הבילנד ומפייר, מפציצי אינגליש אלקטריק קנברה וטייסת מיג-21. כוח הקרב של חיל האוויר הפקיסטני כלל 102 F-86 סייבר ו-12 F-104 סטארפייטר, יחד עם 24 מפציצי B-57 קנברה. במהלך המלחמה טען חיל האוויר הפקיסטני כי יחסי הכוחות עומדים על כחמש לאחד לרעתו, אך טייסיו היו מנוסים יותר ממקביליהם ההודים.<ref>John Fricker, [http://www.flightglobal.com/pdfarchive/view/1969/1969%20-%200111.html?search=Pakistan%20Mirage%205 "Pakistan's Air Power"] , Flight International issue published 1969, p. 89, retrieved: 3 November 2009</ref>

מטוסי חיל האוויר הפקיסטני היו ברובם אמריקאיים, בעוד שחיל האוויר ההודי הטיס מגוון של מטוסים בריטיים וסובייטיים.<ref></ref><ref></ref> בפועל, כוחות שני חילות האוויר היו שווים למדי במהלך המלחמה, מאחר שחלק גדול מחיל האוויר ההודי נשאר רחוק יותר מזרחה בגלל החשש מהצטרפות סין למלחמה.<ref name="Chris Bishop 1997, pages 384-387">The Encyclopedia of 20th Century Air Warfare Edited by Chris Bishop (amber publishing 1997, republished 2004 pages 384–387 )</ref> 

פקיסטן לכדה מטוס גנאט של חיל האוויר ההודי, אחרי שטייסו נחת במנחת פקיסטני נטוש בפסרור, כיוון שחסר לו הדלק לחזור לבסיסו. לדברי הטייס, הוא נפרד מהמבנה שלו בגלל תקלה במצפן וברדיו.<ref>[http://www.bharat-rakshak.com/IAF/History/1965War/Chapter3.html "1965 War, Chapter 3."] </ref><ref name="Run... It's a 104"></ref> המטוס מוצג במוזיאון חיל האוויר של פקיסטן בקראצ'י. שלושה מטוסים הודיים אזרחיים הופלו על ידי חיל האוויר הפקיסטני, בהם אחד שנשא את ראש השרים של מדינת גוג'ראט, שנהרג יחד עם אשתו. חיל האוויר של פקיסטן נלחם היטב בעימות עם חיל האוויר ההודי הגדול ממנו בהרבה ותמך בכוחות הקרקע.<ref name="Alam2012 page 41"></ref>
גנאט פוללנד הודי המוצג במוזיאון חיל האוויר הפקיסטני ב[[קראצ'י.]] 
טייס קרב פקיסטני אחד, זקף לזכותו שיא של הפלת חמישה מטוסים הודיים תוך פחות מדקה, והפך לאלוף הפלות הידוע הראשון מאז מלחמת קוריאה.<ref name="Werrell"></ref> עם זאת, טענותיו לא אושרו על ידי חיל האוויר הפקיסטני והן שנויות במחלוקת על ידי מקורות הודיים.<ref name="avhist">Pakistan's Sabre Ace by Jon Guttman, Aviation History, Sept 1998.</ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref name="Flight of the Falcon By Haider"></ref>

שתי המדינות טענו טענותת סותרות על אבדות במהלך המלחמה ומעט מקורות נייטרליים אימתו את הטענות. חיל האוויר הפקיסטני טען כי הפיל 104 מטוסים הודים ואיבד 19, בעוד שחיל האוויר ההודי טען שהפיל 73 מטוסים פקיסטנים ואיבד 59.<ref></ref> לפי חיל האוויר הפקיסטני, הוא הטיס 86 F-86 סייבר, עשר F-104 סטארפייטר ו-20 B-57 קנברה במצעד זמן קצר לאחר סיום המלחמה, ובכך מפריך את טענת חיל האוויר ההודי להפלת 73 מטוסים פקיסטנים, אשר היוו את מרבית מטוסי חיל האוויר הפקיסטני.<ref>John Fricker, "Pakistan's Air Power", Flight International issue published 1969, pp. 89–90. </ref> מקורות הודיים טענו כי פקיסטן ביקשה לרכוש מטוסים נוספים מאינדונזיה, עיראק, איראן, טורקיה וסין תוך 10 ימים מתחילת המלחמה.<ref></ref>

לפי מקורות לא תלויים, חיל האוויר הפקיסטני איבד כ-20 מטוסים ואילו ההודי איבד 60–75, אך פקיסטן איבדה 17 אחוזים מכוחה בקו החזית, בעוד שהודו אבדה פחות מ-10 אחוזים. יתרה מכך, שיעור ההפסדים החל להתאזן בסוף המלחמה, וההערכה היא שלחימה של שלושה שבועות נוספים היו מביאים את שיעור האבדות הפקיסטניות ל-33% ושל הודו ל-15%. לא חיל האוויר הפקיסטני ולא חיל האוויר ההודי הצליחו להשיג עליונות אווירית במלחמה, והמלחמה נחשבת לשיויון מבחינת המלחמה האווירית.<ref name="Chris Bishop 1997, pages 384-387" /><ref></ref>

=== לוחמת שריון ===
במלחמה התקיימו כמה מקרבות השריון הגדולים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. בתחילת המלחמה היה לצבא הפקיסטני יתרון מספרי בטנקים וציוד טוב יותר בעיקרו.<ref>[http://www.defencejournal.com/jul99/history-pak-army.htm A history of the Pakistan Army] – Defence Journal, Pakistan</ref> השריון הפקיסטני היה בעיקר מתוצרת אמריקאית; הוא כלל בעיקר טנקי פאטון M-47 ו-M-48, אך גם טנקי M4 שרמן רבים, כמה טנקים קלים M24 צ'אפי ומשחיתי טנקים M36 ג'קסון, מצוידים בתותחי 90 מ"מ.<ref>[http://www.milweb.net/webverts/22995/ 90 mm M36 GUN MOTOR CARRIAGE "Jackson"] Post W.W.II, the M36 was employed by the US Army in Korea and was distributed to friendly nations including France, where it was used in Indo-China (Vietnam), Pakistan.</ref> עיקר הטנקים של הודו היו טנקי M4 שרמן ישנים יותר; חלקם השתמשו בתותחי CN 75 50 הצרפתיים, בעוד שחלק מהדגמים הישנים יותר היו מצוידים בתותח הנחות 75 מ"מ M3 L/40. מלבד טנקי ה-M4, הודו החזיקה ב-צנטוריונים מתוצרת בריטניה, עם תותחי L7, והטנקים הקלים AMX-13, PT-76 ו-M3 סטיוארט. פקיסטן החזיקה שריון רב יותר וארטילריה מודרנית יותר; וטווח התותחים שלה עלו על הטווח של הארטילריה ההודית.<ref>[http://orbat.com/site/history/historical/pakistan/aminkhemkaran.html The Battle for Ravi-Sutlej Corridor 1965 A Strategic and Operational Analysis] Major A.H. Amin, 30 December 2001 Orbat</ref>

עם פרוץ המלחמה ב-1965 היו לפקיסטן כ-15 גדודים משוריינים, כל אחד עם כ-45 טנקים בשלוש יחידות. מלבד הפאטונים, היו כ-200 M4 שרמנים חמושים מחדש עם תותחי 76 מ"מ, 150 טנקים קלים מדגם M24 צ'אפי וכמה יחידות עצמאיות של משחיתי טנקים M36B1. רוב הגדודים הללו שירתו בשתי דיוויזיות השריון של פקיסטן, דיוויזיות השריון ה-1 וה-6, שנמצאה בהיווצרות.
שרמן הרוס]]
הצבא ההודי החזיק ב-17 גדודי שריון, ובשנות ה-50 החל לחדש אותם על ידי רכישת 164 טנקים קלים AMX-13 ו-188 צנטוריונים. שאר יחידות השריון היו מצוידות ב-M4 שרמנים ובמספר קטן של טנקים קלים מסוג M3A3 סטיוארט. להודו הייתה רק דיוויזיה משוריינת אחת, הדיוויזיה המשוריינת 'הפיל השחור' הראשון.

למרות עליונותו האיכותית והמספרית של השריון הפקיסטני,<ref name="Dennis"></ref> פקיסטן הובסה בשדה הקרב על ידי הודו, שהתקדמה לגזרת לאהור-סיאלקוט, תוך עצירת מתקפת הנגד של פקיסטן על אמריטסר;<ref name="Devin"></ref><ref name="Heginbotham"></ref> לפעמים הם הופעלו באופן שגוי, כגון תקיפת עמדות הגנה במהלך תבוסת הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של פקיסטן באסל אוטר.

לאחר שהודו פרצה את תעלת מדהופור ב-11 בספטמבר, נעצרה מתקפת הנגד של קהם קארן, והשפיעה באופן מהותי על האסטרטגיה של פקיסטן. למרות שעוצבות הטנקים של הודו הביאו השגים מסוימים, ההתקפה של הודו בקרב על צ'ווינדה, בראשות הדיוויזיה המשוריינת הראשונה שלה והיחידות התומכות, הופסקה על ידי דיוויזיית השריון ה-6 שהוקמה לאחרונה בגזרת צ'ווינדה. פקיסטן טענה שההודים איבדו 120 טנקים בצ'ווינדה<ref></ref> לעומת 44 טנקים משלה<ref name="Steve Zaloga"></ref> ההודים לעומתם, טענו כי איבדו רק 29 טנקים.<ref name="Harbaksh"></ref><ref></ref> שתי הצבאות כשלו בפעולות התקפיות גדולות, בין אם הדיוויזיה המשוריינת הפקיסטנית הראשונה באסל אוטאר או הדיוויזיה ההודית המשוריינת הראשונה בצ'ווינדה. לעומת זאת, שניהם הוכיחו כישרון עם כוחות קטנים יותר בתפקיד הגנתי כמו חטיבת השריון השנייה של הודו באסל אוטאר והשריון ה-25 של פקיסטן בצ'ווינדה.

=== פעולות איבה ימיות ===
פעולות ימיות לא מילאו תפקיד בולט במלחמה. ב-7 בספטמבר, שייטת של הצי הפקיסטני הפגיזה את עיירת החוף דווארקה בה שכנה תחנת המכ"ם של הצי ההודי, במרחק 300 ק"מ מנמל הבית הפקיסטני בקראצ'י. המתקפה על דווארקה הובילה לבירור בפרלמנט ההודי<ref name="Hiranandani2000"></ref> ולמודרניזציה והרחבת הצי ההודי לאחר המלחמה, והגדלת התקציב בפי שלוש.<ref name="Navy">South Asia's Nuclear Security Dilemma: India, Pakistan, and China By Lowell Dittmer, pp 77</ref>

מקורות הודיים טוענים כי לא הייתה בכוונתם להיכנס לסכסוך ימי עם פקיסטן, ורצו להגביל את המלחמה לסכסוך יבשתי.

המלחמה הובילה לניתוק הקשר הימי בין צפון-מזרח הודו למפרץ בנגל דרך נהר הבראהמאפוטרה שעבר בשטח מזרח פקיסטן.

=== פעולות חשאיות ===
צבא פקיסטן פתח במספר פעולות חשאיות כדי לחדור ולחבל בבסיסי אוויר הודיים.<ref name="DJ1"></ref> ב-7 בספטמבר 1965 הוצנח הקומנדו של קבוצת השירותים המיוחדים (SSG) לשטח הודו. על פי המפקד העליון של גנרל צבא פקיסטן, מוחמד מוסא, כ-135 אנשי קומנדו צנחו בשלושה שדות תעופה הודיים. המתקפה התבררה כאסון מוחלט,<ref name="DJ1" /> כשרק 22 אנשי קומנדו חזרו לפקיסטן, 93 נלקחו בשבי, ו-20 נהרגו בהיתקלויות עם צבא, משטרה או אזרחים. הסיבה לכישלון משימת הקומנדו מיוחסת לאי מתן מפות, תדרוכים מתאימים ותכנון או הכנה נאותים.<ref name="fightergap">[http://www.defencejournal.com/may98/fightergap1.htm The Fighter Gap] by Shoab Alam Khan in Defence Journal</ref>

למרות כישלון המשימה, מקורות פקיסטנים טוענים כי משימת הקומנדו השפיעה על כמה פעולות הודיות מתוכננות. כאשר דיוויזיית הרגלים ההודית ה-14 נשלחה לאתר את הצנחנים, חיל האוויר הפקיסטני תקף אותם בדרכם.

הודו הגיבה למבצע בהכרזה על מתן פרסים עבור מרגלים או צנחנים פקיסטנים שיתפסו.<ref>[https://web.archive.org/web/20071221214009/http://www.time.com/time/magazine/article/0,9171,842104-9,00.html Ending the Suspense] 17 September 1965, TIME magazine</ref> בפקיסטן נפוצו שמועות על כך שהודו הגיבה בפעולות חשאיות משלה, ושלחה קומנדו לעומק שטח פקיסטן, אך שמועות אלו נקבעו מאוחר יותר כבלתי מבוססות.<ref>[http://www.defencejournal.com/2002/february/manto.htm Remembering Our Warriors Brig (Retd) Shamim Yasin Manto S.I.(M), S.Bt, Q&A session: ("How would you assess the failures and successes of the SSG in the 1965 War?"]</ref>

== אבדות ==
מספרם המדויק של האבדות של צבאות הודו ופקיסטן במהלך המלחמה אינו ידוע, וישנם הבדלים גדולים בין טענות הצדדים, כאשר כל צד מממעיט באבדותיו, ומעריך הערכת יתר את אבדות האויב. להלן סיכום טענות שני הצדדים.
{| class="wikitable" style="font-size: 0.90em; margin-right: 0;"
!
! טענות הודו<ref name="bharatrakshak"></ref>
! טענות פקיסטן<ref name="defjournal"></ref>
! מקורות עצמאיים<ref></ref>
|-
| נפגעים
|
* צבא: 169 קצינים (מח"ט 1, 9 סגן אלוף, 30 רס"רים, 39 סרן, 11 סגנים, 79 סגנים), 80 קצינים זוטרים (JCO), 1,820 דרגות נוספות<ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref name="bharatrakshak" />
* חיל האוויר: 19 קצינים, 21 דרגות נוספות<ref name="bharatrakshak" />
| –
| 3,000 חיילים הודים, 3,800 חיילים פקיסטנים
|-
| מאמץ טיסה קרבי
| 4,073+ גיחות קרב
| 2,279 גיחות קרב
|-
| אבדות חיילות האוויר:
| 59 חיל האוויר ההודי, 43 חיל האוויר הפקיסטני. בנוסף, מקורות הודיים טוענים כי 13 מטוסי חיל האוויר שאבדו בתאונות, ושלושה מטוסים אזרחיים הודים הופלו.
| 19 לחיל האוויר הפקיסטני, 104 לחיל האוויר ההודי
| 20 לחיל האוויר הפקיסטני, 60–75 לחיל האוויר ההודי<ref>[http://www.chowk.com/show_article.cgi?aid=00001093&channel=civic%20center Group Captain Cecil Chaudhry, SJ – Chowk: India Pakistan Ideas Identities.com] . </ref><ref></ref>
|-
| ניצחונות אוויריים
| 17 + 3 (אחרי המלחמה)
| 30
| –
|-
| טנקים שהושמדו
| 128 טנקים הודיים, 152 טנקים פקיסטניים נתפסו, 150 טנקים פקיסטניים הושמדו. באופן רשמי 471 טנקים פקיסטניים הושמדו ו-38 נתפסו<ref></ref>
| 165 טנקים פקיסטנים 
|}

=== הערכות נייטרליות ===
היו כמה הערכות נייטרליות לגבי האבדות של הודו ופקיסטן במהלך המלחמה. רוב ההערכות הללו מסכימות שיד הודו הייתה על העליונה כאשר הוכרזה הפסקת האש.

על פי מחקר שבוצע על ידי חטיבת המחקר הפדרלית של ארצות הברית לא היה ניצחון חד משמעי במלחמה מבחינה צבאית; כל צד החזיק שבויים ושטח השייך לצד השני. לפי המחקר, צבא פקיסטן היה מסוגל לעמוד בלחץ ההודי לפרק זמן נוסף, אך המשך הלחימה היה מוביל להפסדים נוספים ולתבוסה סופית לפקיסטן.

== הפסקת אש ==
ב-20 בספטמבר, מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה פה אחד את החלטה 211 של מועצת הביטחון של האו"ם, שדרשה הפסקת אש ללא תנאי תוך 48 שעות.<ref></ref><ref>: "There was now a deadline for Pakistan, 0700 hours GMT, 22 September, to either accept or reject this resolution, barely 48 hours for Ayub to decide what to do.</ref> הודו כי תציית להחלטה מיד,<ref>: "India had accepted the resolution but Pakistan was refusing to do so.</ref> בעוד פקיסטן הסכימה להפסקת האש ב-23 בספטמבר.<ref>: "In a dramatic and emotional speech, Bhutto declared that Pakistan was boundn to prevail as justice was with it, but concluded the speech by confirming that Pakistan would give the UN a final chance to resolve the Kashmir issue and would observe the ceasefire call and would 'stop firing' on 0300 hours, 23 September."</ref>

הודו ופקיסטן האשימו זו את זו בהפרות של הפסקת אש; הודו האשימה את פקיסטן ב-585 הפרות ב-34 ימים, בעוד שפקיסטן הגישה האשמות על 450 תקריות מצד הודו.<ref>[https://web.archive.org/web/20071221214020/http://www.time.com/time/magazine/article/0,9171,901761,00.html A Cease-Fire of Sorts 5 November 1965] – TIME</ref> בנוסף לחילופי הנשק הקלים והירי הארטילרי, הודו דיווחה כי פקיסטן ניצלה את הפסקת האש כדי לכבוש את הכפר ההודי צ'אננוולה בגזרת פאזילקה. כפר זה נכבש מחדש על ידי הודו ב-25 בדצמבר. ב-10 באוקטובר, B-57 קנברה שהושאל לחיל האוויר הפקיסטני ניזוק מ-3 טילי SA-2 שנורו מבסיס חיל האוויר באמבלה.<ref>"The India-Pakistan Air War of 1965", Jagan Mohan and Samir Chopra, Manohar Publications, New Delhi, 2005</ref> אוסטר AOP של הצבא הפקיסטני הופל ב-16 בדצמבר; ב-2 בפברואר 1967, אוסטר נוסף הופל על ידי הוקר האנטר הודי.

הפסקת האש נשארה בתוקף עד למלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971.

=== הסכם שביתת נשק ===
ארצות הברית וברית המועצות הפעילו לחץ דיפלומטי על שתי מדינות על מנת להרגיע את הרוחות. ברית המועצות, בראשות ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין, אירחה ב-10 בינואר 1966 פסגה בטשקנט, שם חתמו ראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי ונשיא פקיסטן איוב ח'אן על הסכם טשקנט, בו הסכימו לסגת לקווים שלפני אוגוסט 1965 לא יאוחר מ-25 בפברואר 1966.

ראש ממשלת הודו, לאל בהדור שסטרי, לקה בהתקף לב קטלני זמן קצר לאחר הסכם טשקנט ב-11 בינואר 1966. כתוצאה מכך, הסערה הציבורית בהודו נגד ההסכם הפכה לגל של אהדה למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי השלטת.<ref name="Dilger"></ref>

=== תפיסות ציבוריות ===
הפסקת האש זכתה לביקורת קשה בפקיסטן, שם רבים שהסתמכו על דיווחים רשמיים מפוברקים ועל העיתונות הפקיסטנית המבוקרת, האמינו שההנהגה ויתרה על הישגים צבאיים. ההפגנות הובילו להתפרעויות סטודנטים.<ref name="Victoria">Kashmir in Conflict: India, Pakistan and the Unending War By Victoria Schofield Published 2003, by I.B.Tauris pp112</ref> הדיווחים הרשמיים בפקיסטן טענו שצבא פקיסטן מתפקד בצורה יוצאת דופן במלחמה וכך נתפסה הצהרת טשקנט כמי שגזלה את רווחי המלחמה. כמה ספרים שנכתבו לאחרונה על ידי סופרים פקיסטנים, כולל אחד מאת ראש ISI לשעבר, לוטננט גנרל מחמוד אחמד דוראני, שכותרתו הראשונית "המיתוס של ניצחון 1965",<ref>Can the ISI change its spots? </ref> על פי הדיווחים חשפו בדיות פקיסטניות על המלחמה, אך כל העותקים של הספר נקנו על ידי צבא פקיסטן כדי למנוע תפוצה כי הנושא היה "רגיש מדי".<ref>[http://archive.gulfnews.com/articles/06/10/01/10071494.html Army attempts to prevent book sales by Amir Mir] Gulf News 1 October 2006 [http://www.dnaindia.com/report.asp?NewsID=1056075 Musharraf buys all copies of sensitive '65 war] Daily News & Analysis</ref> הספר פורסם בכותרת המתוקנת בשם היסטוריה של מלחמת הודו פקיסטן 1965, כמה עותקים מהספר שרדו.<ref></ref>

== כשלים מודיעיניים ==
חישובים אסטרטגיים מוטעים של הודו ושל פקיסטן גרמו שהמלחמה הסתיימה בתיקו.

=== טעויות הודיות ===
המודיעין הצבאי ההודי לא התריע מפני הפלישה הפקיסטנית. הצבא ההודי לא הצליח לזהות את נוכחותם של ארטילריה ונשק פקיסטני כבד בצ'ומב וסבל אבדות משמעותיות כתוצאה מכך.

ב-1992 פרסם משרד הביטחון של הודו ספר היסטוריה רשמית של המלחמה, חשף חישובים מוטעים אחרים. לפי המסמך, ב-22 בספטמבר, כאשר מועצת הביטחון לחצה להפסקת אש, שאל ראש ממשלת הודו את הגנרל צ'ודורי אם הודו תוכל לנצח במלחמה, אילו יעכב את קבלת הפסקת האש. הגנרל השיב שרוב התחמושת הקדמית של הודו אזלה והצבא ההודי ספג אבדות ניכרות של טנקים. מאוחר יותר נקבע שרק 14% מהתחמושת הקדמית של הודו נורתה והודו החזיקה פי שניים ממספר הטנקים מאשר פקיסטן. בשלב זה, הצבא הפקיסטני השתמש קרוב ל-80% מהתחמושת שלו.

מפקד חיל האוויר ההודי PC לאל, שהיה סגן ראש המטה האווירי במהלך המלחמה, מצביע על חוסר התיאום בין חיל האוויר לצבא ההודי. החילות לא שיתפו את תוכניות הקרב שלהם, ותוכניות הקרב שגובשו על ידי משרד ההגנה והגנרל צ'אודארי, לא ציינו תפקיד של חיל האוויר ההודי בקרב. גישה זו של האלוף צ'אודארי כונתה על ידי לאל כ"תסמונת הסופרמו", גישה פטרונית שלעיתים החזיק הצבא ההודי כלפי הזרועות האחרות של הצבא ההודי.

=== חישובים שגויים של פקיסטן ===
כישלונותיו של הצבא הפקיסטני החלו בהנחה שתושבי קשמיר ברובם אינם מרוצים מהשלטון ההדי, ובהינתן ההזדמנות מתאימה יתקומם נגד ההודים, ויביא לכניעה מהירה והחלטית של קשמיר. הקשמירים, לעומת זאת, לא התקומם. במקום זאת, הצבא ההודי קיבל מספיק מידע כדי ללמוד על מבצע גיברלטר והעובדה שהצבא נאבק לא במורדים מקומיים, כפי שהם שיערו בתחילה, אלא בסדירים של הצבא הפקיסטני.

הצבא הפקיסטני גם לא עמד על כך שקובעי המדיניות ההודיים יורו על התקפה על הגזרה הדרומית כדי לפתוח חזית שנייה. פקיסטן נאלצה להקדיש כוחות לגזרה הדרומית כדי להגן על סיאלקוט ולאהור במקום להשתמש בהם כדי לתמוך בחדירה לקשמיר.

מבצע גראנד סלאם, שהושק על ידי פקיסטן כדי לכבוש את אחנוור, עיירה צפונית-מזרחית לג'אמו ואזור מפתח לתקשורת בין קשמיר לשאר הודו, היה גם הוא כישלון. פרשנים פקיסטניים רבים מתחו ביקורת על ממשל איוב ח'אן על חוסר החלטיות במהלך מבצע גראנד סלאם. המבקרים הללו טוענים שהמבצע נכשל משום שאיוב חאן ידע את חשיבותה של אחנוור להודו ולא רצה ללכוד אותה ולהוביל את שתי המדינות למלחמה כוללת. למרות ההתקדמות באחנוור, הגנרל איוב ח'אן החליף את המפקד אחטאר חוסיין מאליק והחליף אותו ביחיא חאן. בעקבות ההחלפה נוצרה הפוגה של 24 שעות, שאפשרה לצבא ההודי להתארגן מחדש באחנוור ולהצליח להתנגד להתקפה בראשות הגנרל יחיא חאן. מאוחר יותר מתח אחטאר חוסיין מאליק ביקורת על איוב ח'אן על תכנון מבצע גיברלטר, שנדון לכישלון, ועל כך שהחליף אותו ברגע מכריע במלחמה. מאליק איים לחשוף את האמת על המלחמה ועל כישלון הצבא, אך מאוחר יותר נטש את הרעיון מחשש שייאסר.

כמה מחברים ציינו כי ייתכן שפקיסטן לקתה באופטימיות מופרזת בעקבות ממשחק מלחמה שנערך במרץ 1965, במכון לניתוחי הגנה בארצות הברית, שהגיע למסקנה שבמקרה של מלחמה עם הודו, פקיסטן תנצח.<ref>The Crisis Game: Simulating International Conflict by Sidney F. Giffin</ref><ref></ref> מחברים אחרים כמו סטיבן פ. כהן, העירו בעקביות כי צבא פקיסטן "רכש ראייה מוגזמת של חולשת הודו והצבא ההודי כאחד.... מלחמת 1965 הייתה הלם."<ref name="Stephen"></ref>

מרשל האוויר הפקיסטני והמפקד העליון של חיל האוויר הפקיסטני במהלך המלחמה, נור חאן, אמר מאוחר יותר שיש להאשים את צבא פקיסטן, ולא את הודו, בפתיחת המלחמה.<ref>[http://timesofindia.indiatimes.com/NEWS/World/Indo-Pak_Ties/A_word_from_Pak_1965_was_wrong/articleshow/msid-1222586,curpg-3.cms A word from Pak: 1965 was 'wrong'] The Times of India 6 September 2005</ref> אולם התעמולה בפקיסטן על המלחמה נמשכה; המלחמה לא נותחה באופן רציונלי בפקיסטן,<ref>[http://www.dailytimes.com.pk/default.asp?page=2007%5C06%5C01%5Cstory_1-6-2007_pg3_1 Editorial: The army and the people] Daily Times 1 June 2007</ref><ref>[http://www.defencejournal.com/2000/nov/pak-army.htm The Pakistan Army From 1965 to 1971 Analysis and reappraisal after the 1965 War] by Maj (Retd) Agha Humayun Amin</ref> כאשר מרבית האשמה מוטלת על ההנהגה וחשיבות מועטה ניתנה לכשלים מודיעיניים שנמשכו עד למלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971.

== מעורבות של מדינות אחרות ==
ארצות הברית ובריטניה היו הספקיות העיקריות של ציוד צבאי להודו ופקיסטן מאז 1947. גם הודו וגם פקיסטן היו רפובליקות של חבר העמים. בעוד הודו נקטה במדיניות של נייטרליות, פקיסטן הייתה חברה בברית בגדאד וב-SEATO ובעלת ברית לכאורה של המערב במאבקו נגד הקומוניזם.<ref name="Riedel_55"></ref> עם זאת, הרבה לפני שהסכסוך התחיל, בריטניה וארצות הברית חשדו בפקיסטן בהצטרפות לשתי הבריתות מתוך אופורטוניזם לרכוש נשק מתקדם למלחמה נגד הודו. לכן הם הגבילו את הסיוע הצבאי שלהם לפקיסטן כדי לשמור על מאזן הכוחות הקיים בתת-היבשת.<ref name="Dimitrakis_39-44"></ref> בשנת 1959 חתמו פקיסטן וארצות הברית על הסכם שיתוף פעולה שלפיו הסכימה ארצות הברית לנקוט ב"פעולה מתאימה, כולל שימוש בכוחות מזוינים" על מנת לסייע לממשלת פקיסטן לפי בקשתה.<ref></ref> עד 1965, אנליסטים אמריקאים ובריטים הכירו בשתי הקבוצות הבינלאומיות, ברית בגדאד ו-SEATO, ובברית המתמשכת של פקיסטן עם המערב כחסרות משמעות במידה רבה.<ref name="Dimitrakis_53-55"></ref>

לאחר תחילת המלחמה, הן ארצות הברית והן בריטניה קיבלו הדעה כי הסכסוך היה בעיקר באשמת פקיסטן, והשעו את כל משלוחי הנשק הן להודו והן לפקיסטן. בעוד ארצות הברית שמרה על עמדה נייטרלית, ראש ממשלת בריטניה, הרולד וילסון, גינה את הודו על תוקפנות לאחר שצבאה התקדם לעבר לאהור; הצהרתו נתקלה בתגובה זועמת מהודו.<ref name="Dimitrakis_55-58"></ref>

מבחינה בינלאומית, רמת התמיכה שקיבלה פקיסטן הייתה מוגבלת במקרה הטוב.<ref></ref><ref name="strategies_156"></ref><ref name="McGarr_330"></ref> איראן וטורקיה פרסמו ב-10 בספטמבר הודעה משותפת שהטילה את האשמה על הודו, תמכה בפניית האו"ם להפסקת אש והציעה להציב חיילים למשימת שמירת השלום של האו"ם בקשמיר.<ref name="Dimitrakis_58"></ref> פקיסטן קיבלה תמיכה מאינדונזיה, איראן, טורקיה וערב הסעודית.<ref>Political Survival in Pakistan: Beyond Ideology, By Anas Malik page 84</ref>

עוד לפני המלחמה הרפובליקה העממית של סין הייתה שותפה צבאית מרכזית של פקיסטן ועוינת להודו, איתה נלחמה מלחמה קצרה ב-1962. סין הפכה העניקה לפקיסטן 60 מיליון דולר של סיוע לפיתוח ב-1965.<ref>Political Survival in Pakistan: Beyond Ideology, By Anas Malik page 85</ref> במהלך המלחמה, סין תמכה בגלוי בעמדה הפקיסטנית. היא ניצלה את הסכסוך כדי להציב אולטימטום חריף להודו, המגנה את התוקפנות שלה בטיבט ורמז על תגמול גרעיני מצד סין (סין ביצעה את הניסוי הגרעיני הראשון שלה בשנה הקודמת). למרות זאת, ממשלת סין הפעילה בסופו של דבר איפוק.<ref name="Dimitrakis_57"></ref> דבר שנבע בחלקו מהקשיים הלוגיסטיים של התערבות צבאית סינית ישירה נגד הודו וכוחה הצבאי המשופר של הודו לאחר תבוסתה על ידי סין ב-1962 סין גם הוזהרה על ידי ארצות הברית וברית המועצות מפני הרחבת היקף הסכסוך על ידי התערבותה.<ref name="McGarr_330" /> בעקבות כך, סין נסוגה, האריכה את המועד להיענות להודו על האולטימטום שלה והזהירה את הודו מפני תקיפת מזרח פקיסטן.<ref></ref> בסופו של דבר, פקיסטן דחתה הצעות סיניות לסיוע צבאי, מתוך הכרה כי קבלתה רק תגרום לניכור נוסף של פקיסטן בעולם.<ref name="McGarr_330" />

השתתפותה של הודו בתנועה הלא-מזדהה הניבה מעט תמיכה מצד חבריה.<ref></ref> התמיכה שניתנה על ידי אינדונזיה לפקיסטן נתפסה ככישלון דיפלומטי הודי, שכן אינדונזיה הייתה בין החברות המייסדות של המדינות הבלתי-מזדהות יחד עם הודו.<ref></ref> למרות יחסיה הקרובים עם הודו, ברית המועצות הייתה נייטרלית יותר ממדינות אחרות במהלך המלחמה, והזמינה את שתי המדינות לשיחות שלום בחסותה בטשקנט לאחר שוך הקרבות.<ref></ref>

ישראל סיפקה במהלך המלחמה סיוע צבאי להודו בעקבות בקשת ראש הממשלה לאל בהדור שסטרי, מתוך תקווה לחיזוק היחסים הדיפלומטיים עם הודו, אך הדבר לא אירע.

== אחרי ==
=== הודו ===
למרות ההכרזה על הפסקת אש, הודו נתפסה כמנצחת בשל הצלחתה במניעת מרד הנתמך על ידי פקיסטן בקשמיר. לאחר כישלונותיה במלחמת הודו–סין ב-1962, המלחמה נתפסה כניצחון בהודו, וראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי הוכתר כגיבור לאומי בהודו.<ref>[https://www.britannica.com/eb/article-47067/India The 1965 war with Pakistan] – Encyclopædia Britannica</ref>

לאחר המלחמה, התמקדה הודו בשיפור התיאום בתוך ובין הכוחות השונים של הכוחות המזוינים של הודו. הודו גם הקימה את אגף המחקר והניתוח לריגול ומודיעין חיצוני, עקב איסוף המידע הלא יעיל לפני המלחמה. שיפורים משמעותיים בוצעו גם בפיקוד ובשליטה כדי לטפל בחסרונות שונים וההשפעה החיובית של שינויים אלה נראתה בבירור במהלך מלחמת הודו-פקיסטן השלישית כאשר הודו השיגה ניצחון מכריע על פקיסטן בתוך שבועיים.

האיומים מצד סין להתערב בסכסוך לצד בפקיסטן הגבירו את הלחץ על הממשלה ההודית לקבל החלטה מיידית לפיתוח נשק גרעיני.<ref></ref> למרות הבטחות חוזרות ונשנות, ארצות הברית עשתה מעט כדי למנוע שימוש נרחב בנשק אמריקאי על ידי הכוחות הפקיסטניים במהלך המלחמה, ובכך הרגיזה את הודו.<ref>Title: India and the United States estranged democracies, 1941–1991, , DIANE Publishing</ref> במקביל, ארצות הברית ובריטניה סירבו לספק להודו כלי נשק מתוחכמים, והיחסים בין המערב להודו התערערו.<ref></ref> התפתחויות אלו הביאו לשינוי משמעותי במדיניות החוץ של הודו - הודו, שקודם למלחמה דגלה באי-הזדהות, פיתחה יחסים קרובים עם ברית המועצות. עד סוף שנות ה-60, הייתה ברית המועצות לספקית העיקרית של ציוד צבאי להודו,<ref></ref> כאשר מ-1967 עד 1977, 81% מייבוא הנשק של הודו היה מברית המועצות.<ref></ref> לאחר המלחמה, מרוץ החימוש בין הודו לפקיסטן הפך לאסימטרי עוד יותר והודו התחזקה בהרבה מפקיסטן.<ref></ref> גם תקציב הביטחון של הודו גדל בהדרגה לאחר המלחמה, בשנים 1966–1967 הוא עלה ל-17% ובשנים 1970–1971 הוא עלה ל-25% מהכנסותיה.<ref name="Dixit"></ref> עם זאת, על פי נתוני הבנק העולמי, ההוצאה הביטחונית של הודו לפי התמ"ג ירדה מ-3.871% ב-1965 ל-3.141% ב-1969, ולאחר מכן עלתה מעט ל-3.652% ב-1971<ref></ref>

=== פקיסטן ===
בסיום המלחמה, פקיסטנים רבים ראו את ביצועי הצבא שלהם כמוצלחים. 6 בספטמבר נחגג כיום ההגנה בפקיסטן, לזכר ההגנה על לאהור נגד הצבא ההודי. הביצועים של חיל האוויר הפקיסטני, במיוחד, זכו לשבחים.

עם זאת, ממשלת פקיסטן הואשמה על ידי אנליסטים בהפצת דיסאינפורמציה בין אזרחיה בנוגע להשלכות בפועל של המלחמה.<ref>Declassified telegram sent to the US Department of State</ref>

ספר בשם מלחמת הודו-פקיסטן של 1965: מבט לאחור,<ref></ref> שהופק על ידי המודיעין הבין-שירותי הפקיסטני, משמש כהיסטוריה הרשמית של המלחמה, משמיט כל אזכור של ניסיונות הפלישה הפקיסטניים, ומתחיל את המלחמה במתקפת הנגד ההודית בחזית לאהור. בספר נטען כי צבא פקיסטן הגן הגנה אמיצה על המולדת ואילץ את המתקפים לסגת.<ref name="Imtiaz">Haidar Imtiaz, [https://nation.com.pk/12-Sep-2015/1965-how-pakistan-won-the-war-of-propaganda 1965: How Pakistan won the war of propaganda] , The Nation, 12 September 2015.</ref>

מצד שני, חיל האוויר הפקיסטני זכה לאמינות רבה בקרב סופרי צבא פקיסטן וכותבי מלחמה בינלאומיים על הגנה מוצלחת על לאהור ואזורים חשובים אחרים של פקיסטן ומתקפה חוזרת כבדה בהודו למחרת. הערנות של חיל האוויר הייתה קשורה גם לעובדה שחלק מהטייסים הוקפצו 6 פעמים תוך פחות משעה על רקע אינדיקציה של התקפות אוויריות הודיות. יום חיל האוויר נחגג בפקיסטן לכבוד חיל האוויר ב-7 בספטמבר.<ref name="Pakistan's Air Power, Flight International magazine, 5 May 1984 (page 1208)">"Pakistan's Air Power", Flight International, issue published 5 May 1984 (page 1208). </ref><ref></ref>

פקיסטן איבדה יותר שטח ממה שצברה במהלך המלחמה, וחשוב מכך, היא לא הצליחה לכבוש את קשמיר; תוצאה זו נתפסה על ידי משקיפים רבים כתבוסה לפקיסטן.<ref name="Speech of Bill McCollum">[https://fas.org/news/pakistan/1994/940912.htm Speech of Bill McCollum] in United States House of Representatives 12 September 1994</ref><ref name="Devin T. Hagerty p. 26">South Asia in World Politics By Devin T. Hagerty, 2005 Rowman & Littlefield, , p. 26</ref>

גורמים בכירים ומומחים צבאיים פקיסטניים רבים מתחו מאוחר יותר ביקורת על התכנון השגוי של מבצע גיברלטר, שהוביל בסופו של דבר למלחמה.

בעקבות הצהרת טשקנט התעורר אי שקט בפקיסטן, בעקבות הערכה הגדולה מידי של תושבי פקיסטן לגבי העליונות של הכוחות המזוינים שלה, ובגלל דיסאינפורמציה שגרמה לתושבי פקיסטן להאמין כי פקיסטן היא המנצחת במלחמה.

אחת ההשלכות הרחוקות ביותר של המלחמה הייתה ההאטה הכלכלית רחבת היקף בפקיסטן.<ref></ref><ref>[http://www.dailytimes.com.pk/default.asp?page=story_3-6-2002_pg3_4 Second opinion: The insidious logic of war Khaled Ahmed's Urdu Press Review] Daily Times 3 June 2002</ref> המלחמה סיימה את הצמיחה הכלכלית המרשימה שחוותה פקיסטן מאז תחילת שנות ה-60. בין 1964 ל-1966, הוצאות הביטחון של פקיסטן עלו מ-4.82% ל-9.86% מהתמ"ג, מה שהטיל עומס אדיר על כלכלת פקיסטן. עד 1970–1971, הוצאות הביטחון עלו בשיעור של 32% או 55.66% מההוצאות הממשלתיות.<ref></ref> תאורטיקן הגרעין פרוזה חאן טען כי מלחמת 1965 הייתה ניסיון קונבנציונלי אחרון לתפוס את קשמיר בכוח צבאי, ומעמדה של פקיסטן עצמה בקהילה הבינלאומית, במיוחד עם ארצות הברית, החל להידרדר מהנקודה בה התחילה המלחמה, ולמרות שיחסיה עם סין התחזקו.<ref name="Stanford University Press"></ref>

תוצאה נוספת מהמלחמה הייתה טינה גוברת נגד ממשלת פקיסטן במזרח פקיסטן, בגלל האובססיה של מערב פקיסטן לקשמיר.<ref>Makers of Modern Strategy: From Machiavelli to the Nuclear Age By Peter Paret, 1986, Oxford University Press, pp802</ref> מנהיגי בנגל האשימו את הממשלה המרכזית בכך שאינה מספקת ביטחון ראוי למזרח פקיסטן במהלך המלחמה, למרות שסכומי כסף גדולים נלקחו מהמזרח כדי לממן את המלחמה על קשמיר.<ref></ref> למעשה, למרות כמה התקפות חיל האוויר של פקיסטן שיצאו מבסיסים במזרח פקיסטן, הודו לא פעלה בגזרה זו,<ref>[https://web.archive.org/web/20180911044625/https://www.dawn.com/news/1068595 Reflections on two military presidents By M.P. Bhandara] 25 December 2005, Dawn</ref> למרות שמזרח פקיסטן הוגנה רק על ידי דיוויזיית חי"ר לא מחוזקת ושישה עשר מטוסים.<ref>[http://www.defencejournal.com/2000/nov/pak-army.htm The Pakistan Army From 1965 to 1971 Yahya Khan as Army Chief-1966-1971] by Maj (Retd) Agha Humayun Amin</ref> מוג'יבור רחמן היה ביקורתי על הפער בין המשאבים הצבאיים שנפרסו במזרח ומערב פקיסטן, וקרא לאוטונומיה גדולה יותר למזרח פקיסטן, פעולה שהובילה בסופו של דבר למלחמת העצמאות של בנגלדש ולמלחמה נוספת בין הודו לפקיסטן ב-1971.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מלחמות הודו
קטגוריה:יחסי הודו–פקיסטן
קטגוריה:1965
קטגוריה:מלחמות פקיסטן
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו