OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
משה וילבושביץ

משה וִילבּוּשֶביץ (1 במאי 1869 – 13 ביולי 1952) היה ממציא ויזם ציוני סוציאליסט. ממציא התהליך המודרני לייצור מרגרינה ומפתח "לחם חי", לחם העשוי מטחינת גרעיני חיטה מונבטים.

==תולדות חייו==

נולד באחוזת לוסוסנה שבסמוך לעיר גרודנו, ברוסיה הלבנה, למשפחה יהודית מתבוללת. אביו, זאב, היה בעל טחנת קמח, ומשה (יחד עם אחיו נחום) בילה זמן רב במקום ואף ערך ניסויים ושכלולים שונים במנגנוני המכונות. הוא הושפע מכתביו של לב טולסטוי וחש רגשות אשמה על כך שמשפחתו "מנצלת פועלים". לפיכך עזב בגיל צעיר את ביתו והחל לנדוד. הוא למד באוניברסיטת ציריך, ובזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בשווייץ, שם נודע כמהפכן עד כי לנין הציע לו לחזור עמו לרוסיה באותו קרון רכבת, אך וילבושביץ סירב. רכושו הרב ברוסיה הוחרם על ידי השלטונות הבולשביקים, והוא קיבל עובדה זו באהבה.

בשנת 1919 עלה לארץ ישראל. אמונתו הייחודית הייתה שהשלום לעולם יבוא על ידי תזונה נכונה ובריאה לכל, לפיכך החל לעסוק בהנדסת מזון כדי לפתח מזונות עשירים וזולים. הוא גם היה חלוץ פרסומי התזונה בעברית עם ה"לוחות לחשבונות תזונה", שפרסם החל משנת 1931.
כסוציאליסט ביקש שהקרן הקיימת תשקיע מכספי העם היהודי בפיתוח התעשייה העברית בארץ ישראל ולא תותיר תחום זה להון הפרטי בלבד, אולם ההנהגה הציונית לא ראתה בתעשייה תחום הראוי להשקעת ההון הציבורי.

הוא עסק גם באסטרונומיה כתחביב והקים מצפה כוכבים על הר הצופים בירושלים.
במכתב לרבקה אהרונסון מה-20 במרץ 1912 כתב אבשלום פיינברג, שאחותו שושנה נשאה לנחום וילבוש אחי משה וילבושביץ, את דעתו על משה (נכתב: מוזה) ועל כל משפחת וילבושביץ:

משנת 1892 היה נשוי לפוליה לבית כהן, עד מותה בשנת 1921.
באמצע שנות השלושים עזב את חיפה ועבר לירושלים, שם הקים את "מעבדת משה" ליד האוניברסיטה העברית. במותו ציווה את הבניין לרשות האוניברסיטה.
משה וילבושביץ נפטר בשנת 1952, ולבקשתו נקבר בכפר גלעדי ליד קברה של אשתו.

==פיתוח "לחם חי"==
"לחם חי"

וילבושביץ פיתח שיטה לטחינת חיטה אשר הושרתה במים במשך 12 שעות ואפיית לחם מחיטה זו. בשיטה זו נוצר לחם בעל מרקם מיוחד וערכים תזונתיים גבוהים ביותר. תחילה נאפה הלחם במאפיית "דגניה" בנחלת יצחק ומאוחר יותר הוקמה מאפיית "לחם חי" בחולון.

==פיתוח תהליך ייצור המרגרינה==

ב-1913 השתלמו משה ואחיו נחום במפעל למיצוק שמנים בסנקט פטרבורג. לאחר מכן הקימו את מפעל "שמן תעשיות".

==קישורים חיצוניים==
* 
* (1 במאי 1939)
* (עם מותו)
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* [http://lib.cet.ac.il/Pages/item.asp?item=14823 מוקי צור/מניה שוחט] מתוך "העלייה השנייה: אישים" באתר מט"ח

==הערות שוליים==

משה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ציריך
קטגוריה:תעשיינים ישראלים
קטגוריה:ממציאים ביישוב
קטגוריה:ממציאים ישראלים
קטגוריה:מהנדסים ביישוב
קטגוריה:מהנדסים ישראלים
קטגוריה:יזמים ישראלים
קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:מדענים יהודים בלארוסים
קטגוריה:תעשיינים ביישוב
משה וילבושביץ
קטגוריה:אישים הקבורים בכפר גלעדי
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1869
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1952
רקדנית קטנה בת ארבע עשרה

"רקדנית צעירה בת ארבע עשרה" הוא פסל שיצר האמן הצרפתי אדגר דגה. הפסל נוצר בשנת 1880 והוא היצירה הפיסולית היחידה שהציג דגה בימי חייו.

הפסל המקורי, בגובה של כ-99 ס"מ, מציג את דמותה של רקדנית בלט צעירה העומדת על כן נמוך העשוי עץ. גופה של הרקדנית עשוי ברונזה. בנוסף דגה בחר להוסיף לפסל פריטים נוספים ובהם חצאית בלט אמיתית, פאה וסרט לשיער שנועדו להעניק לדמות מראה אמיתי. עיניה של הרקדנית עצומות וראשה פונה למעלה. 

דגה יצר את הפסל על פי דמותה של מריה ון גותהם (Marie van Goethem), שהייתה תלמידת בלט של בית האופרה הצרפתית בפריז. ב-1881 הוצג הפסל בתערוכה השישית של הקבוצה האימפרסיוניסטית. למעשה הפסל היה מיועד לתצוגה ב"סלון" של שנת 1880, אולם דגה לא סיים את העבודה על הפסל ובחר להציג בתערוכה תיבת זכוכית ריקה ללא הפסל. מרבית המבקרים הסתייגו מן הפסל. הדבר נבע הן מן התיבה אשר בתוכה הועמד הפסל, שהעניקה לו מראה של פריט תצוגה במוזיאון לטבע, והן מעיצוב הפנים של הדמות, שכונה בידי מבקרים כ-"מכוער" או "גרוטסקי". 

בשנת 1882 נוצק הפסל בברונזה ועותקים ממנו מוצגים במספר מוזיאונים בעולם, ביניהם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ומרכז מ.ת. אברהם לאמנות חזותית. כהכנה ליציקה זו נוצרה יציקה בגבס, הנמצאת באוסף הגלריה הלאומית בלונדון. בנובמבר 1991 נמכר עותק השעווה המקורי של הפסל במכירה פומבית לאספן פרטי בסכום של 11.6 מיליון אירו.

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.metmuseum.org/works_of_art/collection_database/european_sculpture_and_decorative_arts/the_little_fourteen_year_old_dancer/objectView.aspx?&OID=120011285&collID=12&vw=0 רקדנית קטנה בת ארבע עשרה], באתר מוזיאון המטרופוליטן .
*[http://www.nga.gov/education/degas-20.shtm רקדנית קטנה בת ארבע עשרה], באתר הגלריה הלאומית, לונדון .

==הערות שוליים==

קטגוריה:אדגר דגה
קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:נשים בפיסול
קטגוריה:פיסול אימפרסיוניסטי
קטגוריה:אוספי הגלריה הלאומית (לונדון)
קטגוריה:מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
קטגוריה:בלט
שובך

שובך יונים מאבן, בצרפת
שובך יונים עשוי פח בחזית המוזיאון ב[[מזכרת בתיה]]
יונים בשובך
קולומבריום ב[[מאוזוליאום הרומי במזור]]

שׁוֹבָךְ או שובך יונים הוא מבנה שנועד לגידול ולמחיה של יונים. היונים ליוו את המין האנושי משחר ההיסטוריה, והיו חשובות הן לצורך שירותים דוגמת דואר, והן לצורך אספקת מזון מבשרן או מביציהן. 

ישנן עדויות לשובכי יונים עתיקים כבר במצריים העתיקה ובממלכת פרס. גידול היונים בשובך ("קולומבריום") נחשב כתחביב גם בקיסרות הרומית. בכמה תרבויות, בעיקר באירופה של ימי הביניים, נחשבה אחזקת שובך יונים כסמל סטטוס והייתה מקובלת בחצרות אצילים. במספר מדינות, לדוגמה בצרפת של ימי הביניים, אף נדרשה הרשאה מיוחדת מאת המלך על מנת להחזיק בשובך.

שובך היונים בנוי כחלל גדול המחולק לתאים קטנים יותר, בהם שוכנות היונים. כל תא בודד נועד למגוריהן של זוג יונים. שובך היונים בעולם העתיק היה חצוב בסלע או בנוי מאבן או מלבנים. בימי הביניים המאוחרים כבר נבנו שובכי יונים גם מעץ ומחומרים נוספים.

==שובך נייד==
שובך נייד הוא שובך אשר משנים את מיקומו בהתאם לצורך, ובדרך כלל צורך תפעולי. 

במסגרת אילוף יוני הדואר, מרגילים את היונים לחזור לשובך בכל מקום שבו הוא נמצא. תחילה, מכינים שובך עם קבוצת יונים צעירות, ומרגילים אותן לאכול בתוך השובך. לאחר מכן, מוציאים את היונים מן השובך, ומרחיקים אותן למרחק של כמה מאות מטרים, אך עדיין בטווח ראייה. כאשר הן רואות אותו מרחוק, הן עפות לעברו ונכנסות דרך הלוכד לשובך על מנת לאכול ולשתות. בימים העוקבים המרחק מוגדל בהדרגה עד למספר קילומטרים מהשובך, כאשר עדיין מקפידים על קשר עין לשובך.

כעבור מספר שבועות, השובך מועבר ברכב למקום מרוחק, מעבר לטווח ראייתן של היונים, והן מאומנות למצוא אותו בתנאי שטח חדשים ושונים. כאשר האימון מצליח, היונים חוזרות בשלום אל השובך הנייד בכל מקום שבו הוא ממוקם, ובו הן מוצאות את מזונם.

==לוכֵד==
לוכד בפתחו של שובך יונים
לוכֵד הוא פתח בשובך היונים, שדרכו היונים נכנסות ויוצאות. הלוכד בנוי כך שתהיה אפשרות ללכוד את היונה בכניסתה לשובך או ביציאתה ממנו.

הלוכד נמצא בפתח השובך, ומורכב משלושה חלקים – מטילי לוכד חיצוניים, משטח לתפיסת היונה ומטילי לוכד פנימיים לתוך השובך. "מטילי לוכד" הם מוטות חופשיים היכולים לנוע קדימה או אחורה לפי בחירת היונאי, וכך היונה יכולה לצאת מהשובך או להיכנס אליו. את מטילי הלוכד סוגרים או פותחים באמצעות מטיל אחד העובר לרוחב שאר המטילים, וכך מונע את פתיחת הלוכד או סגירתו.

המשטח עליו עומדת היונה בין המטילים החיצוניים לפנימיים, משמש את היונאי לתפוס את היונה, לטפל בה, ולשים או לפתוח את הטוטף - גליל קטן הניתן להברגה, אשר מחובר לרגלה של היונה, ובו מועברות ההודעות.

כאשר היונה יוצאת לתעופה מן השובך, היא מזיזה את מטילי הלוכד, והיונאי סוגר את הלוכד מאחוריה על מנת שלא תשוב לשובך. לאחר שובה של היונה לכיוון השובך, היא נכנסת דרך מטילי הלוכד החיצוניים אל המשטח, אשר לרוב עליו נמצא אוכל טעים במיוחד, כ"פיצוי" ועידוד לפעולתה. לאחר שהיא נכנסת, מטילי הלוכד החיצוניים והפנימיים ומונעים את יציאתה החוצה ואת כניסתה לתוך השובך, עד לאחר סיום פעולתו של היונאי.

== ראו גם ==
* עקרון שובך היונים
* יונת דואר
* יוני דואר בשירות ההגנה וצה"ל
== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:מתקני גידול
מורגן סטנלי

מורגן סטנלי (באנגלית: Morgan Stanley) הוא תאגיד אמריקני הנסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, ואשר עוסק בתחום בנקאות ההשקעות והשירותים הפיננסיים. החברה, שמטהַ נמצא בעיר ניו יורק, משרתת מגוון של תאגידים, ממשלות, ארגונים פיננסיים ואנשים פרטיים. מורגן סטנלי פועל ב-33 מדינות ברחבי העולם, ויש לו 600 משרדים שבהם מועסקים כ-45,000 עובדים. על פי דיווחי החברה, היא מנהלת נכסים בהיקף של 779 מיליארד דולר.
==היסטוריה==
התאגיד נוסד בידי הבנקאים הנרי ס' מורגן (נכדו של ג'יי. פי. מורגן), הרולד סטנלי ועובדים-לשעבר נוספים של בנק ההשקעות ג'יי. פי. מורגן ושות' (1871–2000) ב-16 בספטמבר 1935.

בפיגועי 11 בספטמבר 2001, נהרסו משרדי הבנק ומרכז הנתונים של הבנק שהיו במרכז הסחר העולמי בניו יורק בהם עבדו כ-2,700 איש. הבנק יכל לחזור לפעילות תוך זמן קצר, מאחר שהקים מרכז גיבוי במקום אחר בניו יורק למחשבים, שרתים ולמאות עובדים. במהלך הפיגוע הצליח קצין הביטחון של הבנק, ריק רסקורלה לפנות את כל עובדי הבנק לפניי קריסת המגדלים. כאשר הושלם הפינוי, רסקורלה רצה לחזור לבניין כדי להמשיך ולסייע בפעולות החילוץ. מנהליו ביקשו ממנו שלא יסכן את עצמו. הוא אמר שתפקידו כאחראי על ביטחון בחברה הפועלת במגדל מחייב אותו ללכת ולסייע לאחרים. בפעם האחרונה הוא נראה בקומה העשירית דקות לפני שהבניין קרס, מחזיק בידיו רמקול ומסייע לעובדים של חברות אחרות להתפנות מהבניין.

בעקבות משבר הסאב פריים, אישר הבנק הפדרלי, ב-21 בספטמבר 2008, למורגן סטנלי להפוך לחברת החזקות של מוסדות בנקאיים, מה שיאפשר לה לקבל הלוואות מהבנק המרכזי אך גם ייאלץ אותה לקבל על עצמה פיקוח ורגולציה בדומה לבנקים מסחריים אחרים.

בפברואר 2014, שילם הבנק 1.25 מיליארד דולר לרגולטור הדיור האמריקאי, כדי להסדיר אישומים בנוגע למכירת אג"ח מגובות משכנתאות.

בינואר 2015, עובד של הבנק גנב מידע על 350 אלף לקוחות.

בנובמבר 2019, הושעו או פוטרו ארבעה סוחרים בבנק לאחר שהסוו הפסד של 140-100 מיליון דולר בעסקות מט"ח.

==מיזוגים ורכישות== 
בנק מורגן סטנלי גדל במהלך השנים, באמצעות שורה של מיזוגים ורכישות של בנקים מתחרים, בין השאר:
* בשנת 1996 רכש את חברת קרנות הנאמנות ואן קמפן אמריקן קפיטל (Van Kampen American Capital) תמורת 1.18 מיליארד דולר.
* בשנת 1997 התמזג עם חברת הברוקרים דין וויטר (Dean Witter & Co), בעסקה בשווי 10.4 מיליארד דולר. לאחר המיזוג נקרא הבנק במשך מספר שנים בשם "מורגן סטנלי דין וויטר".
* בשנת 2004, רכש את חברת הנדל"ן הבריטית קנרי וורף, בעלת מכרז העסקים בעל שם זהה, תמורת 1.7 מיליארד ליש"ט (3.02 מיליארד דולר).
* בשנת 2009, מיזג מורגן סטנלי את יחידת הברוקרים שלו, הכוללת 8,000 עובדים, עם החטיבה המקבילה בקבוצת סיטיגרופ, המונה 11,000 אלף ברוקרים של חברת הברוקרים "סמית'-בארני" (Smith Barney) שהייתה בבעלותו. בשנת 2012 רכש את חלקה של קבוצת סיטיגרופ במיזם המשותף.
* בשנת 2019 רכש תמורת 900 מיליון דולר את חברת סוליום קפיטל (Solium Capital).
==פעילות בישראל==
בשנת 2001, פתח הבנק נציגות בתל אביב. את הנציגות ניהל יאיר סרוסי עד שנת 2009, כשעבר לשמש ככיו"ר דירקטוריון בנק הפועלים.

==קישורים חיצוניים==

* 

* 
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בנקי השקעות
קטגוריה:ארצות הברית: בנקים
קטגוריה:חברות הנסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק
קטגוריה:חברות שהוקמו בשנות ה-1930
פני ג'ונסון ג'רלד

פני ג'ונסון ג'רלד (באנגלית: Penny Johnson Jerald; נולדה ב-14 במרץ 1961) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית הידועה בעיקר בשל תפקידיה בסדרות המופע של לארי סנדרס, חלל עמוק 9 ו-24. היא ידועה גם בתור פני ג'ונסון.

==ביוגרפיה==
בשנות ה-80, אחרי שלמדה בבית הספר ג'וליארד, ג'ונסון ג'רלד שיחקה במספר סדרות בתפקידים אורחים; "המרוץ אחר הגלימה" ו"בית חולים כללי". התפקיד שחשף אותה לעולם הרחב הוא גילום המזכירה בוורלי בארנס בסדרה המופע של לארי סנדרס.

בשנות ה-90 ג'ונסון ג'רלד שיחקה בהרבה סדרות בתפקידים אורחים; פרקר לואיס, מסע בין כוכבים: הדור הבא, גרייס תחת הכוונת, ו-Family Law.

בסוף שנות ה-90 ג'ונסון ג'רהלד שיחקה בסרט "כוח מוחלט" (עם קלינט איסטווד, ג'ין הקמן ודניס הייסברט). לג'ונסון ג'רלד היה תפקיד משמעותי בסדרה חלל עמוק 9, בה היא שיחקה מ-1995 עד 1999. היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרה ER. היא גם הופיעה בסרט הטלוויזיה "צבע החברות" (The Color of Friendship).

בשנים האחרונות ג'ונסון ג'רלד שיחקה בסדרות פרייז'ר, הפרקליטים ותיקים באפלה. ג'ונסון ג'רלד הרוויחה את פרסומה בעיקר מהסדרה 24, בה שיחקה בשלוש העונות הראשונות את שרי פאלמר, אשתו ולאחר מכן גרושתו של הנשיא דייוויד פאלמר. ב-2003 ג'ונסון ג'רלד שיחקה בסרט על הפיגוע במגדלי התאומים בתור קונדוליזה רייס. ב-2007 שיחקה בסדרת הדרמה של רשת ABC "חזרה לשורשים" בתפקיד של לסלי אטווד. כיום היא משחקת בסדרה קאסל את דמותה של קפטן גייטס, ביחד עם סטנה קטיק ונייתן פיליון.

ב-2016 הצטלמה לעונה הראשונה של "האורוויל", סדרת דרמה קומית מדע בדיונית אמריקאית שנוצרה על ידי סת' מקפרלן, ואשר צפויה לעלות לשידור ברשת פוקס בעונת 2018-2017.

בשנת 2024 ביצעה הופעת אורח בסדרה הקומית "טד" שיצר סת' מקפרלן עבור שירות הזרמת המדיה Peacock.

==חיים פרטיים==
ג'ונסון נשואה לגראלין ג'רלד מאז 1982, ולזוג יש בת אחת. ג'ונסון מלמדת בבית הספר שבעלה הקים.

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:24 (סדרת טלוויזיה)
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אפרו-אמריקאיות
קטגוריה:בוגרות בית הספר ג'וליארד
קטגוריה:בוגרי בית הספר ג'וליארד
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1961
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1961
גדליהו וילבושביץ

גדליהו וילבושביץ, [[1883]]
משפחת וילבושביץ
האחים וילבושביץ
בית איתין, אשר תוכנן ונבנה על ידי גדליהו וילבושביץ

גדליהו וִילבּוּשֶביץ (א' באדר תרכ"ה, פברואר 1865 – ד' באלול תש"ג, 4 בספטמבר 1943) היה מהנדס ואדריכל, מחלוצי התעשייה והבנייה העברית בארץ ישראל, חבר בתנועת חובבי ציון. איש חיפה.

==קורות חיים==
נולד באחוזת לוסוסנה, בסמוך לעיר גרודנו שברוסיה הלבנה למשפחה יהודית בעלת אמצעים. אביו, זאב, היה בעל טחנת קמח. גדליהו הוכשר כמהנדס בניין בבית הספר הטכני הגבוה בברלין (כיום Technische Hochschule Berlin). אחותו הצעירה הייתה הפעילה הציונית מניה שוחט.

נישא לצילה (לבית בורדו) ועלה ארצה בשנת 1892, במסגרת העלייה הראשונה. בשנת 1895 חזר לרוסיה ורכש מפעל מכונות ליציקת ברזל ליד העיר מינסק. ב-1903 יסד את "החברה לפיתוח תעשיות בארץ ישראל", ובאמצעותה גייס כספים להקמת מפעלי תעשייה כבדה. עם חזרתו לארץ, בשנת 1912, הקים את בית החרושת הראשון ליציקת ברזל בארץ ישראל. בנוסף הקים יחד עם ליאון שטיין מפעל אשר ייצר ציוד לקידוח ומתקנים לשאיבת מים מבארות. כן סייע לאחיו נחום וילבוש בהקמת בית החרושת למלט "נשר", בבניינו גם עסק כאדריכל ומהנדס.

כמהנדס בניין עסק בבניית מבנה הטכניון ובית הספר הריאלי בחיפה לפי תוכניתו של האדריכל אלכסנדר ברוולד. הוא גם תכנן ובנה את בית איתין, אשר נמצא בסמוך לטכניון הישן.

בשנת 1915 הוזמן על ידי השלטונות העות'מאנים לתכנן את הקמתה של "שדרות ירושלים" ביפו שנקראו אז בשם: "שדרות ג'מאל פשה" על שמו של המושל הטורקי של ארץ ישראל ושל סוריה באותה התקופה "ג'מאל פשה". בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס ושירת כמהנדס הראשי של מפקדת הצבא העות'מאני בדמשק. הכין עבור ג'אמל פשה תוכנית להפיכת העיר דמשק לעיר מודרנית. עקב קשריו ההדוקים עם אהרון אהרונסון ואבשלום פיינברג (שהיה אחי גיסתו) לא מן הנמנע שפעל שם גם כסוכן מחתרת ניל"י. לפי דוד סיטון, הוא פעל בתקופה זו אצל ידידו ג'מאל פשה והשפיע עליו לבטל פסקי דין מוות שהוצאו כנגד ראשי היישוב.

ב-1919 השתתף יחד עם אחיו נחום ומשה וילבושביץ ומשקיעים נוספים בהקמת בית החרושת "שמן" ואף בנה את המבנה הנאה בו שכן המפעל לחוף ימה של חיפה (כיום משמש המבנה את מוזיאון תעשיית השמן). הוא גם שימש כמנהל שותף ב"שמן" יחד עם אחיו.

קברו של גדליהו וילבושביץ בבית העלמין היהודי הישן של חיפה
בין מפעלי הבנייה של גדליהו וילבושביץ בחיפה ניתן לציין את מבני חברת החשמל, תחנת הרכבת חיפה מרכז, המבנה הישן בבית החולים בני ציון ועוד.

גדליהו וילבושביץ עסק גם בהדרכה ובהוראה במקצועות הבניין, בכלל זה בטכניון. הוא נפטר ב-4 בספטמבר 1943 ונטמן בבית העלמין היהודי הישן של חיפה, לא הרחק משמואל יוסף פבזנר ואשתו ומבנו סשה-אלכסנדר. על שמו רחוב בחיפה.

ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית<ref></ref>. 

==לקריאה נוספת==
* 'וילבושויץ, גדליהו', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 196–197. 

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* ד"ר שירה וילקוף (עורכת), [https://heritage.technion.ac.il/wp-content/uploads/2022/04/wilbuschwitz_finding_aid.pdf THE PAPERS OF Gedalyahu Wilbushevitz (1865–1943)], המרכז לחקר המורשת הבנויה, הטכניון, 2017

==הערות שוליים==

קטגוריה:חיפה: אישים
קטגוריה:אנשי העלייה הראשונה
קטגוריה:תעשיינים ביישוב
גדליהו
קטגוריה:מהנדסי בניין
קטגוריה:מהנדסים ביישוב
קטגוריה:אדריכלים ביישוב
קטגוריה:אנשי עסקים יהודים בלארוסים
קטגוריה:מדענים יהודים בלארוסים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין היהודי הישן של חיפה
גדליהו וילבושביץ
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1865
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1943
עובד יושע

עובד יושע
עובד יושע (3 בנובמבר 1956 – 7 באוגוסט 2003) היה כלכלן ישראלי, פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב וראש התוכנית ללימודי תואר שני ודוקטורט בבית הספר לכלכלה של האוניברסיטה. הוכר כחלל צה"ל לאחר שנפטר ממחלת הסרטן, שנגרמה כתוצאה מצלילות שעשה בנחל קישון במסגרת שירותו כקצין בחיל הים.

==ביוגרפיה==
עובד יושע, נקרא על שם עובד לדיז'נסקי בן המושב של אמו. נולד ברחובות, אביו, נסים יושע, שירת כדיפלומט במשרד החוץ ועימו נדדה המשפחה להולנד, שוודיה, ירושלים, איטליה, חוף השנהב וקפריסין. יושע למד בבית הספר האנגלי במילאנו, בבית הספר האמריקאי ברומא ב-lycee באבידז'אן (חוף השנהב) ובתיכון ברחובות. בתחילת 1975 התגייס לצבא ושובץ בשייטת ספינות הטילים, לאחר כשנה התקבל לקורס חובלים אותו סיים בהצלחה. הוא שירת בתחילה כקצין באח"י געש בתפקיד קצין גנ"ק. לאחר קורס קצינים מתקדם במגמת נשק שירת כקצין נשק וסגן מפקד באח"י חיפה, פלגה 45, זירת ים סוף. בהמשך שירותו התקדם עד לדרגת רס"ן ופיקוד על אח"י חנית. במהלך שירותו הצבאי נחשף פעמים רבות לזיהומים בנחל קישון ובנמל חיפה, שהיו הגורמים לפרוץ מחלת הסרטן אצלו, שנים אחר כך. 

ב-1984 יושע סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, במסגרת מיוחדת של לימודים לקציני צה"ל. לאחר שחרורו ב-1986 המשיך ללימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים אותם סיים ב-1988. את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת הרווארד לאחר שקיבל מלגה מקרן פולברייט. 

יושע עבד שנתיים כחבר סגל זוטר באוניברסיטת בראון, וב-1994 חזר לישראל, והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב. משנת 1998 עמד בראש התוכנית ללימודים מתקדמים בחוג לכלכלה, ובשנת 2002 מונה לפרופסור חבר. במקביל, שימש כיועץ במחלקת המחקר של בנק ישראל עד שנת 2000 ולאחר מכן כמנהל משותף של פורום ספיר למדיניות כלכלית. 

מחקריו באקדמיה התרכזו בענף הכלכלה הפיננסית ושוק ההון, הוא עסק במחקר השוואתי על מערכות פיננסיות, בהפרטת בנקים ומנגנוני פיקוח. יושע תרם להפיכת המחקר על המערכת הפיננסית לחלק בלתי נפרד מהמחקר השוטף שנעשה בבנק ישראל על המשק הישראלי, והיה בעל השפעה רבה על ועדות ציבוריות ורפורמות שנעשו בשוק ההון הישראלי. תחום אחר בו עסק היה בחלוקת סיכונים בין מדינות ואזורים, ולמחקריו בתחום השפעה על מדיניות פיסקלית של מדינות. 

לאורך השנים, פרסם כ-30 מאמרים בכתבי עת כלכלים אקדמאיים, כולל ביוקרתיים ביותר כגון: Quarterly Journal of Economics ו-Journal of Political Economy. 

אצל יושע התגלה גידול סרטני מסוג קרצינומה בוושט, הוא עבר מספר ניתוחים וטיפולים אך לבסוף נכנע למחלה באוגוסט 2003. הוא הותיר אחריו רעייה ושלושה ילדים. לאחר מותו הכיר בו משרד הביטחון כחלל צה"ל בהתאם להמלצת ועדת שמגר.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.ovedyosha.com/ אתר לזכרו של עובד יושע]
* [https://web.archive.org/web/20091228030048/http://econ.tau.ac.il/inmemoriam/Yosha-pubs.asp?theSubject=people דף לזכרו של עובד יושע] באתר אוניברסיטת תל אביב
* באתר "נזכור את כולם"
* 

קטגוריה:בוגרי תיכון דה שליט
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בר-אילן 
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:כלכלנים ישראלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: כלכלה
קטגוריה:בוגרי תוכנית פולברייט ישראלים
קטגוריה:נכי צה"ל שהוכרו לאחר מותם כחללי צה"ל
קטגוריה:קציני גנ"ק
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים שנפטרו מסרטן
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1956 
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2003
נרגל

האל החיתי נרגל. יזיקילאיה, טורקיה
נֵרְגַל (Nergal, Nirgal, Nirgali) הוא אל מהפנתיאון המסופוטמי, בנם של אנליל ונינליל. מרכזם של הסוגדים לו היה בעיר כותה, אזור תל אברהם של היום.

== תפקידיו ==
בשירים ופיוטים, נרגל מוצג כאל המלחמה והמגפה. נראה כי היה מזוהה עם השמש של אחר הצהריים ועם שיאה של תקופת הקיץ, הזמן המת בלוח השנה המסופוטמי.

נרגל, גם כונה בשם "סודק", בדת הבבלית משמעותה חזק וגדול.

בנוסף, נרגל מפקח על השאול ומשמש ראש הפנתיאון המיוחד השולט על עולם המתים (המתאסף במערה תת-קרקעית המכונה אראלו או אירקאללא). תפקיד זה קישר אליו את האלה אלאטו (ארשקיגל). בכתבים מסוימים האל נינאזו הוא בנם של נרגל ואלאטו.

במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי רים-סין הראשון או עמורפיא (חמורבי), מובא רשף בטור המלים האמוריות כמקביל לנרגל (<sup>d</sup>NERGAL) בטור המלים האכדיות; הקבלה זאת קיימת גם בטקסט מאבלה.<ref name=":5"></ref> ברשימת אלים אכדית אחרת הוקבל נרגל לאל Kammuš (כמוש).<ref name=":5"></ref>

בדרך כלל, נרגל מוצג יחד עם בת-לווייתו לז. בפסלים ותמונות יש לו חזות של אריה ומטה המקושט אף הוא בראש ארי.

על שמו קרוי נרגל שראצר, אחד ממלכי בבל.

האל נעבד ככל הנראה גם על ידי הפיניקים שמעבר לים באתונה, כפי שמעידה נוכחותו בכתובת אספת.

== באסטרולוגיה ==
באסטרולוגיה הבבלית המאוחרת, נרגל מזוהה עם כוכב מאדים, מקבילו של האלים היוונים הרקלס וארס. באדריכלות בבלית שומרי השער בדמות אריות מייצגים את נרגל.

==בתנ"ך==
נֵרְגַל מוזכר בתנ"ך בספר מלכים כאחד האלילים המרכזיים אותם עבדו הכותים, אשר הוגלו מכותה לשטחי ממלכת ישראל החרבה לאחר שנכבשה על ידי סרגון השני ותושביה הוגלו לאשור:
.
==לקריאה נוספת==

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אלים מסופוטמיים
קטגוריה:אלי מלחמה
קטגוריה:אלים בתנ"ך
מים: כובסת קטנה כורעת

"מים" או "כובסת קטנה כורעת" הוא פסל מאת האמן הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר. 

הפסל, שנוצר בשנת 1916, מציג דמות נשית של כובסת, היושבת על כד ממנו נוזלים מים. ידה האחת מונחת על ירך הרגל המקופלת וידה האחרת מושטת לפנים ואוחזת בבגד. הפסל משקף שילוב בין הנטייה האימפרסיוניסטית לעיצוב דמות פשוטה העסוקה בפעילות יום-יומית ואת העיצוב החופשי והדינאמי של הדמות, עם ממד אלגורי של ניקוי וטיהור על ידי השימוש בסמל של כד המים הנוזל. 

הפסל נוצר בשנותיו המאוחרות של רנואר, בהן התמקד בפיסול עקב החמרת דלקת המפרקים שלקה בה. לשם עיצוב הפסל נעזר רנואר באסיסטנט בשם רישאר גווינו, שיצר את הדמות על פי הנחיותיו. הפסל נוצק במהדורה גדולה בברונזה ומוצג במקומות שונים כגון מוזיאון ד'אורסה בפריז ומוזיאון ישראל בירושלים ועוד.

==קישורים חיצוניים==
*[http://www.imj.org.il/imagine/collections/itemH.asp?itemNum=191740 מים: כובסת קטנה כורעת] באוסף מוזיאון ישראל
*[http://www.musee-orsay.fr/en/collections/index-of-works/notice.html?no_cache=1&nnumid=015569&cHash=3d365b121c מים: כובסת קטנה כורעת] באתר מוזיאון ד'אורסה 
*[http://www.dia.org/the_collection/overview/viewobject.asp?objectid=58291 מים: כובסת קטנה כורעת] באתר המכון לאמנות של דטרויט .

==הערות שוליים==

קטגוריה:פסלי עירום
קטגוריה:נשים בפיסול
קטגוריה:פיסול אימפרסיוניסטי
קטגוריה:ירושלים: פסלים
קטגוריה:מוזיאון ישראל: פסלים
קטגוריה:מוזיאון ד'אורסה: יצירות אמנות
קטגוריה:כביסה
קתדרלת לה פלאטה

קתדרלת לה פלאטה
החזית עם שני הצריחים וחלון הרוזטה
קתדרלת לה פלאטה
קתדרלת לה פלאטה, המוקדשת להנחת הטוהר של מריה, אם ישו, היא קתדרלה קתולית בלה פלאטה, ארגנטינה. הקתדרלה בנויה בסגנון התחייה הגותית וממוקמת במרכז העיר, מול כיכר "פלצה מורנו" ובית העירייה. זוהי הקתדרלה הגדולה ביותר בארגנטינה והגבוהה ביותר בכל אמריקה.

תכנון הקתדרלה הושפע מקתדרלת אמיין וקתדרלת קלן ותוכננה על ידי האדריכל ארנסטו מייר תחת השגחתו של מהנדס העיר פדרו בנואה. אבן הפינה הונחה ב-1884.

בשנות ה-30 של המאה ה-20, מפחד שיסודות המבנה הוערכו שלא כשורה, הפועלים עצרו את הבנייה. הצריחים המחודדים נשארו לא שלמים וחיפוי אבן חיצוני לא הותקן על שלד הקתדרלה. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 יזמו פרנסי הקתדרלה תוכנית שאפתנית לשיקום והשלמת הקתדרלה. התוכנית כללה:
* חיזוק היסודות.
* תיקון הנזק שנגרם ללבנים ולחיבורים.
* השלמת שני הצריחים המחודדים בחזית המערבית, 6 צריחים בשאר המבנה, 200 צריחונים ו-800 מחטים.
* התקנת פעמונה של 25 פעמונים.

אחרי שהלבנים שוחזרו, הוחלט לא לבנות מעליהן חיפוי. החוץ חשוף הלבנים של הקתדרלה הוא לא רגיל במובן מסוים, דבר שגורם לקתדרלה להידמות לכנסיות גותיקת לבנים בצפון ומזרח אירופה, כגון קתדרלת אופסלה בשוודיה. השחזור הושלם ב-2000 ובאותה שנה נפתחה הקתדרלה לציבור.

עם זוג צריחיה, המתנשאים לגובה , זו הקתדרלה הגבוהה ביותר באמריקה. אחריה באות קתדרלת מניזאלס (105.7 מטר), קתדרלת זאמורה (ה-Santuario Guadalupano de Zamora במיחוקאן) במקסיקו (104.8 מטר) וקתדרלת פטריק הקדוש (ניו יורק) בארצות הברית (100 מטר).

== גלריה ==

<gallery widths=200 heights=200 perrow=3>
Image:La Plata - Catedral - HDR.jpg|חזית הקתדרלה
File:Interior de la Catedral de La Plata VI - Rosetón y órgano.JPG|חלון הרוזטה מבפנים
File:Interior de la Catedral de La Plata VIII - Vitral.JPG|פרטים של חלון ויטראז'
File:Catedral LP 009.JPG|מבט על התמיכות הדואות
File:Catedral LP 008.JPG|פנים הקתדרלה
Image:Interior_de_la_Catedral_de_La_Plata.jpg|המזבח הראשי באפסיס
Image:Lateral de la Catedral de La Plata desde la Torre de Jesús 3.jpg|מבט על התמיכות הדואות של הקתדרלה
File:Catedral frente 4.JPG|החזית המערבית
File:Catedral La Plata.JPG|החזית המערבית, מבט מרחוק
File:Iglesia Catedral de La Plata (ventanales).jpg|קומת התאורה
File:20090808-46-Catedral.jpg|חלון הרוזטה
File:Iglesia Catedral de La Plata (interior II).jpg|חלון הרוזטה והנרתקס
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.youtube.com/watch?v=SuafFthmR6E Catedral de La Plata] - יוטיוב
* [http://www.youtube.com/watch?v=n5huy3FyZqw Catedral de La Plata] - יוטיוב

לה פלטה, קתדרלת
קטגוריה:לה פלאטה
קטגוריה:פרובינציית בואנוס איירס: מבנים
קטגוריה:ארגנטינה: מבני דת
וישי

וישי (בצרפתית: Vichy) היא עיר במחוז אלייה שבחבל אוברן-רון-אלפ, במזרח צרפת. היא שוכנת על גדות נהר אלייה.
וישי היא מרכז ספא, וחיים בה 26,528 תושבים (1999).

העיר נודעה בעיקר כבירת צרפת של וישי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בה ישבה ממשלת בובות של דרום צרפת תחת שלטון גרמניה הנאצית.

ב-2021 העיר הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ערי הספא הגדולות של אירופה ביחד עם עוד עשר ערים במדינות נוספות.

==קישורים חיצוניים==

* 

* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אוברן: ערים
קטגוריה:אוברן-רון-אלפ: ערים
יוסף טבנקין

יוסף (יוספל'ה) טבנקין (18 במרץ 1921 - 24 בספטמבר 1987) היה ממפקדי הפלמ"ח במלחמת העצמאות.

== חייו ==
טבנקין נולד בתל אביב וגדל בעין חרוד. אביו, יצחק טבנקין, היה מנהיג תנועת הקיבוץ המאוחד וממנהיגי תנועת אחדות העבודה, אמו הייתה אווה טבנקין מחלוצות העלייה השנייה. אחד מאחיו היה המשורר וסופר הילדים משה טבנקין. הוא נקרא על שם חברם של הוריו, יוסף זלצמן, שנרצח בשנת 1913.

בשנת 1938 הצטרף לפלוגות השדה (פו"ש) של ארגון "ההגנה" תחת פיקודו של יצחק שדה. בשנת 1939 סיים קורס מפקדי כיתות בג'וערה והשתתף בפשיטה על חירבת דין.

בשנת 1941 התמנה למפקד עין חרוד.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח, ופיקד על קורסים של מפקדי כיתות ומחלקות של "ההגנה" בג'וערה.
בשנת 1944 התמנה למדריך ראשי במטה הפלמ"ח והיה בין מתווי תורת הלחימה של הפלמ"ח.

בשנת 1947 התמנה למפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח (שנודע אחר כך כגדוד הפורצים). הוא פיקד על הפשיטה לרמלה, ועל הפשיטה על מחסני המחנה הצבאי הבריטי בתל ליטווינסקי שנועדה להשיג נשק לצורכי ליווי השיירות לירושלים.
במבצע נחשון באפריל 1948 פיקד על הגדוד הרביעי בגזרת שער הגיא, ובירושלים.

תחת פיקודו השתתף הגדוד בפריצת הדרך לירושלים, בקרב הקסטל והכפרים לאורך הדרך לעיר, במבצע הראל, קרב נבי סמואל, קרב סן סימון בקטמון ובית מחסיר, בפריצה לעיר העתיקה, בפריצת דרך בורמה ובפריצת המצור על ירושלים.

טבנקין החליף את יצחק רבין כמפקד חטיבת הראל, ופיקד עליה בין השאר במבצע יורם, במבצע דני, במבצע ההר ובמבצע חורב.

טבנקין נודע כמפקד עצמאי, שלא היסס לסרב לפקודות שהחשיב כמוטעות.

בשנת 1950 השתחרר מצה"ל, כמו מפקדי פלמ"ח רבים שקידומם נחסם בגלל מדיניותו של בן-גוריון, וחזר לקיבוצו עין חרוד.

פעל במסגרת קיבוצו ובתנועת הקיבוץ המאוחד, וניהל מפעלים שונים של התעשייה הקיבוצית. היה מתומכי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה" ופרסם ספרים על אביו ועל חטיבת הראל במלחמת העצמאות.

==ספריו==
*יצחק טבנקין ואתגרי תקופתנו, תל אביב: הדר, 1986.
*המפנה במלחמת העצמאות: מתקפת גדוד פלמ"ח "הפורצים" במבצעי נחשון והראל, רמת אפעל: יד טבנקין, 1989.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סגני-אלופים_בצה"ל
קטגוריה:לוחמי הפלמ"ח
קטגוריה:לוחמי ההגנה
קטגוריה:מפקדי גדודים במלחמת העצמאות
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:חברי התנועה למען ארץ ישראל השלמה
יוסף
קטגוריה:עין חרוד מאוחד: אישים
קטגוריה:מפקדי חטיבות חי"ר בצה"ל
קטגוריה:מפקדי חטיבת הראל
קטגוריה:אישים הקבורים בעין חרוד מאוחד
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1921
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1987
קטגוריה:מפקדי חטיבות במלחמת העצמאות
קטגוריה:חיילי חטיבת הראל במלחמת העצמאות
איגומניצה

איגומניצה (ביוונית: Ηγουμενίτσα; באלבנית: Gumenicë או Gumenica) היא עיר נמל חשובה בצפון-מערב יוון, השוכנת לחופו של מצר קורפו בים היוני. העיר משמשת כבירת היחידה האזורית תספוריטקון שבמחוז אפירוס, ובשנת 2001 התגוררו בה 14,710 תושבים. נמלה של העיר הוא החשוב ביוון בים היוני ויוצאות ממנו מעבורות וספינות לקורפו ולאיים יונים אחרים, לעיר פטרס וכן למספר ערים באיטליה. חשיבותה של איגומניצה כצומת תחבורתי נובעת גם מכך שבה מסתיים הכביש המהיר החדש אגנטיה אודוס (A2), החוצה את צפונה של יוון ואשר יגיע, לכשיושלם בשנת 2009, עד לגבול טורקיה במזרח. 

בעת העתיקה שכן במקום יישוב שנודע בשם טיטאני, ואשר הוקף בחומה באורך של כ-2.4 ק"מ ובה ארבעה שערים. במקום נחשפו שרידיהם של שני מקדשים ושל תיאטרון ובו כ-2,500 מושבים. העיר נחרבה בידי הרומאים בשנת 167 לפנה"ס. 

בשנת 1936 הייתה איגומניצה כפר דייגים קטן שבו התגוררו כ-500 תושבים. כאשר הורמכט נסוג מהיישוב ב-1944 הוא הרס אותו לחלוטין, והעיר נבנתה מחדש. המיעוט האלבני אשר נחשד בשיתוף פעולה עם הנאצים גורש. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הועמק הנמל, והעיר הפכה לשער הימי החשוב במדינה לספינות נוסעים היוצאות למערב אירופה. כתוצאה מכך היא זכתה לתנופת פיתוח, והיא אחת הערים בעלות שיעור הצמיחה המהיר ביותר במדינה. מדרום לעיר נבנה בשנות ה-90 נמל מעבורות חדש המקושר ישירות לאגנטיה אודוס, והכביש משמש ככביש עוקף לעיר מצידה הדרומי.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [http://www.portofigoumenitsa.gr/Public/default.aspx נמל איגומניצה]

קטגוריה:יוון: ערים
קטגוריה:יוון: ערי חוף
קטגוריה:יוון: ערי נמל
למינציה

[[פרקט למינציה]]
לַמִינַצְיָה (מלועזית: Lamination; בעברית: עִטּוּי, לְבִידָה או רִבּוּד) היא תהליך של יצירת חומר מרוכב באמצעות איחוד של שתי שכבות חומר לפחות. בשפת היומיום משמש המונח לתיאור תהליך של עטיפת אובייקט בשכבות פלסטיק הנאטמות באמצעות חום ולחץ, ועל פי רוב בעזרת דבק. בהנדסת חשמל, למינציה היא טכניקת הרכבה המשמשת להפחתת תוצאות לוואי בלתי רצויות של חום הנוצר עקב זרמי מערבולת ברכיבים כגון ליבה מגנטית של שנאים.

החומרים המשמשים בלמינציה עשויים להיות זהים זה לזה או שונים זה מזה. דוגמה לריבוד המורכב מחומרים שונים: שכבת פלסטיק העוטפת יריעת זכוכית משני צידיה. מגיני רוח של כלי רכב מיוצרים לעיתים קרובות באמצעות ריבוד של שכבת פלסטיק קשיח בין שני רבדים של זכוכית. עץ לבוד (דיקט) הוא דוגמה נפוצה ללמינציה שבה נעשה שימוש בחומרים זהים בכל שכבה. דוגמאות לחומרים המיוצרים באמצעות למינציה כוללות פורמייקה ודיקט.

למינציה של נייר, כגון בנייר תצלום, עשויה למנוע קימוטים, נזקי השמש, כתמים, נזקי שפשוף, כתמי שמן, טביעות אצבעות ונזקים סביבתיים. תעודות מזהות וכרטיסי אשראי מצופים כמעט תמיד בשכבת פלסטיק (דק או עבה). למינציה משמשת גם בפיסול העושה שימוש בעץ או בשרף.

==המצאה==
תהליך הלמינציה הומצא על ידי ד"ר מוריס מ' בלום (Blum), דוקטור ניו יורקי לרפואת שיניים, בשנת 1938. למרות שהלמינציות הדנטליות המשמשות בשנות האלפיים בתחום רפואת השיניים הן מתקדמות ביותר, השימוש בהן מתוארך לאמצע המאה ה-19. בלום, לעומת זאת, מצא שימוש אחר לשכבות החומר העדינות: הגנה על תצלומים. וכך, ב-1938 היה בלום הראשון אשר ריבד תצלום – של אשתו – והוליד את הלמינציה. עד לימינו אנו, מציינת אוניברסיטת מינסוטה מדי שנה את הישגו של בלום ביום הרצאות המוקדש לזכרו.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:הנדסת חומרים
קטגוריה:ייצור
קטגוריה:ארצות הברית: המצאות
סרנדה

סרנדה, ציור מאת ג'ודית לייסטר
סרנדה או רמשית בעברית (באנגלית: Serenade, באיטלקית: Serenata) היא יצירה או הופעה מוזיקלית לכבודו של אדם. 

יש שלוש קטגוריות של סרנדה בהיסטוריה של המוזיקה:

* סרנדה היא יצירה מוזיקלית המושמעת לכבוד אדם אהוב, חבר/ה, או אדם מוערך אחר, לרוב בערב ומתחת לחלון ביתם. משמעות זו למילה, שנמצאת בשימוש עד היום, מקורה בתקופת ימי הביניים או הרנסאנס. היצירה המוזיקלית שבוצעה לא נצמדה לסגנון מסוים, חוץ מהעובדה שאדם יחיד ביצע אותה, מלווה בכלי נגינה נישא כלשהו, כמו גיטרה או אקורדיון. יצירות בסגנון זה נוצרו גם בתקופות מאוחרות יותר, אך לרוב בהקשר שמתייחס ספציפית לתקופות מוקדמות יותר, כמו אריות באופרה. אחת הדוגמאות המפורסמות לכך היא האופרה "דון ג'ובאני" של מוצרט, בה שר הגיבור סרנדה מתחת לחלונה של דונה אלווירה.

* סרנדה באיטלקית משמעה "שיר ערב", ובתקופת הבארוק משמעותה הייתה יצירה מסוג קנטטה שמבוצעת מחוץ למבנה, תחת כיפת השמיים, ולעת ערב או לילה, בליווי קולות וכלי נגינה שונים. מלחינים נודעים שחיברו יצירות מסוג זה היו אלסנדרו סטראדלה, אלסנדרו סקרלטי, יוהאן יוזף פוקס, יוהאן מאתזון ואנטוניו קלדרה. בדרך כלל היו אלו יצירות בקנה מידה רחב, בבימוי מינימלי, בתווך שבין קנטטה לבין אופרה. יש המבחינים בין קנטטה לסרנדה בכך שסרנדה מושמעת מחוץ למבנה, ולפיכך ניתן להשתמש במהלכה בכלי נגינה בעלי עוצמות גבוהות שנשמעים רועשים מדי במהלך קנטטה (המושמעת במבנה סגור), כלים כמו חצוצרה, קרן יער ותופים.

* סרנדה במשמעותה החשובה ביותר בהיסטוריה של המוזיקה, היא יצירה מוזיקלית לאנסמבל כלי נגינה נרחב בתנועות מוזיקליות רבות, המתייחסת לסגנון הדיברטימנטו, שהולחנה בעיקר במהלך התקופה הקלאסית והרומנטית (אם כי קיימות מספר דוגמאות שלה גם במאה ה-20. יצירה זו היא קלילה ומבדרת יותר יחסית ליצירות המאופיינות במגוון סגנונות מוזיקליים לאנסמבל נרחב, כמו הסימפוניה. בדרך כלל המלודיות חשובה בה יותר מאשר התפתחות של תימות או עוצמה דרמטית. רוב היצירות האלה מקורן באיטליה, גרמניה, אוסטריה ובוהמיה.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אופרה
קטגוריה:מילים וביטויים באיטלקית
כרוב (סוג)

כרוב (שם מדעי: Brassica) הוא סוג צמחים בעלי פרחים במשפחת המצליבים. סוג הכרוב נחשב לחשוב שבסוגים של המצליבים, והוא כולל 37 מינים אשר רבים מהם מגודלים חקלאית למטרות מאכל ומספוא. הוא כולל בין השאר את כרוב הגינה, כרובית וכרובים מוכרים אחרים, לפתות ואף מינים הנחשבים כחרדל בר. מיני הסוג גדלים ברחבי אירופה, המזרח התיכון ואזורים ממוזגים באסיה.

==שמן==
גרעינים של ירקות מסוג הכרוב הם המקור השלישי בחשיבותו לשמן צמחי אחרי סויה וכותנה. היצרניות הגדולות של זרעי כרוב עבור שמן הן הודו, סין וקנדה. התפוקה הגבוהה ביותר של זרעי כרוב מושגת בצרפת, גרמניה ובריטניה ומגיעה ל-300 ק"ג לדונם, יותר מפי שניים מהתפוקה בקנדה ובאוסטרליה.

==מינים בולטים==
*כרוב הבר (B. oleracea)
**כרובית
**ברוקולי
**כרוב הקלח (קולרבי)
**כרוב ניצנים
*לפת (B. rapa)
**באק צ'וי (B. rapa subsp. chinensis)
**כרוב סיני (B. rapa subsp. glabra) 
*לפתית (B. napus)
*כרוב שחור (B. nigra)
*כרוב החוף (B. tournefortii)
*כרוב כרתי (B. cretica)

==בישראל==
בישראל גדלים בר ארבעה מינים של כרוב: לפתית, כרוב החוף, כרוב כרתי וכרוב שחור.

לצורכי חקלאות מגודלים בארץ מינים ותת-מינים רבים של כרוב הגינה ולפת, כגון כרוב אדום, כרוב ניצנים, כרוב סיני ועוד. גידול הכרוב הוא התשיעי בגודלו מבין הגידולים החקלאיים בארץ.זה מאכל קישורים חיצוניים

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס
קטגוריה:מצליבים
קיושי ימאשיטה

קיושי ימאשיטה (באנגלית: Kiyoshi Yamashita, ביפנית: 山下清, 10 במרץ 1922 – 12 ביולי 1971) היה אמן יפני, גאון אוטיסט שהתפרסם בשל ציוריו המרשימים והספר שכתב על נדודיו ביפן.

==ביוגרפיה==

ימאשיטה נולד באסקוסה (Asakusa) שבטוקיו. בגיל 3 חלה בהפרעה חמורה במערכת העיכול והיה על סף מוות. עקב הפגיעה סבל מלקות דיבור קלה ושונות נוירולוגית. אביו מת בילדותו, והוא נשלח לבית-ספר פרטי לחינוך מיוחד. ימאשיטה עסק שם בציור צ'יגירי-אה (Chigiri-e), יצירת תמונות מפיסות נייר צבעוני. הפסיכולוג פרופ' ריוזבורו שיקיבה (Ryuuzaburou Shikiba) גילה עניין בכישרונו וערך ב-1939 באוסקה תערוכה שבה הוצגו תמונותיו הרבות, בעקבותיה התפרסם ימאשיטה.

ימאשיטה החל בגיל 18 לשוטט ולנדוד בכל רחבי יפן, תקופה שנמשכה עד 1954. הוא כתב על האירועים והחוויות שעבר בספרו "יומן נדידה", שיצא לאור בשנת 1956. על בסיס הספר הופקה דרמה טלוויזיונית בשם "ספר נדידתו של Hadaka-no-Taisho"" ("גנרל עירום", כינוי שדבק בימאשיטה עקב נוהגו לנוד בלבוש מצומצם), ובו שיחק גנוסוקה אשייה (Gannosuke Ashiya) בתפקיד ימאשיטה הנודד.

ימאשיטה ניחן בזיכרון צילומי יוצא דופן והיה מצייר מראות ונופים בפירוט, מתוך זכרונו בלבד. לאחר מלחמת העולם השנייה נערכה תערוכה ליצירותיו של "גוך של יפן", כפי שכונה, בה ביקרו כחמישה מיליון איש.

ב-1971 נפטר בגיל 49 בעקבות דימום תוך-גולגולתי.

==יצירתו==

יצירותיו המגוונות והדרמטיות של ימאשיטה, עוסקות בנושאים שונים, החל מציורי נופים שונים ועד לציורים המשלבים דמויות אנושיות ומיתיות. את רוב יצירותיו צייר ימאשיטה בביתו שבטוקיו או במוסד בו שכן, כשהוא משתמש בזכרונו הצילומי לשחזור הנופים והדמויות שפגש במסעותיו. יצירותיו עשירות בצבעוניותם ומשלבות אלמנטים מן התרבות היפנית המסורתית והמודרנית. רוב יצירותיו הידועות צוירו בשיטת Chigiri-e. יצירותיו היו אהודות בקרב הבורגנים היפנים, וידוע על לא מעט זיופים שלהן, כולל כמה שהוצגו בטעות בתערוכות. ימאשיטה לא השתייך לקבוצה אמנותית כלשהי, ולכן קשה למומחי אמנות אקדמיים רבים להבחין בין תמונה אמיתית שלו למזויפת.

==ראו גם==
*גאון אוטיסט
*תרבות אוטיסטית
*קהילה אוטיסטית
*וינסנט ואן גוך

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20080927050814/http://www.kageenomori.jp/yamashita/index.html SHOUSENKYO MUSEUM OF ART]
* [https://web.archive.org/web/20081001231921/http://www.ne.jp/asahi/gallery/koyama/nihon/yamasita/yamasita.htm GALLERY KOYAMA]

קטגוריה:ציירים יפנים
קטגוריה:נכים יפנים
קטגוריה:אוטיסטים
קטגוריה:אמנות גולמית
קטגוריה:יפנים שנולדו ב-1922
קטגוריה:נפטרים ב-1971
יודנבריסטראט

יודנבריסטראט (בהולנדית: Jodenbreestraat - "הרחוב היהודי הרחב") הוא רחוב במרכז אמסטרדם שבהולנד. הרחוב מקשר בין רחוב אנתוניוס הקדוש (Sint Antoniesluis sluice) לכיכר ויסרפליין (Mr. Visserplein).

==היסטוריה==
הרחוב זכה לפרסום בין היתר בשל העובדה שהצייר רמברנדט ואן ריין התגורר ברחוב בין השנים 1631–1635 בביתו של סוחר האמנות הנדריק ואן אוילנבורך, ובהמשך בין השנים 1639–1656 במבנה אשר רכש ברחוב, ואשר משמש כיום כמוזיאון לזכרו. 

שם הרחוב, שהיה חלק מרחוב אנתוניוס הקדוש (Sint Antoniesbreestraat), שונה במהלך המאה ה-17 עת התיישבו ברחוב מהגרים יהודים מפורטוגל וספרד. הרחוב שימש כשוק עבור הסוחרים היהודיים אשר הקימו בו דוכנים למכור את מרכולתם. בשלטי המאה ה-19 הסדירו שלטונות העיר את המסחר ברחוב והעבירו את הסוחרים ודוכניהם לכיכר ווטרלו הסמוכה.

מרבית תושבי ה"רחוב היהודים" נרצחו בשואה על ידי גרמניה הנאצית בעת שזו כבשה את הולנד. לאחר מלחמת העולם השנייה נותרו מרבית בתי הרחוב נטושים, ובהדרגה התדרדר מצבם. בשנות ה-60 החליטה עיריית אמסטרדם להרוס את מרבית הבתים, ולנצל הזדמנות זו לבנות קו רכבת תחתית מתחת לרחוב. הבתים בצידו הצפוני של הרחוב נהרסו, ונחפרה מנהרה עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם. בשנת 1971 נבנה לכל אורך בצידו הצפוני של הרחוב מבנה מגורים גדל מידות בשם בורחמייסטר טלחנהאויז (Burgemeester Tellegenhuis), הנחשב לאחד המכוערים במבני אמסטרדם. מבנה זה נהרס בשנת 1994 ובמקמו נבנה בית ספר לתיאטרון ומבנה עבור משרדי העירייה.

למול מוזיאון בית רמברנדט ניצבת אנדרטה לזכרו של המשורר יעקב ישראל דה האן ועליו חקוקות מילים של אחד משיריו.

בקצהו הצפוני נמצא בית הכנסת הפורטוגזי, ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת כנסיית משה ואהרון.

==ראו גם==

* מוזיאון בית רמברנדט
* ווטרלופליין

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.jhm.nl/amsterdam_eng.aspx?ID=24 תיאור האנדרטה לזכרו של דה האן]

קטגוריה:אמסטרדם: רחובות
קטגוריה:יהדות הולנד
נבונצר

נָבּוֹנָצָר או נָבּוֹנָסָר היה מלך בבלי, אשר מלך בבבל בין השנים 747–734 לפנה"ס.

זו הייתה התקופה שבה ממלכת אשור הייתה שרויה במלחמת אזרחים, אך לאחר מכן, בשנת 746 לפנה"ס, הצליח תגלת פלאסר השלישי להשליט סדר באשור וכבש גם את בבל. נבונצר המשיך לשלוט תחת שלטון האשורים במשך 14 שנה. נבונצר היה המלך הראשון שניהל רשימות היסטוריות ויומנים אסטרונומיים מסודרים. על סמך היומנים הללו חישב האסטרונום תלמי את מסלולי הירח, ומסיבה זו חישב תלמי את התקופה הראשונה באסטרונומיה מתחילת שלטונו של נבונצר.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מלכי בבל
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-8 לפנה"ס
כיכר אוקספורד

כיכר אוקספורד, מעבר חצייה אלכסוני לאחר השיפוץ ב-2009
כיכר אוקספורד (באנגלית: Oxford Circus) היא כיכר בלונדון. היא נבנתה במפגש הרחובות ריג'נט ואוקספורד, בסיטי של וסטמינסטר.

הכיכר מהווה צומת תחבורה חשוב במרכז לונדון: מעל פני האדמה עוברים קווי אוטובוסים רבים, ומתחת לכיכר נמצאת תחנת אוקספורד, אחת מתחנות הרכבת התחתית של לונדון.

מסביב לכיכר נמצאות חנויות מותגים רבות.

ב-2009 שיפצה העירייה את הכיכר בעלות של 5 מיליון פאונד, והוקמו בה מעברי חצייה לכל כיווני ההליכה של הולכי הרגל, כך שכיום ניתן לחצות אותה לא רק בצורה ישרה בין מדרכות סמוכות אלא גם באלכסון.

מראה פנורמי של כיכר אוקספורד לפני השיפוץ, 2006

==קישורים חיצוניים==

* [http://news.bbc.co.uk/2/hi/uk_news/england/london/8337341.stm Oxford Circus 'X-crossing' opens], באתר BBC
* [http://www.kikarhashabat.co.il/19202.html כיכר השבת הקדימה את אוקספורד], באתר כיכר השבת

אוקספורד
יולנדה הארמר

שלט הזיכרון בכיכר יולנדה הארמר בשכונת [[קטמון בירושלים]]
יולנדה הארמר (1913–16 בפברואר 1957<ref>[https://gravez.me/deceased/D392D53B-7C65-46E9-8172-F712B52D399C]</ref>) הייתה עיתונאית יהודיה-מצרית שריגלה במצרים עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ועבור מדינת ישראל בשנים 1945–1951, וזכתה לכינוי "מאטה הארי הישראלית".

== קורות חיים ==
נולדה בשם יולנדה גבאי באלכסנדריה. אמה הייתה במקור מטורקיה.
התגוררה ולמדה בסנט ז'רמן-אן-לה בצרפת ושבה עם תום לימודיה בגיל 17 למצרים כדי להתחתן עם איש העסקים ונציג של חברת נפט, ז'אק דה בוטון, אך התגרשה ממנו כאשר בנם היחיד, ג'ילבר, היה בן שלוש או ארבע. ג'ילבר גדל עם סבו וסבתו, הוריה של יולנדה.
להארמר היו קשרים טובים עם הצמרת המצרית במסגרת עבודתה כעיתונאית בפלסטיין פוסט.
בזכות הרצאה של אנצו סרני בקהיר בתחילת שנות ה-40, החלה לגלות עניין בציונות. היא גויסה בקהיר בשנת 1945 בידי אליהו ששון, ראש האגף הערבי של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וקיבלה את הכינויים "ניקול" ו"פאלקור". היא יצרה קשרים גם עם המזכ"ל הראשון של הליגה הערבית עבד א-רחמן עזאם, עם מדינאים ערבים שביקרו בקהיר וכן עם בכירים בריטיים במצרים וכך השיגה מידע רב ערך. הצלחתה הגדולה ביותר הייתה השגת תוכניות הפעולה של צבא ההצלה לקראת מלחמת העצמאות.
בינואר 1948 הגיעה בטיסה ללוד ומסרה מסמכים סודיים על פלישה מתוכננת של הצבאות הסורי והמצרי לארץ ישראל.
את התוכניות תפרה מזכירתה, אורה שוויצר, מתחת לכותפות המעיל של הארמר.
בעקבות הקמת מדינת ישראל במאי 1948 ביצעו שלטונות מצרים גל מעצרים בקרב פעילים ציוניים, ובינם הארמר, אולם היא שוחררה כעבור זמן לא רב בשל מחלת הסרטן בו לקתה.

בספטמבר 1948 עזבה עם בנה לפריז, שם הייתה חברה במשלחת ישראל לאו"ם.
היא גם נפגשה עם ששון ועם ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, משה שרתוק, והכינה דו"ח שמסקנתו הייתה כי מצרים היא המדינה הערבית היחידה המעוניינת בהסדר עם ישראל.
עקב מחלתה הייתה מאושפזת כחמישה חודשים.

בסוף 1949 חזרה הארמר למצרים, והתגוררה שם עד לעלייתה לישראל עם בנה היחיד בשנת 1951. היא עברתה את שמה להַרְמוֹר, והצטרפה לסגל משרד החוץ.
הארמר הייתה נשואה פעמיים. הבן ז'ילבר (1935–2000), היה כלכלן ואספן אומנות.
נכדה הוא הסופר אלן דה בוטון ונכדתה היא מיל (Miel) דה בוטון, זמרת, מלחינה, אספנית אמנות ונדבנית.

הארמר נפטרה מסרטן בירושלים ב-1957. נטמנה בהר המנוחות.
פרטים רבים עליה התגלו ביומנים ותמונות שמצאו נכדיה לאחר פטירתו של ז'ילבר בשנת 2000.

==הנצחת זכרה==
* בשנת 2010 ביים דן וולמן סרט תיעודי בשם "יולנד: גיבורה אלמונית" (Yolande: An Unsung Herione) המנציח את פועלה של הארמר. הסרט הופק בידי נכדתה, מיל דה בוטון.
* על שמה כיכר בשכונת קטמון בירושלים.

==לקריאה נוספת==
* מיכאל בר-זוהר וניסים משעל, "לוחמות המוסד" (עמ' 29 - 39), ידיעות ספרים, 2020

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.jewishrefugees.org.uk/2015/07/yolande-harmor-israels-glamorous-spy.html ביוגרפיה ] 
* [https://www.jewoftheweek.net/2015/07/08/jew-of-the-week-yolande-harmor/ ביוגרפיה] 

==הערות שוליים==

הארמר
הארמר
קטגוריה:פעילים ציונים במצרים
קטגוריה:מרגלות
קטגוריה:עיתונאיות יהודיות
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:יהודיות מצריות
קטגוריה:מצרים שנולדו ב-1913
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1913
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-1957
סנטרליה

סנטרליה (באנגלית: Centralia) היא עיירת רפאים במחוז קולומביה, מדינת פנסילבניה, בצפון-מזרח ארצות הברית. העיירה קיבלה את שמה בשנת 1865 אף על פי שבפועל החלה להתפתח כ-20 שנה לפני כן סביב פונדק שהוקם באתר מכרות פחם.

== השריפה התת-קרקעית ==
בשנת 1962, ביום הזיכרון הלאומי, לאחר ששריפה יזומה של זבל לא כבתה לאחר ימים רבים, התברר שמצבור ענק של פחם טבעי הוצת. הפחם לא חדל מלבעור ולחמם את האדמה. לאחר תלונות התושבים על כאבי ראש והתעלפויות, התברר שבעירת הפחם מתחת לאדמה משחררת כמויות גדולות של פחמן חד-חמצני, שהוא גז רעיל, שקוף וחסר ריח. הגז הצטבר במיוחד במקומות סגורים ולא מאווררים, ומקור הכמות הגדולה שלו הוא בבעירה עם כמות דלה מדי של חמצן, מאחר שהפחם נמצא מתחת לאדמה.

מאמצים גדולים שהושקעו בכיבוי הבעירה, כולל חפירת תעלות עמוקות, לא צלחו, והפחם המשיך לבעור במשך עשרות שנים. האדמה החלה להתבקע, כולל כבישים, ולפלוט עשן. בשנת 1981 ילד כבן 12 ניצל בקושי מנפילה לתוך בולען לוהט, שהוא אחד התוצרים של שריפת פחם תת-קרקעית (הפחם הופך לאפר ואינו יכול לתמוך בסלע שמעליו). לאחר מקרה זה, השריפה עלתה לכותרות וקומץ מהתושבים החל לתמוך במכירת השטח ובמעבר. בהצבעה שנערכה בעירייה בשנת 1983, 200 תושבים הביעו את רצונם להישאר בעוד ש-345 תושבים ביקשו למכור את השטח וכך הוחלטה מכירת הקרקע ומעבר כולל של התושבים.

במשך אחת עשרה השנים שלאחר מכן ניסו הרשויות המקומיות לפנות את העיירה ולפצות את המפונים. בשנת 1992 מדינת פנסילבניה הודיעה שהיא מחרימה את העיירה, הורסת את הבתים וחוסמת את הגישה למקום. מתוך 3000 התושבים שהתגוררו בעיירה, רק כ-11 תושבים עקשים נותרו במקום, וכיום (נכון לשנת 2021) אף אחד לא חי שם.

מצב העיירה הוא שהאדמה חרוכה ומתבקעת, עם חורים המעלים עשן, הכבישים סדוקים, העצים מתים או גוססים. בעומק כ-3 מטרים טמפרטורת הקרקע שנמדדה עולה על 85 מעלות צלזיוס.

אין הערכה מתי הפחם יפסיק לבעור. ידוע על מרבצי פחם דומים הבוערים מאות ואף אלפי שנים. להערכת המומחים נדרשים לפחות כחצי מיליארד דולר בחפירות תעלות בנות מאות קילומטרים ובעומק עשרות מטרים כדי להתמודד עם הבעירה.

== ראו גם ==
* דרווזה

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
כביש סדוק ועשן העולה ממנו

קטגוריה:ערי רפאים בארצות הברית
קטגוריה:פנסילבניה: יישובים
קטגוריה:מחצבים
קטגוריה:אסונות מעשה ידי אדם בארצות הברית
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1841
פרויקט וסט פורד

פרויקט וסט פורד (West Ford Project) המכונה גם חגורת וסט פורד או פרויקט המחטים הוא מיזם חלל שאפתני מתחילת שנות השישים (1961-1963), שבוצע עבור צבא ארצות הברית על ידי מעבדת לינקולן של אוניברסיטת MIT, כחלק מניסיון למצוא אמצעי תקשורת אלחוטית ארוך טווח שיהיה בלתי אפשרי לחסימה אלקטרונית או חבלה בקווי תקשורת.

מטרת המיזם הייתה בדיקת אפשרות ליצור סביב כדור הארץ, בגובה של כ-3500 עד 3800 ק"מ, חגורה ממחטי נחושת קטנטנות, המהוות כל אחת אנטנת דיפול זעירה באורך 1.78 ס"מ, בקוטר של כ-2 מאיות המילימטר ובמשקל של כ-40 מיקרוגרם.

החגורה איפשרה תשדורת רדיו גלובלית, ממרכז שידור שמוקם בווסטפורד, מסצ'וסטס, וקמפ פארקס, קליפורניה.
ממדי המחט תוכננו כדי להחזיר גלי רדיו בתדר 8 גיגה-הרץ. גלי הרדיו יחזרו אל כדור הארץ וכך תתאפשר תקשורת בגלי רדיו מסביב לעולם ללא הפרעה. 

לאחר ניסיון כושל ראשון ב-1961 מטיל שנשאר עד היום במסלול סביב כדור הארץ, בוצע ניסיון שני ב-9 במאי 1963, מטיל מסוג מידס 6 (MIssile Defense Alarm System) שנשא מטען בן 19 ק"ג בסך הכל שהכיל 480 מיליון מחטים. המחטים אכן פוזרו במסלול הרצוי, והאמריקנים הצליחו לבצע כמה תשדורות רדיו ארוכות טווח מוצלחות בין מסצ'וסטס וקליפורניה. רוחב הפס של התשדורת היה 20 Kbps ואיכות הקול המשודר תוארה כ"ניתנת להבנה" (intelligible). אך לאחר כחודש המחטים המשיכו להתפזר ותשדורת נוספת בוצעה בקצב של 400 bps (ביט לשנייה) בלבד. למרות זאת, הניסוי נחשב כמוצלח.

מחטים ששימשו בפרויקט, והשוואת הגודל שלהן לעומת בול

==נטישת הפרויקט==
בעקבות שתי סיבות מרכזיות, הוחלט לנטוש את הפרויקט:

#באותה תקופה החלה הפריחה בעולם לווייני התקשורת. לוויין תקשורת הוא אקטיבי באופיו - הוא יכול להגביר את עוצמת גלי הרדיו או לשנות את תדרם, ולהחזיר תשדורת איכותית. חגורת וסט פורד, לעומת זאת, היא פאסיבית. 
#מדענים ברחבי כדור הארץ, ובעיקר בבריטניה ורוסיה, פרסמו מחאות כנגד זיהום החלל הקרוב במאות מיליוני עצמים מהם לא ניתן יהיה להפטר בקלות. בעקבות המחאה העולמית, הנושא עלה לדיון בעצרת האומות המאוחדות ב-1963, ושגריר ארצות הברית, עדלי סטיבנסון נאלץ להגן על הפרויקט. סטיבנסון הסביר כי חקר את הנושא לעומק, והוא משוכנע שלחץ קרני השמש יחזיר תוך כשלוש שנים את כל המחטים בחזרה לאטמוספירה ובכך יגרום לשריפתן. הופעתו נחשבה כמוצלחת ומרגיעה. בפועל, גם בשנת 2008, גושים גדולים של מחטים עדיין סבבו את כדור הארץ והיוו סכנה חמורה ללוויינים וחלליות.

== קישורים חיצוניים ==

* רן לוי, [https://www.ranlevi.com/texts/ep28_dangerous_junk_in_space_text/ על זבל מסוכן בחלל], אתר עושים היסטוריה
* www.damninteresting.com, [http://www.damninteresting.com/?p=516]
* Spacecraft Blog [https://web.archive.org/web/20070312200131/http://www.aoe.vt.edu/~cdhall/Space/archives/000289.html]

קטגוריה:קשר רדיו
קטגוריה:האדם בחלל
שינחואה

אחד מסמליה של סוכנות הידיעות לאורך השנים

שינחואה (בסינית מפושטת: 新华通讯社, פין-יין: Xīnhuá tōngxùnshè, תעתיק מדויק: שִׂינְחְווָה טונְגְשׂוּ'נְשֶׁה, תרגום מילולי: סוכנות הידיעות של סין החדשה) היא סוכנות הידיעות הגדולה בעולם, בבעלות חלקית של ממשלת הרפובליקה העממית של סין.

מטה הסוכנות ממוקם בעיר בייג'ינג ולה כ-220 משרדים אזוריים ברחבי העולם. כ-30,000 איש עובדים כשכירים של הסוכנות – מלבד פרילנסרים רבים העובדים בשבילה – מספר ההופך אותה לסוכנות הידיעות הגדולה בעולם. היא בעלת הפריסה הרחבה ביותר בעולם מבין כל כלי התקשורת: משרדי ועיתונאי שינחואה ממוקמים בכל מדינה בעולם. נוסף על היותה סוכנות ידיעות, משמשת שינחואה כמו"ל, ומוציאה לאור עיתונים וכתבי-עת במעל עשר שפות, ביניהן אנגלית, ספרדית, רוסית, צרפתית, גרמנית, פורטוגזית, ערבית, יפנית, הינדית ועוד. אתר האינטרנט של שינחואה מדורג במקום ה-20 בעולם בפופולריות שלו בדירוג אלקסה, מקום אחד אחרי האתר של נטפליקס, והרבה לפני כל כלי תקשורת אחר בעולם. דפי הפייסבוק של שינחואה באנגלית מגיעים ביחד למעל 160 מיליון עוקבים, מה שהופך אותה להכי פופולרית בפייסבוק, מלבד הדף הרשמי של פייסבוק עצמה. בטוויטר עוקבים אחרי שינחואה באנגלית כ-13 מיליון איש ברחבי העולם.

==היסטוריה==
שינחואה נוסדה בנובמבר 1931. היא נקראה בתחילה "סוכנות הידיעות של סין האדומה" (紅色中華通訊社; Hóngsè Zhōnghuá Tōngxùnshè), ובשנת 1937 ניתן לה שמה הנוכחי. היא החלה להפיץ מידע באנגלית על סין בשנת 1944.

==שינחואה כיום==
סוכנות הידיעות שינחואה מפיצה ידיעות ותמונות הקשורות באירועים שונים המתרחשים בסין לגופי תקשורת ברחבי העולם, במספר שפות ובהן אנגלית, ספרדית, רוסית, צרפתית וערבית. בניגוד ליומון העם, עיתון רשמי של המפלגה הקומוניסטית של סין, מופיעים מאמרי מערכת ודעות באופן נדיר בדיווחי שינחואה. כסוכנות ידיעות בעלת נוכחות גלובלית, מעבירה שינחואה ידיעות מהמתרחש בעולם לתושבי סין. היא מפעילה אתרי אינטרנט במגוון שפות.

== ראו גם ==
* CCTV

==קישורים חיצוניים==

* 

* 
* [http://www.chinaview.cn/ אתר שינחואה] 

קטגוריה:סוכנויות ידיעות
קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: תקשורת