בעיית הפליטים הפלסטינים

פליטים פלסטינים, [[1948]]
פליט פלסטיני מהכפר [[סומייל שבלב תל אביב, מצביע בעת סיור לאזרחים ישראלים על בית שלטענתו היה בית ילדותו, 2006]]
ילדה פלסטינית נושאת שלט עם ציורו הסמלי של [[המפתח הפלסטיני]]
בעיית הפליטים הפלסטינים היא שאלת מעמדם וגורלם של ערביי ארץ ישראל, אשר יצאו מתחומי המנדט הבריטי ומדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות (המכונה על ידיהם בשם "הנכבה"), אלו שהפכו פליטים ממקום מושבם בגדה המערבית במהלך במלחמת ששת הימים וכן צאצאיהם, שמדינת ישראל מנעה את שיבתם לבתיהם בתום המלחמה. רבים מן הפליטים וצאצאיהם חיים במחנות הפליטים, בערים ובכפרים ברצועת עזה, ביהודה ושומרון, בירושלים המזרחית, בירדן, בלבנון ובסוריה וכן במדינות אחרות בעולם.

מדינות ערב סירבו לסייע ביישוב הפליטים בשטחיהן, מחשש שצעד כזה יתפרש כהשלמה עם קיום מדינת ישראל ויחליש את המאבק בה.. זאת פרט לירדן, המדינה שקלטה את מספר הפליטים הגדול ביותר, והעניקה להם אזרחות. הן לאלו במחנות הפליטים בגדה המזרחית והן לאלו שמצאו מפלט בגדה המערבית.

להבדיל משאר פליטי העולם המטופלים על ידי נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), בעלי סטטוס של פליטים פלסטינים מטופלים על ידי אונר"א – סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים (UNRWA). בערך זה המונח "פליט" מתייחס לפליט לפי הגדרת אונר"א. הגדרת הפליטים של אונר"א אף אינה מחריגה ממצבת הפליטים את אלה מהם שקיבלו אזרחות במקום מושבם החדש או את אלה שביצעו פשעים שונים או אף פעלו נגד מטרות האו"ם (תנאים שיכולים לפסול זכאות של פליטים רגילים). המנדט שניתן לאונר"א, בניגוד למנדט הנציבות, אינו כולל טיפול בהשבת הפלסטינים למקום ממנו יצאו.. בניגוד לאמונה רווחת, צאצאי פליטים בכל העולם, גם המוגנים על ידי נציבות האו"ם וגם אלו המטופלים על ידי אונר"א, ממשיכים להחזיק במעמד פליט כל עוד לא הוסדר מעמדם. כך, למשל, קיים כבר דור שלישי לפליטות האפגאנית בפקיסטן. 

אוכלוסייה נוספת הקשורה במונח הם אלה מערביי ישראל שעזבו את ביתם הקבוע כתוצאה מהמלחמה אך עדיין נותרו בתחומי מדינת ישראל.

סמל מוכר של המאבק על זכויות הפליטים הוא המפתח הפלסטיני המייצג את זכויותיהם על הבתים והקרקעות אשר נעזבו.

== היציאה ההמונית במהלך המלחמה ==
מיד לאחר החלטת החלוקה של ארץ ישראל באו"ם ב-29 בנובמבר 1947, למדינה ערבית ומדינה יהודית, החלו התקפות של ערביי ארץ ישראל על מטרות יהודיות. בין מועד החלטת החלוקה למועד פלישת צבאות ערב לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, ב-14 במאי 1948, הייתה המלחמה בין יהודים וערבים בארץ ישראל מלחמת אזרחים. היא התנהלה בין "כנופיות" ערביות מקומיות ולצדן צבא ההצלה של הליגה הערבית, שחדרו לתחומי ארץ ישראל המנדטורית בהעלמת עין של שלטונות המנדט, לבין כוח המגן העברי.

יציאתם של ערביי ארץ ישראל מאזורי הארץ שהוחזקו בידי היהודים והפכו בתום המלחמה לחלק ממדינת ישראל, נמשכה 20 חודשים, מדצמבר 1947 עד יולי 1949. גלי היציאה היו מקבילים לשלבי המלחמה, החל מפרוץ מעשי האיבה בעקבות החלטת החלוקה. את המניעים לבריחה בשלבים המוקדמים תיאר בכור-שלום שטרית בתזכיר שהגיש לדוד בן-גוריון, על סמך מגעיו עם תושבים ערבים שנותרו בארץ. אלה הזכירו, בין השאר, את מורשת הדיכוי העות'מאני, ניתוץ הדימוי הכנוע של היהודי בעיני הערבים, חששם של התושבים האמידים בעיקר מהתחדשות אנרכיה וטרור פנימי שחוו בתקופת המרד הערבי הגדול, אבל גם שגיאות שעשתה המנהיגות הפלסטינית, כמו בחירתה לנהל את המלחמה מבחוץ, האשליות שנטעו מנהיגים פלסטינים ובריטים על האפשרות שיחזרו לאחר סיום הקרבות, והמנטליות הערבית, כפי שתיאר אותה אבן ח'לדון במאה ה-14.

לדברי ההיסטוריון בני מוריס, אין שום עדות לכך שהיישוב היהודי ציפה ליציאה המונית של הערבים מחלקי ארץ ישראל שנועדו למדינה היהודית או מחלקים אחרים של הארץ.

===הגל הראשון: דצמבר 1947 עד מרץ 1948===
כבר בספטמבר 1947 קבעה הוועדה המדינית של הליגה הערבית, כי צפויה נהירה של "נשים, זקנים וטף" מארץ ישראל למדינות ערב, והצהירה שתדאג לקליטתם. הוועד הערבי העליון ככל הנראה התנגד לגישה זו וטען כי אין להעניק אשרות כניסה לפליטים פלסטינים.

תחילת יציאת האוכלוסייה הערבית מן הארץ נגרמה עקב מעשי האיבה שהתחוללו בתקופה שבין דצמבר 1947 למרץ 1948. לדברי בני מוריס, בתחילת היציאה התרחשו במספר מקומות בארץ נטישת בתים ועקירה לאזור אחר באותה עיר, ותופעה זו "הייתה בבחינת השבר הראשון במחסום פסיכולוגי", שבעקבותיה התרחשו "נטישות של ערים וכפרים שלמים ולבסוף יציאה מן הארץ".
בגל הראשון של היציאה, מדצמבר 1947 ועד מרץ 1948, יצאו כ-50–60 אלף ערבים, רובם מהמעמד הגבוה והבינוני בחיפה, ירושלים ויפו, מיעוטם בדווים וכפריים במישור החוף המרכזי, וחלקם עובדים זרים שחזרו לארצות מוצאם. תופעת היציאה החלה כבר מספר ימים לאחר פרוץ מעשי האיבה בארץ בעקבות החלטת החלוקה. היא בלטה במיוחד בשכונות שבמוקדי החיכוך בערים המעורבות, וגברה ככל שהורע המצב הצבאי של הערבים באותם המקומות. בזמן שפרצה המלחמה הבלתי-רשמית, רוב חברי "הוועד הערבי העליון" (ההנהגה הפלסטינית) לא ישבו בארץ ורבים מבני משפחות האליטה העירונית היו הראשונים לנטוש את מקומות מגוריהם. יש להניח כי הללו התכוונו ליציאה זמנית עד שתושג רגיעה, אולם הייתה לכך השפעה מוראלית וכלכלית הרסנית על הנשארים.

כבר בתחילת המלחמה, בדצמבר 1947 ובינואר 1948, החלו לצאת מארץ ישראל, קמעה קמעה, משפחות ערביות אמידות. העיתון הערבי היפואי "אל-שעב" ("העם") גינה את התופעה ב-30 בינואר 1948: "הקבוצה הראשונה של הגיס החמישי שלנו כוללת אותם אנשים הנוטשים את בתיהם ומסחריהם והולכים לגור במקום אחר... לנוכח סימן ראשון של תלאה הם נושאים רגליהם כדי להימלט מלשאת בעול המאבק".
גם מן האזורים הכפריים החלה מנוסה, ובתקופה זו הייתה הבריחה הגדולה ביותר הייתה באזור השרון, בין תל אביב לחדרה, משום שבאזור זה היה רוב יהודי והוא עמד להיות מרכז המדינה היהודית העתידה לקום. ב-25 בדצמבר 1947 פונה הכפר אל-מסעודיה (סומייל), כנראה מחשש להתקפה יהודית. תושביו נמלטו תחילה אל הכפר הסמוך ג'מאסין אל-ע'רבי, אולם ב-7 בינואר 1948 גם הוא ננטש, אם כי באופן חלקי. ב-30 במרץ, האשים השבועון "אל-צריח" את תושבי הכפר שייח' מוניס וכפרים אחרים בסביבת תל אביב, ש"המיטו חרפה על כולנו" על ידי "נטישת כפריהם". לדברי בני מוריס, פחדם ומנוסתם של תושבי סומייל השפיעה ככל הנראה על מארחיהם בג'מאסין לברוח גם כן. לדבריו, "דגם זה, שבו נגרמת מנוסת תושבי הכפר המארח בעקבות הבורחים מכפר אחר שמצאו בו מקלט זמני, עתיד היה לחזור על עצמו בחודשים הבאים בכל חלקי הארץ.
בשבועות הראשונים של המלחמה, נמלטו מזרחה כמה שבטים בדואים מתוך שטחים במישור החוף שהיו בשליטה יהודית. רובם פינו את מאהליהם מתוך פחד מפני התקפה יהודית. הערבים הכפריים בשרון שנטשו את המקומות בהם ישבו בין דצמבר 1947 למרץ 1948 נהגו כך בעיקר בעקבות התקפות של ההגנה או של האצ"ל, או מתוך פחד מפני התקפות כאלה.

לדעת מוריס, בואם של היוצאים בגל הראשון אל מדינות ערב לא הטיל מעמסה כבדה על המדינות המארחות ונראה שיציאתם לא הטרידה את מנהיגיהן, והן גם לא עשו דבר כדי למנוע את כניסת הפליטים לגבולותיהן. בדצמבר 1947 החלו ממשלות סוריה ולבנון לחשוש מפני היווצרותה של בעיית פליטים לאורך גבולותיהן. ב-21 בדצמבר מסר העיתון הסורי "אל-איאם", כי הן ביקשו מן הוועד הערבי העליון להשפיע על הפלסטינים לאורך גבול הצפון, שיישארו במקומותיהם וישיבו מלחמה בשעת הצורך, ולא יימלטו לסוריה וללבנון. בסוף ינואר 1948 החלה הבעיה להטריד גם את הוועד הערבי העליון. מקורות בריטיים דיווחו כי אמין אל-חוסייני ציווה על הפליטים לחזור לבתיהם, ואם יסרבו, ייתפסו בתיהם על ידי ערבים מחוץ לארץ ישראל, שנשלחו לסייע בהגנת האזורים הערביים. לדעת מוריס, נראה כי אל-חוסייני היה מודאג במיוחד לנוכח בריחתם של גברים בגיל צבא.
הוועד הערבי העליון ניסה לבלום את זרם היוצאים מהארץ. בין היתר, עשה הוועד, כמו גם הוועדות הלאומיות ו"צבא ההצלה", מאמצים שכללו הטלת מס על היוצאים וכן איומים להחרים את רכושם.
בכינוס מועצת הליגה הערבית שנערך בפברואר 1948 בקהיר, הועלה הצורך להגיש סיוע לפליטים והוחלט להטיל במדינות ערב מס אזרחי שהכנסותיו יוקדשו לסיוע הומניטרי לפלסטינים.
ב-8 במרץ 1948 כתב אמין אל-חוסייני איגרת אל ממשלות סוריה, מצרים ולבנון, בה ציין את הנטייה "של רבים מערביי פלסטין לעזוב את עריהם ולהתיישב בארצות ערביות שכנות". הוא הצהיר בה כי הוועד הערבי העליון החליט שאיש לא יורשה לעזוב את הארץ בלי הסכמתו, וכי "הערבים הפלסטינים המרובים שעזבו את ארצם מאז תחילת הקרבות", יחויבו לחזור "למען האינטרס הלאומי". לפיכך ביקש משלוש הממשלות שתסרבנה להאריך את רישיונות ישיבתם ולהוציא רישיונות חדשים בלי הסכמת הוועד הערבי העליון.
בתזכירים רשמיים שהגיש באותו יום הוועד הערבי העליון למדינות ערב, הוא ביקש שלא להעניק אשרות כניסה לפלסטינים אלא במקרים מיוחדים ולאחר אישורה של "הוועדה הלאומית המקומית". אולם הממשלות הערביות לא שיתפו פעולה בעניין זה. עד מאי 1948 הן לא הערימו מכשולים על כניסת פליטים פלסטינים לתחומיהן.

אף על פי כן, בני מוריס טוען כי אל-חוסייני או הוועד הערבי העליון לא יצאו בשלב זה של גל הפליטים הראשון במסע ברור, עקבי ותקיף נגד הבריחה, והוא מציע מספר סיבות לכך: ייתכן שנמנעו מכך משום שהיקף הבעיה היה עדיין קטן יחסית, והיא עדיין לא הטרידה אותם במיוחד; ייתכן שהחוסיינים היו מרוצים מיציאתם של רבים מבני המעמדות הבינוני והגבוה, שהיו מזוהים בדרך כלל עם האופוזיציה; עם היוצאים נמנו גם בני משפחות שהיו מקורבים לחוסיינים, בהם רבים הקשורים לוועד הערבי העליון; מנהיגי הפלסטינים הרבו להוקיע את בריחת הכפריים אך לא את מנוסת קרובי משפחותיהם העירוניים. עם זאת, השפעתם של אל-חוסייני והוועד הערבי העליון על האירועים ביישובים הפלסטיניים הייתה רופפת, וגינוי של אל-חוסייני לא היה מבטיח שהוועדות הלאומיות או קבוצות הלא-סדירים יפעלו כראוי כדי לבלום את הבריחה, שכן הייתה להן מערכת עדיפויות שלא הייתה זהה בהכרח לזו של הגופים הכלל-לאומיים. כך למשל, בחלקים מסוימים של הארץ נרתעו הוועדות הלאומיות מלבלום את היציאה, כיוון שרבים מן היוצאים היו מבני משפחותיהם או ידידיהם של חברי הוועדות. אולם בדרך כלל פעלו ההנהגות המקומיות ומפקדי המיליציות כדי לצמצם את ממדי המנוסה. מוריס מציע סיבה נוספת לכישלון בתקופה זאת לצמצם את ממדי היציאה, והיא היחס הסלחני ליציאתם של נשים, זקנים וילדים, מצד מדינות ערב, אל-חוסייני וחלק מן הוועדות הלאומיות. אל-חוסייני הצהיר מספר פעמים כי הוא מתיר ואף מעודד את פינויים מאזורים שעלולים להתפתח בהם קרבות, כדי להקטין את היקף האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית, וב-8 במרס הפיץ הוועד הערבי העליון חוזר בו יעץ לוועדות הלאומיות לפנות נשים, ילדים וזקנים מאזורי קרבות פוטנציאליים. מוריס מציע שייתכן ואל-חוסייני סבר כי המוטיבציה של הגברים להילחם תגבר כשידעו שבני משפחותיהם נמצאים במקום בטוח, אלא שנראה כי בריחת בני המשפחות החלישה את נכונות הגברים להישאר ולהילחם.

בני מוריס טוען כי יציאת הערבים מיישוביהם הייתה בעיקר תוצאה של התקפות מצד הכוחות היהודיים, ובגלל הפחד מפני התקפות אפשריות כאלה בעתיד. לדבריו, הפלסטינים חשו שבני עמם חלשים ושכוחם של היהודים רב, ואמונם בכוח הצבאי הערבי התערער. רוב היוצאים ציפו שמדינות ערב יתערבו במלחמה ויביסו את היהודים, ולאחר מכן יוכלו היוצאים לחזור לבתיהם. אולם מוריס טוען גם כי רק שיעור מבוטל של פליטים יצאו בתקופה זו את הארץ משום שהכוחות היהודיים הורו או "יעצו" להם לעשות כך. כמו כן, הוא טוען כי רק מעט פליטים יצאו מיישוביהם בתקופה זו בהוראת מנהיגים ערבים, צבאיים או מדיניים. הוא מסכם כי בחודשים אלה לא ננקטה מדיניות של הוצאת ערבים מארץ ישראל או מחלקיה שרוב אוכלוסייתם הייתה יהודית – על ידי מנהיגות היישוב היהודי, על ידי המנהיגות המקומית של הפלסטינים, או על ידי מדינות ערב, וכי בתקופה זו היו רק גירושים ספורים על ידי ה"הגנה" ומקרים מועטים של פינוי כפרים בהוראת מפקדים ערבים מקומיים, וכולם הוכתבו מכוחם של שיקולים אסטרטגיים.

===הגל השני: אפריל עד יוני 1948===
הגל השני של היציאה התרחש בחודשים אפריל–יוני 1948, כתוצאה ישירה ממתקפת "ההגנה" על פי "תוכנית ד'", שעוצבה במרץ 1948 ונועדה להבטיח את שטחי המדינה היהודית לקראת הכרזת העצמאות שלה והפלישה הערבית הצפויה בעקבותיה. בהתאם לתוכנית, כבשה ההגנה כפרים בפרוזדור ירושלים, סביב קיבוץ משמר העמק ולאורך כביש החוף, ותושביהם ברחו. רוב היוצאים היו תושבי הערים הגדולות שנכבשו על ידי הכוחות היהודים לפני פלישת הצבאות הערביים: טבריה, חיפה, צפת, בית שאן ויפו. חלק קטן מהם יצאו מכפרים באצבע הגליל, הגליל המערבי ומבואות ירושלים. חלק מהיוצאים בגל הזה עזבו לערים וכפרים בתוך ארץ ישראל.
בני מוריס טוען כי תוכנית ד' "נועדה להשגת יעדים צבאיים, ולא הייתה בגדר תוכנית פוליטית לגירושם של ערביי ארץ ישראל", וכי הערבים "נמלטו מישוביהם לרוב לפני או בעיצומם של הקרבות".
עד אפריל 1948, עדיין נותרו בשטח שקבע האו"ם למדינה היהודית כמחצית מהאוכלוסייה הערבית. אולם לאחר כיבוש הכפר דיר יאסין ליד ירושלים וההרג הרב שהתרחש בו ב-9 באפריל, החל שלב חדש ביציאה ההמונית. הכפרים מלאו שמועות על מעשי זוועה של היהודים וחלק גדול מהאוכלוסייה הערבית נתקף בהלה. במאמר שפורסם ב"דיילי מייל" הלונדוני ב-12 באוגוסט 1948, כתב מפקד הלגיון הערבי, ג'ון גלאב: 

התקפות ה"הגנה" באפריל והיציאה ההמונית של ערבים בעקבותיהן, הפתיעו את מדינות ערב ואת הוועד הערבי העליון.
ערב המלחמה הייתה בחיפה אוכלוסייה של כ-70,000 ערבים. לאחר כניעת ההנהגה הערבית ל"הגנה" ב-22 באפריל, הודיעה המשלחת הערבית בבית העירייה כי הקהילה הערבית תתפנה מן העיר. הבריטים סיפקו משוריינים לליווי שיירות היוצאים וספינות שהוציאו אותם מהעיר, ועד 1 במאי 1948 עזבה כמעט כל האוכלוסייה הערבית. בתחילת מאי נותרו בעיר בין 3,000 ל-4,000 ערבים בלבד.
ב-5 במאי דיווח הכתב של ה"טיימס" הלונדוני בירושלים כי "הרחובות הערביים שוממים להפליא, וכפי הנראה בעליל הייתה, בעקבות הדוגמה העלובה של המעמד המבוסס יותר, יציאה המונית גם מירושלים, אם גם לא באותו היקף כמו ביפו ובחיפה". המנוסה מחיפה, יפו וירושלים ערערה מאוד את המורל בקרב הערבים, בד בבד עם התמוטטות הדרגתית של החוק והסדר ביישוביהם, בגלל כניסתם של המתנדבים הזרים החמושים, שלקחו לידיהם את השליטה בכפרים שישבו בהם, ובגלל הציפייה להתפרקות הקרובה של השלטון הבריטי. בחודש אפריל התגבר תהליך ההתפרקות: שוטרים נטשו עם כלי נשקם, ופקידים רבים נמנעו מלהגיע למקומות עבודתם. המתנדבים הזרים שדדו רכוש, הציקו לנשים, והטילו את אימתם על תושבי הערים, ומאחר שלא הצטיינו כלוחמים, לא הצליחו לטעת בלב המקומיים אמון ביכולתם אפילו רק לבלום את כוחות ה"הגנה". בערים היה לעיתים מחסור במזון, הייתה עליית מחירים גדולה ואבטלה גבוהה.

בחודש אפריל המשיכו הכוחות הלא-סדירים והוועדות הלאומיות לעודד את עזיבתם של זקנים, נשים וילדים מאזורי קרבות בפועל או בכוח, ככל הנראה על פי דרישת הוועד הערבי העליון. כך למשל, באפריל צטטה הוועדה הלאומית בירושלים חוזר של הוועד הערבי העליון מ-8 במרס, להוציא את הנשים, הילדים והזקנים "למקומות מרוחקים מהסכנות", תוך אזהרה כי הפרת ההוראה הזאת תיחשב ל"מכשול במלחמת הג'יהאד ובדרכם של הלוחמים ותפריע לפעולתם בשכונות". הוראות דומות ניתנו גם במקומות אחרים בארץ. צבא השחרור הערבי ציווה על תושבי פרדיס להוציא מן הכפר את הנשים והילדים "ולהיות מוכנים לעזבו לגמרי", וגם יחידות הלגיון הערבי הוציאו הוראות לפינוי נשים וילדים, בנימוק שהדבר יסייע בהגנה מפני התקפה יהודית. בחודשים אפריל־מאי פונו יותר מ-20 כפרים ערביים על פי הוראות מטעם מפקדים ערבים מקומיים, ממשלות ערביות או הוועד הערבי העליון. עם זאת, לדברי בני מוריס, לא נמצאה שום עדות מתקופה זו שיכולה להצביע על כך שהיציאה ההמונית של ערבים בחודשים אפריל־מאי נעשתה על־פי הוראתם או בעידודם הישיר של מנהיגי ארצות ערב או של אמין אל-חוסייני.

לדעת בני מוריס, בסוף אפריל כבר הבינו חברי הוועד הערבי העליון ואמין אל-חוסייני בראשם, כי הקרב בין ערביי ארץ ישראל ובין היישוב היהודי היה אבוד, וכי מעתה תלויה המלחמה בהתערבותן של מדינות ערב. מוריס טוען כי אל-חוסייני הבין כי מנהיגיהן אינם ששים להיכנס למלחמה למען הפלסטינים, וסבר כי רק טרגדיה ערבית גדולה תביא את המנהיגים הללו לעמוד בהבטחתם ולהתערב, מכיוון שיגבר הלחץ עליהם מצד דעת הקהל במדינותיהם ומצד מדינות ערב האחרות, בין היתר גם להציל את ה"כבוד" הערבי. בנוסף לכך, הוועד הערבי העליון ראה בדאגה את הסכנה שציבור ערבי גדול ייכנע ויסכים לחיות תחת שלטון יהודי, ולכן העדיפו חברי הוועד שלא לומר ולא לעשות דבר לנוכח הבריחה הגוברת של ערבים במהלך חודש אפריל, ובהיעדר הנחיה ברורה מצד הוועד הערבי העליון או מצד מדינות ערב, נפל נטל קבלת ההחלטות באשר לפינוי יישובים על כתפי המנהיגים המקומיים, האזרחיים והצבאיים, שבמקרים מסוימים החליטו על-פי מה שנראה בעיניהם כרצוי בעיני הוועד הערבי העליון.
אולם יציאת הערבים מארץ ישראל באפריל ובמאי שירתה היטב את התעמולה הערבית, והיא שימשה למנהיגי מדינות ערב צידוק לפלישתם המתוכננת לארץ ישראל. התעמולה הערבית הציגה את היציאה בפני העולם כגירוש המוני ומכוון של הערבים על ידי היהודים, בעוד שמקרים של התפנות מרצון היא בחרה להציג כביטוי לסירובם של הערבים לחיות תחת שלטון יהודי. עם זאת, הסברה בקרב הערבים הייתה שיציאת הערבים היא תופעה זמנית, שכן לאחר פלישת צבאות ערב לארץ ישראל, יחזרו הפליטים אל בתיהם.

במהלך השבועות שבין אפריל לאמצע יוני 1948 יצאו לגלות בין 250,000 ל-300,000 פליטים פלסטינים. הגורם הראשי שדחף ליציאתם הייתה המתקפה הצבאית היהודית של ההגנה והאצ"ל, ובעיקר החשש ממתקפה כזו: רוב הכפרים והערים התרוקן מיד כשהגיעה לפתחם. לדברי בני מוריס, נפילת הערים הערביות הגדולות והיציאה מהן באפריל ובמאי גרמו לתחושת פחד וייאוש בקרב תושבי הכפרים, שנותרו ללא מנהיגות פוליטית וחיקו את התפנותם של המעמדות הבינוניים. לטענת בני מוריס, נעשו ביוזמת ה"הגנה" וצה"ל מעשי גירוש נקודתיים של ערבים, אולם "לא הייתה תוכנית גדולה או כוללת של גירוש". עם זאת, מתוך שיקול צבאי של מניעת חזרת התושבים והצורך לשוב ולהילחם כדי לכבוש את אותו יישוב, התגבש בתקופה זו דפוס פעולה של כיבוש כפרים והריסתם, והדבר יצר למעשה מצב של גירוש בפועל.

בתקופה זו הגבירו הוועד הערבי העליון, צבא ההצלה והממשלות הערביות את המאמץ לבלום את זרם הפליטים, וזאת באמצעות פינוי נשים, ילדים וזקנים; איומים מטעם קאוקג'י בכרוזים ובשידורים ברדיו רמאללה להחרים את רכוש העוזבים ואף לפוצץ את בתיהם; וניסיונות להחזיר ממדינות ערב פליטים גברים. אלא שלמאמצים אלה הייתה השפעה מזערית וזרם הפליטים רק גבר לקראת 15 במאי. בסוף אפריל הקציבה הליגה הערבית 100 ליש"ט לסיוע לפליטים ובמדינות ערב הוקמו ועדות ממשלתיות לטיפול בבעיה. ב-12 במאי נענתה לבסוף הליגה לבקשת המופתי והחליטה כי מדינות ערב תענקנה מקלט לפליטים, אך לא לגברים המסוגלים לשאת נשק.
פלישת הצבאות הערביים לארץ ישראל ב-15 במאי לא שינתה באופן משמעותי את דפוס התנהגותה של האוכלוסייה הפלסטינית. היא נותרה במקומה רק כאשר נמצאה באזור שליטתו של כוח ערבי חזק דיו אל מול הכוח היהודי.

בישיבת הממשלה הזמנית שנערכה ב-16 ביוני 1948, סוכם על ידי השרים בראשות בן-גוריון, למנוע את שובם של הפליטים הפלסטינים לתחומי מדינת ישראל. בישיבה זו תיאר שר החוץ משה שרת את "התרוקנות היישוב הערבי" כדבר "יותר מפתיע מאשר הקמת המדינה העברית". הממשלה מעולם לא פרסמה את החלטתה.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, תיאר מוסא אל-עלמי את גורמי העזיבה:

===הגל השלישי: 9–18 ביולי 1948===
הגל השלישי של היציאה חופף את קרבות עשרת הימים, בין ההפוגה הראשונה וההפוגה השנייה. בגל זה יצאו כ-100 אלף ערבים, כמחצית מהם מלוד, רמלה והכפרים שבסביבתן, וכ-20–30 אלף ערבים מהגליל התחתון. העזיבה בשלב זה הייתה תוצאה ישירה של ההתקפות הישראליות וכן של פעולות גירוש מכוונות מערים וכפרים שנקטו בהתנגדות מזוינת. אולם גם בשלב זה בלטה נטיית חלק מהאוכלוסייה לעזוב עוד לפני שנוצר מגע עם הכוח הישראלי או תוך כדי המתקפה שלו. רוב מכריע של אוכלוסיית הפליטים מהגליל התחתון היה מוסלמי, בעוד שרובם הגדול של הנוצרים והדרוזים מאזור זה נשאר במקומו.

שאלת הפליטים הפכה לשאלה מרכזית בסדר־היום בשיחות שניהל המתווך מטעם האו"ם, פולקה ברנדוט. מדינות ערב, שלא היו מסוגלות להגיש סיוע לפליטים, לחצו על ברנדוט לאפשר את שיבתם של הפליטים לבתיהם מהר ככל שניתן. נציגי הליגה הערבית תבעו שהאו"ם יכיר בזכותם של הפליטים לשוב לבתיהם ולתבוע את רכושם. דוברי הארגון הדגישו כי סיוע לפליטים לא רק יאפשר השגת פתרון כולל לסכסוך המתפתח, אלא הוא תנאי מוקדם להארכת ההפוגה. עם זאת, בדיון שקיימה הממשלה הזמנית לקראת הפגישה עם המתווך ב-16 ביוני 1948, הביע משה שרת את העמדה הבאה:

באותה פגישה קבע שרת כי "המדיניות שלנו שהם אינם חוזרים". יחד עם זה, הוא הציע שישראל תשתתף בפתרון הבעיה ותציע תשלום קולקטיבי עבור נכסים שננטשו וקרקע שהתפנתה, זאת במטרה לאפשר את יישובם מחדש של הפליטים בארצות השכנות. דוד בן-גוריון הגיב במילים הבאות:

שר החקלאות, אהרן ציזלינג, הזהיר את משתתפי הישיבה כי התנגדות לחזרת הפליטים תוביל להתפתחותה של שאיפת נקם ומעל לכל, תפגע ביהודים בארצות ערב והאסלם. הדיון נחתם בהסכמה דחיית הדיון בשיבת הפליטים כל עוד המלחמה נמשכה. בניגוד להיסטוריונים אחרים, יואב גלבר טוען כי אין לראות בהצהרות אלו תחילתה של מדיניות רשמית למניעת חזרת הפליטים, אלא חלק מהמשא ומתן עם המתווך ברנדוט למניעת שיבת הפליטים במהלך ההפוגה בלבד.

אמין אל-חוסייני חידש את מאמציו להשפיע על המדיניות הכלל ערבית בשאלת הפליטים. במהלך ההפוגה השנייה, ב-11 באוגוסט, שיגר הוועד הערבי העליון אגרת למזכיר הליגה הערבית, בה דחה על הסף את כוונת הממשלות הערביות להביא לשיבת הפליטים לבתיהם, משום ששיבה כזו, לדידו, תהווה הכרה למעשה במדינה היהודית, שאף תוכל לנצלם למטרותיה הפוליטיות, למשל כפיית הצבעה לטובתה במקרה של קיום משאל עם. נציגיו של המלך עבדאללה בוועדה המדינית של הליגה הביעו התנגדות חד-משמעית לשינוי בסטטוס-קוו הצבאי או האזרחי בפלסטין, לחידוש המלחמה ולהשארת האחריות לפליטים בידי המדינות הקולטות.

===הגל הרביעי: אוקטובר–נובמבר 1948===
בגל הרביעי יצאו כ-100–150 אלף ערבים, רובם המכריע מהנגב הצפוני והגליל העליון. גם גל זה היה תוצאה של התקפות ישראליות, שנועדו להביא לגירוש הכוחות הערביים הזרים מן הארץ: הצבא המצרי בדרום ו"צבא ההצלה" בצפון.

בדרום עזבו קרוב ל-100 אלף תושבים כתוצאה מהפגנת העוצמה של צה"ל מתחילת מבצע יואב ב-15 באוקטובר. המערך המצרי התמוטט במהירות בזמן שצבאות סוריה, עיראק ועבר הירדן נותרו פאסיביים, והדבר הביא לבריחה מבוהלת של האוכלוסייה, ברובה המכריע מוסלמית: מאזור החוף והשפלה הפנימית דרומה ומערבה לכיוון עזה, וממורדות הרי יהודה ובאר שבע מזרחה לכיוון בית לחם וחברון. באזור שפונה על ידי הצבא המצרי לא נותרה אוכלוסייה ערבית. תושבי "כיס פלוג'ה" גורשו לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל למצרים בפברואר 1949. כשנה לאחר מכן גורשו כ-1,000 תושבי הכפר אל-מג'דל. תופעה זו משקפת את גישת הכוחות הישראלים בשלב זה, להביא להוצאתם, בגירוש או בהעברה בהסכמה, של שארית האוכלוסייה הערבית שלא עזבה את יישובה לפני או במהלך כיבושו.

בצפון נערכה התקפה על כוחותיו של קאוקג'י שנמצאו במובלעת במרכז הגליל העליון וגבול לבנון. התקפה זו הביאה ליציאתם ללבנון של קרוב ל-30 אלף ערבים מוסלמים. על פי רוב, כפרים שלא נקטו בהתנגדות מזוינת או שאוכלוסייתם הייתה ברובה לא-מוסלמית, תושביהם יכלו להישאר. בהשתלטות על הגליל העליון נוצר סוג חדש של פליטים: תושבים שאולצו לעזוב את בתיהם, אך הורשו להישאר בתחום המדינה היהודית. לימים הם הפכו ל"נפקדים נוכחים".

גם במבצעים הצבאיים שהביאו לגל הזה של פליטים, לא ניתנו על ידי הדרג המדיני או הצבאי הנחיות מפורשות לגבי גירוש האוכלוסייה הערבית. עם זאת, ניתן להניח כי עזיבת האוכלוסייה קיבלה דחיפה בעקבות מקרים מסוימים, הן בגליל והן בדרום, בהם בוצעו על ידי כוחות צה"ל מעשים שהוגדרו על ידי שרי ממשלה, חברי כנסת ועיתונאים כ"מעשי זוועה". הבולטת שבהם היא פרשת דווימה.
לפי מסמכים שנחשפו בארכיון צה"ל, גורם מרכזי למנוסת התושבים היה שורה של מעשי טבח, אלימות וביזה שנערכו על ידי צה"ל בכפרים כגון צפצאף, דווימה, עין זיתון ועוד. אחד המסמכים מציין כי שיטות נוספות להברחת התושבים היו אולטימטומים שהוכרזו בערבית באמצעות רמקולים, "פעולות לחישה" שכונו "עצה ידידותית יהודית" וכן פעולות של אצ"ל ולח"י. בנגב נערכו פעולות של השמדת עדרים של בדואים ושריפת אוהליהם.

===הטענה בדבר קריאת ההנהגה הערבית לפלסטינים לעזוב את בתיהם===
אפשרות פינוי חלק מהאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל (נשים, זקנים וילדים) למדינות השכנות במקרה של מלחמה, הייתה מוכרת לתודעה הפוליטית של המנהיגות הפלסטינית והערבית עוד לפני פרוץ מלחמת אזרחים בסוף נובמבר 1947. כבר בעקבות פרסום מסקנות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בתחילת מאי 1946, פתח הוועד הערבי העליון במתקפת תעמולה בדבר כוונה לפתוח במרד מזוין, תוך פינוי הנשים והילדים למדינות ערב השכנות. אפשרות פינוי האוכלוסייה הבלתי-לוחמת נזכרה שוב בהחלטות כינוס הוועדה המדינית של הליגה הערבית בצופר, לבנון, בספטמבר 1947, שבין השאר קראו לפתוח את שערי מדינות ערב בפני נשים, ילדים וזקנים פלסטינים, שיזדקקו למקלט במקרה של מלחמה. אברהם סלע מציין כי מהקריאות הללו משתמע כי הגברים אמורים להישאר במקומם ולהילחם ביהודים, אך טוען "שיש ספק אם בחברה מסורתית המקדשת את ערכי כבוד המשפחה, ובמיוחד את כבוד האישה, ניתן היה להפריד בין אבי המשפחה לבני ביתו".

ב-16 באוגוסט 1948, סמוך לסיומה של היציאה ההמונית, הסביר הבישוף היווני-קתולי של הגליל, ג'ורג' חכים את פשרה לעיתון "צדא אל-ג'נוב" מביירות: ב-2 באוקטובר 1948 הסביר השבועון הלונדוני "האקונומיסט" את הגורמים לבריחת הערבים מחיפה: "כמעט אין כל ספק שהאדיר בגורמים הללו היו ההכרזות שהושמעו על גלי האתר על ידי הוועד הערבי העליון, שדרש מן הערבים לצאת... נרמז בבירור כי אותם ערבים שיישארו בחיפה ויקבלו את חסות היהודים ייחשבו כבוגדים".
ב-19 בפברואר 1949, הסביר העיתון הירדני "פלסטין": 
ב-3 באפריל 1949, בתחנת השידור הערבית של המזרח התיכון מקפריסין נאמר: העיתונאי האמריקאי קנת בילבי, ששהה בארץ ישראל וסיקר את המלחמה, הסביר בספרו שיצא זמן קצר אחריה, את ההיגיון, לדעתו, שעמד מאחורי עידוד הבריחה בתחילתה על ידי ההנהגה הפלסטינית: "יציאת הערבים, לפחות בתחילתה, קיבלה עידוד מצד הרבה מנהיגים ערביים כגון חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הירושלמי הפרו-נאצי הגולה, ומצד הוועד הערבי העליון לארץ ישראל. הם ראו בגל הראשון של תבוסות הערבים תופעה חולפת בלבד. יברחו ערביי ארץ ישראל אל הארצות השכנות. דבר זה יסייע לעורר את יתר העמים הערביים למאמץ מוגבר, וכאשר תהלום הפלישה הערבית יוכלו הפלסטינים לשוב לבתיהם ולקבל פיצוי מרכושם של היהודים שייזרקו לים".

ב-8 ביוני 1951, כתב חביב עיסא ביומון הלבנוני הניו-יורקי "אל-הודא", על התפקיד שמילא עזאם פאשה, המזכיר הכללי של הליגה הערבית: "עצת אחים ניתנה לערביי פלסטין לעזוב את אדמתם, בתיהם ורכושם ולשבת ישיבת-ארעי במדינות-אחיות שכנות, לבל יבואו תותחי הצבאות הערביים הפולשים ויקצרו בהם קציר". תזכיר של הוועד הערבי העליון אל מדינות הליגה הערבית ב-1952, האשים אותן בעידוד היציאה: נימר אל-חווארי, מפקד ה"נג'אדה", ארגון הנוער הפלסטיני, ציטט בספרו "סוד הנכבה" (נצרת, 1952) את דבריו של נורי סעיד, ראש ממשלת עיראק: 
אדוארד עטיה, מזכיר המשרד של הליגה הערבית בלונדון ואחד התועמלנים הראשיים בזמן המלחמה, הסביר בספרו מ-1955: 

ב-6 בספטמבר 1954 סיפר פליט פלסטיני לעיתון הירדני "אל-דפאע": 
אולם כבר ביולי 1948 טען אמיל אל-ע'ורי כי הפליטים הפלסטינים עצמם הם אלה שהפיצו את הסיפורים על הוראות שקיבלו מההנהגה הפלסטינית לפנות את בתיהם, וזאת כדי להצדיק את "עריקתם" ובריחתם.
יהושפט הרכבי טוען כי ייתכן שאכן לא הייתה פנייה רשמית כזו, הקוראת לפלסטינים לעזוב, אולם ישנן עדויות רבות שבקרב הפלסטינים 
לדברי בני מוריס, אמנם , אולם בשום שלב לא היו הוראות ערביות כוללות או מערכות הסברה, ברדיו או בעיתונות, שקראו לתושבים לעזוב את בתיהם או לברוח. לעומת זאת, בתחילת מאי 1948, כחלק מן ההכנות לפלישה הערבית, 

לעומת זאת, באמצע שנות ה-80 איתר בני מוריס מסמך בארכיון השומר הצעיר מיוני 1948 המציג ניתוח שביצעה מחלקת המודיעין של צה"ל של היקף עקירת התושבים הפלסטינים מיישוביהם מאז תחילת המלחמה. הדו״ח העלה כי את עקירתם של כ-70% מהפליטים בתקופה זו יש לייחס לפעולות צבאיות של הכוחות הלוחמים היהודיים, וכי השפעתן של הוראות שנתנו מנהיגים ערבים מסתכמת בעזיבה של 5% בלבד מהעקורים. במסמך מוצגת רשימה מפורטת של מקומות היישוב שמהם נעקרו הפלסטינים ואת הסיבות לריקונם של כל אחד מהיישובים הללו.<ref></ref> 

===התייחסות ערבית לבעיה מקיץ 1948 ואילך===
ב-6 באוגוסט 1948 פרסם אמיל אל-ע'ורי מאמר על שאלת הפליטים ב"טלגרף" בביירות, בו הציע לרכז את הפליטים בבקעת הירדן ובנגב – כך יהיו קרובים לחזית ויוכלו לתרום למאמץ המלחמתי, ותיחסך מהם העוינות שהופגנה כלפיהם בארצות ערב. ע'ורי האשים בדבריו לעיתון את מנהיגי מדינות ערב בהיווצרות בעיית הפליטים וטען כי ניתן לפתור את הבעיה "רק על ידי כיבוש מחדש של השטח שנכבש בידי היהודים והחזרת יושביהם", אולם שלל את אפשרות החזרת הפליטים "לבתיהם הכבושים", מאחר שהיהודים "יחזיקום כבני ערובה ויענום קשות". הוא טען כי הסכמה פוליטית להחזרת פליטים תהיה 

ע'ורי הטיל את האחריות לפתרון בעיית הפליטים על מדינות ערב. ב-6 בספטמבר 1948, עוד בעיצומה של המלחמה, אמר מזכיר הוועד הערבי העליון בריאיון לדיילי טלגרף בביירות: "העובדה שפליטים אלה מצויים היא תוצאה הישרה מפעולתן של המדינות הערביות בהתנגדן לחלוקה...המדינות הערביות הסכימו פה-אחד על המדיניות הזאת והן חייבות להשתתף בפתרון הבעיה".

== בעיית הפליטים בפרספקטיבה ישראלית ==
=== מלחמת העצמאות ===
בהתייחס לבעיה שיצרו הניסיונות החוזרים ונשנים של פלאחים ובדווים ערבים, שנמלטו עם פרוץ הקרבות אבל החלו חוצים את הגבול כדי לקצור את שדותיהם, הכין אג"ם/מודיעין תזכיר שהוצג בפני יגאל ידין ויוחנן רטנר (ראש אגף התכנון במטכ"ל). מחבריו הצביעו על הקשר בין בעיית המסתננים ושאלת הפליטים והוסיפו:

בין השאר המליצו מחברי התקציר לנקוט בכל אמצעי אפשרי כדי למנוע את קציר השדות – בין אם על ידי ריסוס מן האוויר, השמדת השדות או קצירתם מראש על ידי חיילים ישראלים. ידין אישר את הפצת החוזר.

העדויות העיקשות על מעשי הזוועה שמבצעים לוחמים יהודים בתושבים הערבים יצרו דילמה מיוחדת עבור חברי מפ"ם, אשר דחו את הדיון ב"בעיה הערבית" לצורך גיבושה של עמדה מפלגתית רשמית בעניין, עד להפוגה הראשונה. בדיון שהתקיים במרכז מפ"ם, בו נדונה הצטרפות המפלגה למנהלת העם ולממשלה הזמנית, הציע החבר אהרן ציזלינג להיאבק למען אחדות כלכלית של שתי המדינות, ובמיוחד, "לא לשכוח את עניין החזרה של הערבים." שאלה זו יצרה מחלוקת פנימית קשה. הוועדה הפוליטית החליטה לבסוף כי היא "מתנגדת למגמה לסלק את הערבים מתחומי המדינה היהודית המוקמת" והיא תבעה שהממשלה תקרא לערבים לא לנטוש את כפריהם, תימנע מהריסתם של כפרים שננטשו ותשמור על הרכוש עד שישובו בעליו. בהודעה מטעם המפלגה נאמר:

==מספר הפליטים==
יציאת הערבים מרמלה, [[יולי 1948]]
בסוף שנת 1947 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל המנדטורית כ-1,970,000 תושבים, מתוכם 1,294,000 ערבים. כ-826,000 ערבים מתוכם חיו בשטח שהפך בתום מלחמת העצמאות למדינת ישראל. בשלהי 1949 נפקדו במדינת ישראל 146,000 ערבים בלבד (מוסלמים ונוצרים בלבד, לא כולל דרוזים ואחרים). מאות אלפי ערבים הפכו בתקופה זו לפליטים: חלקם עבר לחלקים אחרים של ארץ ישראל, שנמצאו תחת שלטון כיבוש ערבי, וחלקם למדינות ערב השכנות. מספר הפליטים והתפלגותם לפי האזורים בהם השתכנו בתום המלחמה, מבוססים על אומדנים בלבד, ואין נתונים מבוססים על הפזורה הפלסטינית בתחילת 1949. הקושי העיקרי בקביעת מספרם המדויק של הפליטים נובע מחוסר המידע לגבי מספר הערבים הזרים שחיו באופן לא-חוקי בזמן שפרצה המלחמה, מאי-סדרים ברישום הפליטים, ממעברם ממקום למקום ומנטיית הפקידים האחראים על חלוקת האספקה לנפח את מספרם.

מספר הפליטים הפלסטינים שעזבו במהלך מלחמת העצמאות נע ככל הנראה סביב 710,000.
* הדוברים הערבים נקבו מאז 1949 במספר של 900 אלף עד מיליון פליטים.
* ישראל הרשמית נקבה ב-520,000. ישראל טענה כי סך כל הערבים שחיו בשטחים שהועברו לשליטתה מנו 722,000, וכי נשארו בהם 102,000 (על פי מפקד נובמבר 1948). עוד נטען כי עשרות אלפים חזרו לשטחים שבשליטת ישראל לאחר המפקד.
* משרד החוץ הבריטי העריך כי מדובר ב-711 אלף, במסגרת אומדן שנע מ-600 ל-760 אלף.
* אונר"א העריכה את מספר הפליטים ב-726,000.
* לפי גד גילבר, מתוך כלל האומדנים שפורסמו (נכון ל-1989), ההערכה הסבירה היא כי בין 630 ל-670 אלף ערבים הפכו בתקופה זו לפליטים: בין 360 ל-380 אלף עקרו לתחומי הגדה המערבית ורצועת עזה, וכ-240 אלף לשלוש מדינות ערב השכנות, לבנון, עבר הירדן וסוריה.
* לפי אוריה שביט וג'לאל בנא, ב-1949 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית 1.38 מיליון בני אדם, מהם 730 אלף פליטים. (על פי נתוני האו"ם, 932 אלף חיו בתחומי יהודה ושומרון ורצועת עזה ב-1950).
* על פי נייר העמדה של מרכז מציל"ה במהלך מלחמת העצמאות עזבו את מדינת ישראל בין 600,000 ל 700,000 פלסטינים.

כאשר הוקם אונר"א ב-1950 נרשמו כ-750 אלף נפש כפליטים ברישומיו. אחרי מעל 60 שנה, נוסף לדור הראשון של הפליטים דור שני, שלישי ורביעי. ריבוי טבעי מהגדולים בעולם הכפיל את מספרם פי שישה לפחות. האוכלוסייה הפלסטינית מנתה נכון ל-2006 כעשרה מיליון בני אדם לפי מפקד האוכלוסין הפלסטיני ורישומי אונר"א. אונר"א אמד את מספר הפליטים הפלסטינים בשנת 2001 ב-3.7 מיליון, אולם ההערכה היא כי נתוני הארגון נוטים להפרזה מספרם של הפליטים ב-2005 נאמד בכ-4.25 מיליון. לפי הערכות של גורמים פלסטינים המספר עומד על חמישה מיליון, ולפי הערכות של גורמים ישראליים, כשלושה מיליון אם סופרים לשיטתה של אונר"א, ועל פי רות לפידות, אם סופרים לשיטתה של נציבות הפליטים של האו"ם שהגדרת הפליט שלה אינה כוללת את צאצאיו ושוללת את מעמד הפליט מפליטים שקיבלו אזרחות במקום מושבם החדש מספר הפליטים קטן משמעותית מחצי מיליון איש.

על פי נתוני אונר"א, מספר הפליטים ב-2014 הוא כ-5 מיליון. להלן חלוקת מספר הפליטים לפי מדינות, בהתאם לנתוני אונר"א לשנת 2013:
* ירדן: 2,034,641
* לבנון: 441,543
* סוריה: 499,189
* הגדה המערבית: 741,409
* רצועת עזה: 1,203,135
* סה"כ: 4,919,917
בנוסף למספרים אלה קיימים פליטים שאינם מתגוררים במדינות הרשומות מעלה (למשל במצרים, ערב הסעודית ומדינות המפרץ) ולא מופיעים ברישומי אונר"א כי המנדט של הארגון לא כולל מדינות אלו.

==מרכיבים עיקריים של בעיית הפלסטינים==
* זכות השיבה – התביעה לשיבה של הפליטים וצאצאיהם לתחומי מדינת ישראל נסמכת, לטענתם, על החלטת עצרת האו"ם ועל תביעה כלל ערבית. פרשנות ישראלית לסוגיה שוללת קיומה של הוראת או"ם מחייבת בנושא זה.
* התביעה לרכוש – התביעה לרכוש אשר נעזב או ננטש או לפיצויים תמורתו. תביעה זו כוללת בעלות על חלק גדול מקרקעות מדינת ישראל, שהיו רכוש הפליטים והועברו לבעלות המדינה אחרי עזיבת הפליטים באמצעות חוק נכסי נפקדים וחוק רכישת מקרקעין.
* שיקום ותמיכה באוכלוסיות הפליטים אשר נמצאות לרוב במצוקה כלכלית בולטת.
* שאלת אזרחותם של הפליטים

הפלסטינים טענו לאורך השנים שזכות השיבה הוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית. להוכחת טענתם הסתמכו על כמה אמנות בינלאומיות (ובהן הצהרת זכויות האדם), החלטות של מועצת הביטחון (ובהן החלטה 242) ועל כמה החלטות של עצרת האו"ם, שדרשה לאפשר לפליטים לשוב. העוגן המשפטי העיקרי של הפלסטינים הוא החלטת עצרת האו"ם מדצמבר 1948 (החלטה 194) אשר הדרישה לזכות השיבה או תשלום פיצויים זכתה בה לתמיכה:

לעומת זאת, ישראל מתנגדת לכך בחריפות וטוענת כי לא ניתן להשיב את הפליטים הן מסיבות מעשיות (ישראל טוענת שהגירת הפליטים לישראל תביא לחיסולה כמדינה יהודית ותגרור מלחמת אזרחים) והן מסיבות מוסריות (ישראל טוענת שמדינות ערב והפלסטינים עצמם הם האחראים לבעיית הפליטים).

==היסטוריה==
בדצמבר 1948 החליטה העצרת הכללית של האו"ם להקים את "ארגון הסעד של האו"ם לפליטים פלסטינים במזרח התיכון" (UNRPR), שהחל לפעול לחלוקת סיוע לפליטים הנזקקים בתיאום עם מוסדות אחרים: "הוועדה הבינלאומית של הצלב האדום" לפליטים בישראל ובאזורי ארץ ישראל שהוחזקו בידי עבר הירדן; "הליגה של חברות הצלב האדום" בעבר הירדן עצמה, בסוריה ובלבנון; ו"ועדת השירות של הידידים האמריקנים (הקווייקרים) ברצועת עזה שהייתה תחת שליטת מצרים. בדצמבר 1949 הוקמה במקום ה-UNRPR "סוכנות הסעד והתעסוקה של האומות המאוחדות למען פליטים פלסטינים במזרח הקרוב" (UNRWA, אונר"א), שלקחה על עצמה את הטיפול במחנות הפליטים.

במהלך דיוני ועידת לוזאן ב-1949, כתוצאה מלחץ אמריקאי כבד, הביעה ממשלת ישראל בפני ממשלת ארצות הברית נכונות לקלוט 100 אלף פליטים, כ-15% מכלל הפליטים הפלסטינים באותה שנה. הובהר כי הוצאתו לפועל של הצעד הישראלי מותנית בהשגת הסדר שלום עם הערבים ובמציאת פתרון כולל לבעיית הפליטים. כ-30 אלף חזרו במסגרת איחוד משפחות, אבל בעייתם של שאר הפליטים לא נפתרה.

בינואר 1963 הגישה מחלקת המדינה של ארצות הברית לישראל תוכנית לפתרון בעיית הפליטים. הנשיא ג'ון קנדי הציע כי במהלך עשר שנים, תקלוט ישראל בשטחה 10% מהפליטים הפלסטינים והשאר ייקלטו במדינות ערב. כך, בסוף התקופה, תחוסל בעיית הפליטים. הנשיא הבטיח אמנם ערבויות ביטחוניות, אולם התוכנית לא כללה אפילו הכרה ערבית בישראל או הכרה ערבית בהסדר בעיית הפליטים עצמה. בלחץ אמריקאי, הסכימה ישראל למשא ומתן עמה, אולם בנובמבר אותה שנה, נרצח קנדי והתוכנית ירדה מהפרק.

בשנת 2004 הכירה ארצות הברית רשמית בעמדת ישראל שבמסגרת הסדר הקבע לא יחזרו פליטים פלסטינים לישראל. אחת מהטענות המועלות כנגד זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים היא סוגיית הפליטים היהודים ממדינות ערב, שמספרם לפי הערכות היה דומה לזה של הפליטים הפלסטינים.

בשנת 2008 פרסם ה"וושינגטון פוסט" מאמר מאת היועצים לביטחון לאומי לשעבר בממשלי ג'רלד פורד, ג'ורג' בוש האב וג'ימי קרטר, ברנט סקאוקרופט וזביגנייב בז'ז'ינסקי שהציע תוכנית לנשיא הנבחר ברק אובמה הכוללת ארבע נקודות עיקריות, בהן ש"לא תהיה שיבת הפליטים, שכמוה כ"התאבדות לאומית" לישראל, ובמקומה תתגייס הקהילה הבינלאומית לפצות את הפלסטינים".

==הפזורה הפלסטינית==

לפי הערכת המתווך האמריקאי ראלף באנץ' ב-18 באוקטובר 1948, כך התפלגו הפליטים הפלסטינים: 32.63% הגיעו להגדה המערבית, 18.64% לעבר הירדן, 17.58% לרצועת עזה, 15.46% לסוריה, 12.93% ללבנון, 1.91% לשטח מצרים (אוהלי בדווים), ו-0.85% לעיראק.

===ירדן===
מספר הפלסטינים בירדן נע בין שלושה מיליון לארבעה מיליון וחצי לפי הערכות שונות, כלומר כ-35%-60% מאוכלוסיית ירדן, וכשני שלישים מתוכם נחשבים לפליטים. רוב האוכלוסייה הפלסטינית בירדן, כולל הפליטים שהגיעו משומרון ומיהודה, אשר היו תחת שלטון ירדני לפני מלחמת ששת הימים, נהנית מזכויות אזרחיות וחופש עיסוק אך יחסה של המדינה אליהם מורכב. כיוון שמרבית הפליטים נחשבים לאזרחים, המלך מעוניין בנאמנותם ומנסה לתמוך בהם, אך חשוב לו לשמור על הזכות לסיוע הכלכלי אותו נותן האו"ם. הפליטים עצמם חושדים בכל תוכניות לשיפוץ או מעבר ממחנות הפליטים כניסיון לגרום להם לוותר על תביעתם לזכות השיבה. ירדן מצהירה בעקביות נאמנות לתביעה הערבית לזכות השיבה ולפיצויים לפליטים.

בירדן יש עשרה מחנות פליטים. ירדן הייתה למדינה הערבית היחידה אשר העניקה אזרחות לפליטים הפלסטיניים. זאת, כחלק משאיפתו של המלך עבדאללה הראשון, ואחריו המלך חוסין, לגרום לכך שהגדה המערבית, על תושביה, יהפכו לחלק אינטגרלי מהממלכה ההאשמית של ירדן.

מחנות שהוקמו לאחר מלחמת העצמאות:
*מחנה אל-זרקאא: המחנה הוקם על ידי הוועדה הלאומית של הצלב האדום ב-1949 עבור 8,000 פליטים על שטח של 180 דונם בסמוך לעיירה זרקא. בתחילה התגוררו הפליטים באוהלים ובהמשך סופקו על ידי אונר"א מקלטי בטון, והפליטים עצמם הוסיפו חדרים. המחנה כעת דומה לרובע עירוני כמו בעיירה אל-זרקאא.
*מחנה ארביד: המחנה הוקם בשנת 1951 ל-4,000 פליטים על שטח של 244 דונם בסמוך לעיירה ארביד בצפון ירדן. מאז 1954 סופקו על ידי אונר"א מקלטי בוץ במקום אוהלים. במהלך השנים החליפו הפליטים את מקלטי הבוץ במקלטי בטון, והמחנה נעשה דומה לרובע עירוני כמו ארביד עצמה.
*מחנה ג'בל אל-ח'סין: המחנה הוקם בשנת 1952 על שטח של 421 דונם עבור 8,000 פליטים, וממוקם צפונית-מערבית לרבת-עמון. הפליטים המקוריים התגוררו תחילה באוהלים עם קירוי אזבסט, שסופקו על ידי אונר"א. מאז גדל המחנה והפך דומה לרובע עירוני ולחלק מרבת-עמון.
*מחנה עמאן החדש: המחנה נוסד בשנת 1955 לכ-5,000 פליטים, על שטח של 488 דונם דרומית מזרחית לרבת-עמון. הפליטים שוכנו בתחילה ב-1,400 מקלטים, שהוקמו על ידי אונר"א, וב-1957 שוכנו ב-1260 מקלטים נוספים, שהוקמו גם כן על ידי הסוכנות. במהלך השנים הפליטים הוסיפו חדרים כדי לשפר את תנאיהם והמחנה התרחב לתוך האזור האורבאני.

מחנות שהוקמו לאחר מלחמת ששת הימים:
* מחנה אל-בקעה: זהו המחנה הגדול בירדן, הממוקם כ-20 ק"מ צפונית לרבת-עמון. בין יוני 1967 לפברואר 1968 היו במחנות זמניים באזור בקעת הירדן, אך בעקבות הסלמה צבאית באזור הם עברו לאל-בקעה, שכבר היו בו חמשת אלפים אוהלים ל-26,000 פליטים על שטח של 1.4 קמ"ר. בין 1969 עד 1971 החליפה אונר"א את האוהלים ב-848 מקומות מחסה בשל החורף הקשה, הודות לתרומות שהגיעו מגרמניה.
*מחנה מארכא: נודע גם בשם "חיטין". הוקם ב-1968 עבור 15,000 פליטים. אוהליו הוקמו על שטח של 917 דונם במרחק 10 ק"מ צפונית מזרחית לרבת-עמון. כ-4,000 מבנים נבנו בין השנים 1969–1971 תוך תמיכה של גרמניה, איטליה, ירדן ותרומות מהמזרח הקרוב.
*מחנה סופ: המחנה משתרע על-פני 500 דונם וממוקם ליד החורבות הרומיות המפורסמות של ג'רש, 50 ק"מ צפונית לרבת-עמון. באוקטובר 1967 ננטש המחנה בשל תנאי מזג האוויר הקשים, והתושבים שוכנו באוהלים בבקעת הירדן. בעקבות הסלמה של פעילויות צבאיות בבקעת הירדן ב-1968 הוחזרו הפליטים חזרה לסופ.
*מחנה ג'רש: ידוע גם בכינוי מקומי "מחנה עזה", שהוקם ב-1968 עבור 11,500 פליטים פלסטינים ועקורים שיצאו מרצועת עזה כתוצאה ממלחמת ששת הימים. המחנה משתרע על שטח של 750 דונם וממוקם כ-5 ק"מ מהחורבות הרומיות המפורסמות של ג'רש. מ-1967 דואגת הסוכנות למתקני מזון, לשיפור איכות הסביבה, לשרותי בריאות, לחינוך ולתברואה. הוחלפו 1,500 אוהלים במקלטים טרומיים עמידים בין השנים 1968–1971 ונבנו עוד כ-2,000 מקלטים בתמיכה ובסיוע המזרח הקרוב.
*מחנה אל-טאלביה: הוקם ב-1968 עבור 5,000 פליטים. בניגוד למחנות אחרים בירדן, תושבי אל-טאלביה הם בעיקר עקורים. המחנה הוקם על שטח של 130 דונם כ-35 ק"מ דרומית לרבת-עמון. האוהלים נתרמו על ידי איראן וחברת סאן. מאוחר יותר הוחלפו האוהלים במקלטי בטון.
*מחנה אל-חצן: המחנה ידוע גם בכינוי מקומי כמחנה "עזמי אל-מופתי", הוקם בשנת 1968 עבור 12,500 פליטים. הוא ממוקם 80 ק"מ צפונית לרבת-עמון. בתחילה גרו הפליטים באוהלים על שטח של 774 דונם. את האוהלים החליפו במקלטים טרומיים בשנים 1969–1971 במימון תרומות מגרמניה ומתוכנית לפיתוח ירדן המערבית.

===לבנון===
בלבנון הוקמו 15 מחנות פליטים: שישה בדרום לבנון, חמישה בביירות, שניים בצפון לבנון, אחד בבקעת הלבנון ואחד בהר הלבנון. רוב תושביהם הגיעו מאזורי עכו, חיפה והגליל. ההערכות לגבי מספר הפליטים שהגיעו ללבנון נעות בין 120,000 ל-200,000. המחלקה לענייני פליטים במשרד הפנים של לבנון אמדה את מספרם בשנת 1952 – כ-140,000 פליטים.

על פי נתוני האו"ם, יש כיום בלבנון כ-350,000 פלסטינים. כרבע מהפליטים קיבלו אזרחות לבנונית באמצעות נישואים ולחצים של עדות שונות בלבנון. בשנת 1994 הוענקה אזרחות לבנונית למתואלים משבעת הכפרים ומעט לאחר מכן הוענקה אזרחות לבנונית לקבוצה של פליטים סונים ולפליטים הנוצרים. בלבנון קיימת התנגדות רבה להימצאות הפליטים בשטחה, בשל החשש מערעור שיווי המשקל העדין בין העדות השונות. רוב הפליטים בשטח לבנון יושבים במחנות, ללא זכויות אזרחיות, ללא שירותי בריאות וחינוך ממשלתיים, מוטלות עליהם הגבלות רבות בנושאים כגון חופש התנועה ונאסרת עליהם העבודה במקצועות רבים. הגבלות רבות נוספות מוטלות על שיפוצים ובנייה במחנות הפליטים.

בשנת 1993, לאחר הסכמי אוסלו, הודיעה ממשלת לבנון כי אין בכוונתה להרשות לפליטים להישאר בתחומה עוד זמן רב. תוכניות רבות הועלו במהלך השנים לגבי פינוי הפלסטינים מלבנון לארצות אחרות תוך מתן סיוע כספי למדינות אלו.

בעקבות לחץ של פליטים מתואלים תושבי שבעת הכפרים, תובע חזבאללה את שטח הכפרים הללו כחלק מלבנון, והם אינם רואים את עצמם עוד כפלסטינים.

הסופרת המצרית רדווא עאשור מספרת בספרה "אל-טנטוריה" על פלסטינים תושבי הכפר טנטורה, שחלקם גורשו ללבנון ומאוחר יותר נהרגו בטבח סברה ושתילה.

===סוריה===
בסוריה קמו 14 מחנות פליטים: שבעה בנפת דמשק, שניים בנפת חלב, שניים בנפת דרעא, אחד בנפת חומס, אחד בנפת חמאת ואחד בנפת לאד'קיה.
בסוריה יש כיום כ-300,000 פליטים.
שיעורם בכלל האוכלוסייה הוא 2.4%, והם מהווים כ-11% מכלל הפליטים הפלסטינים בעולם. רובם באו משלושה אזורים: 40% מסביבת העיר צפת, 22% מסביבת העיר חיפה, ו-16.5% מסביבות העיר טבריה.
רובם הגדול של הפליטים הפלסטינים נהנים מזכויות תעסוקה וחינוך ומצבם דומה למצב יתר האוכלוסייה, אך הם חסרי אזרחות וזכויות פוליטיות. סוריה מצהירה כי היא תומכת בתביעה הערבית לזכות השיבה.
המגבלה העיקרית שהוטלה על הפליטים היא שלכל פליט בעל משפחה הותר להיות בעלים של בית אחד בלבד, בתנאי שיהיה רשום כפליט. כמו כן, נאסר על הפליטים לקנות אדמה חקלאית, וזאת כדי למנוע מהם התבססות של קבע בסוריה.

===ערב הסעודית===
לפליטים הגרים בערב הסעודית אין אזרחות סעודית ואף אסור להם לבקש אזרחות זו.

===עיראק===
לעיראק הגיעו פליטים מעטים בשנת 1948.
האומדנים הם 3,000–5,000. רובם המכריע הגיע מהכפרים ג'בע, אג'זם ועין ע'זאל שברצועת החוף מדרום לחיפה. תושבי הכפרים האלה יצרו קשרים עם כוחות צבא עיראק שנלחמו באזור "המשולש הקטן", ולאחר שנכבשו כפריהם, הובילו אותם העיראקים במשאיות לבגדאד.

עיראק סירבה להעניק לפלסטינים אזרחות, ואסרה עליהם לרכוש אדמה ובתים. עיראק גם נמנעה מלהעניק לפלסטינים מעמד של פליט וסירבה לאפשר לאונר"א להעניק לפליטים סיוע.

בשנת 1950, הוקמה במשרד העבודה והרווחה מנהלה מיוחדת שעליה הוטל ניהול ענייני הפליטים. תפקידה היה חשוב, מכיוון שלא הוקמו בעיראק מחנות פליטים ולכן גם הפליטים בעיראק לא זכו לטיפולה של סוכנות הסעד של האו"ם. מאוחר יותר הכירו שלטונות עיראק במעמד של פליט על בסיס שני תנאים: הגעה מיישוב פלסטיני שנכבש ב-1948, או כניסה לעיראק לפני 25 בספטמבר 1958 – תנאי שנקבע עקב ריבוי מספר המסתננים בסוף שנות ה-50, כשבעיראק החלה לשגשג תעשיית הנפט. לאחר תאריך זה פלסטינים שהגיעו נרשמו כזרים. בשנת 1958 נקבעו קריטריונים לסיוע כספי לפליטים.

גל נוסף של פליטים הגיע ב-1967. באמצע שנות ה-70 הושלם מפעל ממשלתי לבנייה עממית, הפליטים קיבלו דירות קטנות, והופסק הסיוע הכספי.
פלסטינים קיבלו תעודות מסע לצורך נסיעות לחוץ לארץ וזכו לזכויות סוציאליות, כולל שירותי חינוך ובריאות. מצב זה הביא את האוכלוסייה הפלסטינית בעיראק המונה עשרות אלפים לתמוך בשלטון ובתקופת סדאם חוסיין אף נחשבה לתומכת הנלהבת ביותר של השליט. לאחר מלחמת עיראק הורע מצבם באופן דרמטי, כאשר מתנגדי סדאם חוסיין, במיוחד שיעים, מתנכלים להם בגלל היחס המועדף שקיבלו ממשטרו של סדאם חוסיין.
בשנת 1991 הגיעו לעיראק פלסטינים שעבדו בכווית וגורשו משם בגלל תמיכתם בפלישה העיראקית לכווית. בסך הכל כ-450,000 פלסטינים גורשו מכווית ב-1991.

===כווית===
עד 1991 היוו הפליטים הפלסטינים כ-30% מאוכלוסייתה של כווית (כ-2 מיליון איש). בעקבות התמיכה הגלויה של אש"ף בראשות יאסר ערפאת בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ, גורשו כ-450,000 פלסטינים מכווית, בעיקר לעיראק. עד 2006, מעטים חזרו אליה, והיום חיים בכווית כ-40,000 פלסטינים, המהווים פחות מ-3% מאוכלוסייתה. ב-12 בדצמבר 2004, התנצל מחמוד עבאס על תמיכת הפלסטינים בכיבוש כווית ב-1991.

===צ'ילה===
לצ'ילה מסורת של קליטת מהגרים ופליטים מקרב ערביי ארץ ישראל.

ב-2008 החל מבצע לקליטתם ויישובם מחדש בצ'ילה של 20,000 פליטים מקרב ערביי ארץ ישראל אשר שהו מאז 2003 במחנה הפליטים המדברי אלטאנף על גבול עיראק סוריה. אל המחנה הגיעו הפליטים (המתגוררים בעיראק מאז 1948) כתוצאה מרדיפתם על ידי מיליציות עיראקיות לאחר נפילתו של סדאם חוסיין. את המבצע יזמה והובילה נציבות האו"ם לפליטים, בשיתוף פעולה עם שלטונות צ'ילה וארגונים אזרחיים צ'יליאנים. לנציבות האו"ם לפליטים יש מנדט לשקם את הפליטים במקומות אליהם הגיעו, או למצוא עבורם פתרונות אחרים שלא בארץ ממנה באו – בניגוד לאונר"א (האחראית על הטיפול במרבית הפליטים מקרב ערביי ארץ ישראל), שהמנדט שלה אוסר עליה שיקום קבע של הפליטים שלא במקום ממנו באו, ארץ ישראל. הפליטים שוכנו בדירות מאובזרות במתחמי דירות מרווחים בשכונות צ'יליאניות רגילות, רכשו מיומנות בשפה הספרדית בפרק זמן קצר יחסית והחלו להשתלב בשוק העבודה בסיועה של קהילת הפליטים הוותיקה הנחשבת לעשירה ובעלת השפעה בצ'ילה. בחלוף שנה לשהותם בצ'ילה יקבלו הפליטים תעודת פליט ובתום שבע שנים יקבלו דרכון צ'יליאני.

=== ירושלים ===
מחנה הפליטים היחיד בתחומה המוניציפלי של העיר ירושלים הוא מחנה פליטים שועפאט, הממוקם בצפון-מזרח ירושלים. המחנה הוקם בשנים 1966-1965, עת שלטה ירדן על מזרח ירושלים והגדה המערבית, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש. המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן והיה המחנה האחרון שהוקם עבור הפליטים. זמן קצר לאחר הקמתו פרצה מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה אוכלס המחנה בפליטים נוספים ממלחמה זו. שינוי גבולותיה המוניציפליים של ירושלים לאחר המלחמה כלל את מחנה הפליטים בשטחה המוניציפלי של העיר, והקנה זכות תושבות ישראלית לאוכלוסייתו.

הערכות שונות קיימות על מספר תושביו, החל מ-8,000 (לפי עיריית ירושלים), ועד 20,000 (לפי עמותת עיר עמים).

=== הרשות הפלסטינית===
מבחינת הרשות הפלסטינית מעמדם של הפליטים הפלסטינים, כלומר הפלסטינים שגרו בשטחי 48 ובחלק משטחי 67 שלא הועברו לשליטת הרשות, ארעי בדיוק כמו מעמדם בשאר המדינות. מעמדם של הללו כ"פליטים" נשמר בקפדנות על ידי הרשות בעזרת הפליטים עצמם ובתמיכתם, כדי לאשש את התביעה לזכות השיבה. אף כי הרשות מנסה לשפר את מצב הפליטים, היא עושה זו בהסתייגות רבה, ועל כן השיפורים עצמם נעשים בצורה ארעית במכוון.

רצועת עזה נמצאת במוקד בעיית הפליטים. נכון לשנת 2021, גרים ברצועה כשני מיליון איש מתוכם 700,000 מוגדרים כפליטים, ומתוכם 400,000 יושבים במחנות הפליטים. ברצועה גרה חמישית מאוכלוסיית הפליטים הפלסטינים והם מהווים את מרבית האוכלוסייה בחבל כולו.

אזור הרצועה הוא אזור עני, מיושב בצפיפות שכלכלתו הולכת וקורסת, הן בשל הריבוי הטבעי הגבוה ומיעוט העבודה והן בשל האינתיפדה השנייה. אחוזי האבטלה והמצוקה הכלכלית גבוהים יותר בקרב הפליטים מאשר בקרב שאר התושבים.

באזור יהודה ושומרון גרים כשלושה מיליון פלסטינים, מהם מוגדרים 400,000 כפליטים וכ-100,000 מתוכם מתגוררים במחנות הפליטים. מרבית הפלסטינים אינם עובדים במחנות עצמם אלא בעבודות שונות בישראל.

=== מדינת ישראל – עקורים ===

חלק מערביי ישראל הם עקורים או צאצאי עקורים כתוצאה ממלחמת העצמאות, כלומר אנשים שעזבו את מקום יישובם ולא הורשו לחזור אליו. לעיתים האנשים עקרו ליישוב אחר בתחילת המלחמה וכשמקום מושבם השני נכבש הם נשארו תחת שלטון ישראלי וקיבלו אזרחות ישראלית ואדמותיהם נתפסו על פי חוק נכסי נפקדים. דוגמה כזאת הם עקורי מיסכה החיים בטירה. לעיתים הם הקימו יישובים לא מוכרים, כדוגמת עין חוד (שהוכר לאחר שנים). במקרים אחרים פונו יישובים ערביים מסיבות שונות ותושביהם עברו לשטח אחר שליטת ישראל. דוגמה ידועה היא עקורי איקרית ובירעם. על פי הלל כהן, כ-25,000 מ-165,000 הערבים שקיבלו אזרחות ישראלית לאחר הקמת המדינה היו עקורים. נתונים אלה אינם כוללים את הבדווים בנגב שתחום מחייתם הוגבל.
ב-1984 העריך סמי סמוחה כי שיעור "פליטי הפנים" מכלל האוכלוסייה הערבית בישראל הוא 23.1%.

על פי דוח של המרכז לניטור עקירה פנימית (IDMC) מיסודה של מועצת הפליטים הנורווגית (NRC) מנובמבר 2009 יש הרואים ב-150,000 עד 300,000 איש מהאוכלוסייה הערבית בישראל כעקורים וצאצאיהם.

===ארצות אחרות===
פליטים שיכלו להרשות לעצמם והשיגו ויזה מתאימה, עברו למדינות שונות בעולם. ברוב המקרים כלל המעבר מתן אזרחות לפליטים אלה או לדור הבא. בין המדינות שקלטו פליטים: אוסטרליה, אנגליה, ארצות הברית, ברזיל, צרפת וקנדה. אף על פי שפליטים אלה כבר איבדו את מעמד הפליט על פי הגדרת נציבות הפליטים של האו"ם, רובם חשים עדיין כפליטים ותומכים במאבק הפלסטיני, ונמנים במצבת הפליטים של אונר"א.

==פליטים פעם נוספת==
מלחמות נוספות במזרח התיכון הפכו פעמים אחדות פליטים פלסטינים, לאחר שהתיישבו במחנות פליטים ובערים, לפליטים פעם נוספת או לעקורים פנימיים. אחדות ממלחמות אלה:
* מלחמת האזרחים בלבנון
* מלחמת לבנון הראשונה
* מלחמת המפרץ: גירוש של כ-200,000 פלסטינים מכווית
* מלחמת האזרחים בסוריה: יותר מ-2.5 מיליון איש נמלטו כפליטים לטורקיה, ירדן, עיראק ולבנון, ויותר מ-9 מיליון איש הפכו לעקורים. רבים מפליטים אלה הם פלסטינים. דוגמה לכך היא מחנה הפליטים אל-ירמוכ, שמספר התושבים בו ירד מ-144,000 בשנת 2011 ל-20,000 בסוף 2013.
* מבצעי צה"ל ברצועת עזה: מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן. פלסטינים רבים, ובהם פליטים רבים נמלטו מבתיהם מאימת ההפצצות של צה"ל או לפי דרישתו, לאחר שבשכונות מגוריהם התגלתה פעילות טרור נרחבת.
* מלחמת חרבות ברזל

==טענות הכופרות בקיום בעיית הפליטים==
בשיח הפוליטי והציבורי יש הטוענים כי בעיית הפליטים הפלסטינים היא בעיה שנפתרה למעשה, והצגתה כבעיה פתוחה נובעת אך ורק ממניעים פוליטיים. גישה זו גורסת כי מאחר שהפליטים הפלסטינים גרים כיום ברובם בבתי קבע, יהיה זה לא מדויק ולא נכון לכנותם בהגדרה 'פליטים' וכן להתייחס לתנאי חייהם כתנאי חיים של פליטים. המצדדים בגישה זו מצביעים על כך שההגדרה 'פליט' בכל מקום אחר חלה על האנשים עצמם שאיבדו את ביתם, ולא על בניהם וצאצאיהם כפי שמחילים הגופים הבינלאומיים על הפלסטינים שבפזורה. בנוסף נטען שהגדרת האו"ם את המונח 'פליט' נוצרה לצרכים הפוליטיים של המדינות הערביות – שעשו לכאורה בפליטים הפלסטינים שימוש ציני ולא עשו כל מאמץ לשקמם, זאת כדי להשאיר אותם כקלף פוליטי.

חלק מהטענות נגד אונר"א, שמתחזק את הבעיה באופן תמידי, בתמצית, הן:
*עצם קיומו של ארגון לטיפול בפליטים מיוחד רק לפלסטינים, בנפרד לארגון הכללי שמטפל בכל שאר הפליטים (נציבות האו"ם לפליטים).
*הארגון מחשיב כפליט כל אדם ששהה בארץ ישראל שנתיים בלבד לפני מלחמת השחרור, בניגוד להגדרה של הנציבות הכללית שהיא: "מאז ומקדם".
*הארגון משמר את הבעיה ומנציח אותה.

כמו כן נשמעת הטענה כי הליך איחוד המשפחות בצד תביעת השיבה – הם אסטרטגיה שמטרתה להפוך את ישראל למדינה דו-לאומית ובהמשך למדינה פלסטינית. הפליטים הפלסטינים הם הפליטים היחידים בעולם מהשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, שחרף עשרות השנים שחלפו מאז האירוע שהביא לפליטותם, לא שוקמו עדיין ולא זכו למעמד.

ההיסטוריון יואב גלבר טען שעד אפריל 1948 עזבו הערבים בעיקר בגלל המצב הכלכלי הגרוע אליו נקלעו. בחודשים אלו ניהלו שני הצדדים בעיקר "לוחמה כלכלית" שכוונה להרס התשתית הכלכלית של היריב ופגיעה במורל וכושר העמידה שלו. לטענתו, כתוצאה מלוחמה זו קרסה החברה הפלסטינית, שהייתה "מלוכדת פחות וחלשה יותר". הקריסה הארגונית, הכלכלית והחברתית הביאה למנוסה המונית, וזה הסימן המובהק ביותר לתבוסתם במלחמה.

===הפליטים היהודים ממדינות ערב===

החלטה של הקונגרס של ארצות הברית משנת 2008 יוצרת זיקה בין שיח הפליטות של היהודים ממדינות ערב ובין שיח הפליטות הפלסטיני, ויש הרואים בהקבלה זו סוג של חילופי אוכלוסין.
גם המשפטן המומחה לזכויות האדם ארווין קוטלר גורס כי קיימת סימטריה בין שני הנושאים לעניין הזכויות הלגיטימיות וההכרה בסבל. לנרטיב זה, שמוזכר לעיתים במסגרת ההסברה הישראלית, יש מבקרים הן בתנועות חברתיות והן באקדמיה בישראל ומחוצה לה.

==ראו גם==

* החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם
* ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
* נפקדים נוכחים
* זכות השיבה
* הפזורה הפלסטינית
* אונר"א

==לקריאה נוספת==
* ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגום: אהרן אמיר, 1988
* 
* 
* 
* מרדכי להב, חמישים שנות הפליטים הפלסטינים 1999-1948, הוצאת בית עלים, 2000.
* יעקב טובי, על מפתן ביתה: התגבשות מדיניותה של ישראל בסוגיית הפליטים הפלסטינים, 1948-1956, הוצאת מכון בן-גוריון, 2008
* אריק אריאל ליבוביץ, קדושת הסטטוס-קוו – ישראל וסוגיית הפליטים הפלסטינים 1948-1967, רסלינג, 2015
* 
* רפי נץ־צנגוט, הזיכרון הקולקטיבי הישראלי של בעיית הפליטים הפלסטינים, מרכז תמי שטיינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב, 2020.
* שאול אריאלי, ככה בדיוק קרה? 12 מיתוסים ישראלים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות, 2021, הפרק "המופתי ומדינות ערב אמרו להם לברוח", עמ' 247–295
* 

==קישורים חיצוניים==

* מבחר מובאות מהספר - יואב גלבר, קוממיות ונכבה, הוצאת דביר, 2004.
* 
* 
* 
* [https://web.archive.org/web/20111108123824/http://www.aixgroup.org/ Aix Group] – מחקר כלכלי לפתרון בעיית הפליטים הפלסטינים, נובמבר 2007.
* [https://eng.imti.org.il/wp-content/uploads/2015/05/שקר-הפליטים-הפלסטינים-לאינטרנט.pdf שקר הפליטים הפלסטינים], אתר אם תרצו
* 
* 
* 
* [https://www.britishpathe.com/asset/85007 סרטון המתאר שיבת תושבי עכו שנמלטו ללבנון לבתיהם], 5 בינואר 1950.
* ג'יימס בל, [http://books.google.com/books?id=tE4EAAAAMBAJ&pg=PA91&dq=israel&lr=&as_pt=MAGAZINES&hl=iw#v=onepage&q=israel&f=true כתבה ב"לייף" על הפליטים], 17.9.1951 (אנגלית)
* Martha Gellhorn, [https://www.theatlantic.com/magazine/archive/1961/10/the-arabs-of-palestine/304203/ The Arabs of Palestine], The Atlantic, October 1961 Issue – כתבה על הפליטים מאת מרתה גלהורן (אנגלית)
* משה חיים מייזלש (מ. ח. עמישי), "[https://hashiloach.org.il/חשבון-בלי-רוגז-מעין-איגרת-מבן-אתמול-לבנ/ חשבון בלי רוגז: מעין איגרת מבן-אתמול לבני היום]", 1968, הוצאה מוגהת ומוערת, השילוח 4, מאי 2017
* 
* 
* 

== ביאורים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:פלסטינים: היסטוריה
קטגוריה:ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
קטגוריה:ישראל: פליטים