מוטי אשכנזי

מוטי (מרדכי) אשכנזי (נולד ב-1940) הוא קצין מילואים בדרגת סרן במלחמת יום הכיפורים שפיקד על מעוז בודפשט, המעוז הצפוני ביותר בקו בר-לב, והיחידי שלא נפל לידי המצרים. לאחר המלחמה הוביל את תנועת המחאה נגד הנהגת המדינה.

== ביוגרפיה ==
אשכנזי נולד בחיפה, למד בבית הספר החקלאי כדורי, והיה חבר בתנועת המחנות העולים. בשנת 1958 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר אשכנזי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח והשתחרר בדרגת סגן. במלחמת ששת הימים שירת בגדוד 68 של החטיבה הירושלמית והשתתף בקרבות שחרור ירושלים.

===כניסה לפעילות פוליטית===
זמן קצר ביותר לאחר מלחמת ששת הימים, לקח אשכנזי חלק פעיל בהקמת התנועה לשלום וביטחון, שדגלה בהקמת ישות פלסטינית עצמאית לצד ישראל. לקראת הבחירות לכנסת השביעית ב-1969, החלו קולות בתנועה קוראים להפיכתה למפלגה והתמודדות בבחירות. אשכנזי, שהתנגד נחרצות למהלך זה, פרש מהתנועה. המפלגה החדשה לא עברה את אחוז החסימה ובכך למעשה סיימה את דרכה. בראשית העשור הבא, התגייס אשכנזי יחד עם סטודנטים נוספים, לסיוע לקבוצת צעירים משכונת מוסררה בירושלים במאבקם לשוויון. קבוצה זו כינתה עצמה בהמשך "הפנתרים השחורים". משהושם דגש על ה"עוינות לאשכנזים", פרש אשכנזי באזהרה כי מדובר ב"כישלון מובנה מראש".

בשנים 1972–1973, בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים, פרסם אשכנזי שורה של מאמרים שהזהירו מפני מלחמה עקב התפתחותה של "תורת המלחמה בשלבים" במצרים, שהניעה בהמשך את מטרותיו האסטרטגיות המוגבלות של אנואר סאדאת במלחמה. מאמר כזה, שהצביע על המשמעויות של מדיניות אסטרטגית זו ומזהיר מסכנת ההתעלמות ממנה, נדחה על ידי גרשון ריבלין, עורך רבעון משרד הביטחון "מערכות", בנימוק שאינו מתאים לעיתון זה. אשכנזי, שנואש מלנסות להשפיע על תפיסתה של החברה הישראלית את מצבה בגבול הדרומי, החליט לפנות ישירות למפקדי הצבא. בתחילה פנה למפקד החטיבה הצפונית בתעלה סואץ ומשחש כי אין מקשיבים, פנה למפקדיו הישירים בגדוד 68, גדוד המילואים בו שירת. לדבריו, נכשל כישלון חרוץ. למרות זאת, המשיך מוטי אשכנזי להתריע בפניו מפקדיו ערב המלחמה עד לפרוץ הקרבות ממש, אז שימש כמפקד מוצב בודפשט כאיש מילואים. מאמרו על "האסטרטגיה והטקטיקה של המלחמה בשלבים" התפרסם כשנה לאחר המלחמה, ב-6 בדצמבר 1974 בעיתון "מעריב".
מפקד [[מעוז בודפסט מוטי אשכנזי בפתח הבונקר, 1973]]

=== מלחמת יום הכיפורים ===
בספטמבר 1973 גויס למילואים יומיים לפני ראש השנה תשל"ד, והגיע עם יחידתו למוצב, שהיה במצב גרוע כתוצאה מההזנחה של קו המעוזים מאז תום מלחמת ההתשה. מהרגע בו קיבל מוטי את המוצב ועד הרגע בו החלה ההתקפה המצרית, דיווח מוטי שוב ושוב בפני מפקדיו על המוצב המוזנח ועל תגבור כוחות מצרי, ונתקל באוזניים ערלות ובזלזול. יחד עם-זאת אשכנזי שיפר את מיגון המוצב ככל שהיה ניתן באמצעים שעמדו לרשותו. במהלך ששת הימים הראשונים של המלחמה לחם יחד עם חייליו, ועם שני טנקים בלבד (מגדוד 9) שנשלחו לסייע. אף על פי שכותר בשלב מוקדם, עמד מוצב "בודפשט" שעליו פיקד מוטי אשכנזי בהפגזות קשות עד היום השישי של המלחמה (11/10) ואז הוחלף בחיילים מקורס מ"כים מגדוד 906 של הנח"ל שהתמודדו עם הפגזות קשות ובהתקפה של פלוגת קומנדו מצרי שנהדפה, והמעוז נשאר בשליטה ישראלית למשך השבועות הבאים עד להפסקת האש. מתוך כ-250 אנשי גדוד המילואים שאייש את מוצבי התעלה, כ-60 איש נפלו, 30 מתוכם מפלוגתו של אשכנזי. כ-60 איש נוספים מהגדוד נפלו בשבי, נפצעו או היו נעדרים. מוצב בודפשט היה המוצב היחידי מכל מעוזי "קו בר-לב" שלא נכבש במהלך המלחמה.

=== תנועת המחאה ===
אשכנזי התפרסם לאחר שחרורו משירות המילואים בפברואר 1974. הוא סבר שמהלכי הנהגת המדינה במלחמה היו כושלים, ובמיוחד דרש את התפטרותו של שר הביטחון משה דיין. הוא הכריז על שביתת רעב בת 48 שעות והתייצב להפגין מול משרד ראש הממשלה בגפו. מחאתו של אשכנזי, שהתחיל כמפגין בודד, תפסה תאוצה ועם הזמן הצטרפו אליו רבבות אזרחים וחיילי מילואים שהגיעו ישר מהחזית, שקראו להתפטרות הממשלה. בהפגנה ב-24 במרץ 1974 כבר השתתפו 6,000 איש.

מחאתו של אשכנזי התרחשה במקביל לדיוני ועדת אגרנט שקבעה כי ראשי הצבא אחראים למחדל אך פטרה את ההנהגה המדינית. כמו כן, ב-31 בדצמבר 1973, התקיימו הבחירות לכנסת השמינית שתוצאותיהן שמרו על סטטוס קוו בהנהגת המדינה. למרות תוצאות הבחירות שהשאירו את אותה הנהגה על כנה, יצא אשכנזי במחאתו נגד דיין ובזמן שביתת הרעב אף נקרא להיפגש איתו בתיווכו של פרופסור נתן רוטנשטרייך. דיין טען שתוצאות הבחירות מוכיחות שאשכנזי טועה. במידה רבה ניתן לומר שמחאת אשכנזי הצליחה בסופו של דבר, כיוון שראש הממשלה גולדה מאיר התפטרה במאי 1974, חודשיים בלבד לאחר הקמת ממשלתה החדשה. למרות התפטרות גולדה מאיר ומשה דיין, חזר להפגין ביוני 1974. תנועת המחאה, שלמעשה הורכבה ממספר תנועות עם סדר-יום שונה, דעכה לאטה עד היעלמותה באוגוסט 1974, ארבעה חודשים לאחר התפטרותה של גולדה מאיר. עם זאת אשכנזי המשיך במחאה. ב-6 באוקטובר 1974, הפגין ביום השנה למלחמה, בתביעה לחקור את מחדלי המלחמה במלואם ולהיערך לבחירות חדשות תוך חצי שנה.

בנובמבר 1975 עתר לבג"ץ בדרישה ששר הביטחון והרמטכ"ל יבצעו תחקיר מקיף על כל הליקויים שנתגלו במלחמה, ולפעול על פי המלצות ועדת אגרנט לחשיפת כל הכשלונות והליקויים. העתירה נדחתה.
=== המשך הקריירה ===
לאחר הפגנות המחאה הודח אשכנזי מתפקידו כמפקד פלוגה. במשך 11 שנה גם לא זומן למילואים. אשכנזי המשיך להיות מעורב במשך השנים בפעילות מחאה ציבורית. במקביל הקים מפעל, אחר כך עסק לפיתוח וייצור משחקים, ושימש מדי פעם כיועץ אסטרטגי לגופים שונים.

בתחילת 1980 הוביל מחאה נגד ראש הממשלה מנחם בגין, ותוכנית האוטונומיה שקידם באותה עת, בתגובה קיבל איום על חייו.

בשנת 1982 הגיש עתירה לבג"ץ שתחייב את המדינה להשתתף במימון גן חובה גם לאמהות העובדות כעצמאיות.

בינואר 1989 הוביל מחאה נגד הריבית הגבוהה במשק.

בשנת 1990 היה שותף לתנועת המחאה לשינוי שיטת הממשל בישראל, יחד עם אבי קדיש, אליעד שרגא ואחרים. תנועת מחאה זו הביאה לחקיקת חוק הבחירה הישירה לראשות הממשלה ב-1992.

בעקבות האינתיפאדה השנייה קידם גרסה של תוכנית הקונפדרציה לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.

בשנת 2002, לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה היה שותף להקמת מפלגת "להב"ה - לשוויון הזדמנויות בחברה הישראלית". המפלגה זכתה ב-1,181 קולות בלבד.

ב-2003 יצא לאור ספר שכתב על קורותיו במלחמת יום הכיפורים בשם "הערב בשש תפרוץ מלחמה".

באוגוסט 2006 הצטרף לתנועות המחאה שהפגינו בירושלים לאחר מלחמת לבנון השנייה.

באוגוסט 2011 היה אחד הנואמים בהפגנת מחאת האוהלים שנערכה בכיכר המדינה.

החל משנת 2017 היה שותף בפעילות המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה. בינואר 2018 נאם בהפגנה של תנועת המחאה בכיכר הבימה בתל אביב.

ב-2019 רץ לבחירות לכנסת ה-21 במפלגת צדק חברתי.

=== חשיבה ארוכת טווח יוצרת מדיניות מונעת ===
מוטי אשכנזי - 1.5.2024

"בשלהיי שנות התשעים של המאה שעברה, במסגרת עבודה על "תורת ביטחון" חליפית למדינת ישראל, לה נתתי את השם "אסטרטגיית ההמנעה" (מלשון 'הימנעות') כאסטרטגיה חליפית לתורת הביטחון שנוסחה בתקופת רוה"מ ושר הביטחון דויד בן-גוריון - ותקפותה התערערה לאחר מלחמת ששת-ימים -  לצורך כך ריאיינתי עשרות משפטנים מתחום המשפט הבינלאומי, כאלה ששירתו במגזר הציבורי הממלכתי, וכאלו שבאו מהאקדמיה. 

במוקד הראיונות, החשש מתהליך מתפתח של דה-לגיטימציה של מדינת ישראל ופתיחת טריבונלים בינלאומיים להעמדה לדין של בכירים בממשל ובצבא, וההידרדרות שחלה בעקבות כישלון "הסכם אוסלו" והתרחבות הטרור הפלסטיני שהגיע לשיא בספטמבר 2000  עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. כל המרואיינים היו תמימי דעים שמדינת ישראל אינה ערוכה נכון להתמודד עם האיומים המתהווים בתחום המשפט הבינלאומי, שכן אין מדיניות אסטרטגית ארוכת טווח בתחום הנ"ל. במצב שהיה קיים כל גורם ממשלתי פעל בנפרד וללא תיאום נאות עם גורמים ממשלתיים אחרים, ולרוב בלי לשתף ו/או להתייעץ עם חוקרים מהאקדמיה בתחום המשפט הבינלאומי. למצב זה היו ויש השלכות רבות על הביטחון הלאומי ונגזרותיו בעתיד.

בעקבות התמונה שנחשפה באותם ראיונות, הכנתי תוכנית להקמת צוותי-עבודה משותפים לרשויות הציבוריות ולאקדמיה, בנושאים השונים המהווים את תכניי המשפט הבינלאומי לרבות אמנותיו. מטרת התכנית הייתה: לגבש במאמץ משותף ואינטנסיבי מדיניות אסטרטגית לאומית ארוכת טווח, שתאומץ על ידי ממשלת ישראל. את התכנית הצגתי ליו"ר המל"ל האלוף עוזי דיין, עם המלצה, כי הפתיח להנגשת הדיון בה יהיה בדיון רב משתתפים של נציגים מכל הרשויות הממלכתיות הממונים על תחום המשפט הבינלאומי, ונציגים מכלל המוסדות האקדמיים בישראל שהתמחותם בתחום.

האלוף דיין השתכנע והסכים לתת חסות לכנס כזה בתנאי  מקדמי: שאני "אדאג לצרף לכנס חסות אקדמית ראויה", והתחייב בפניי כי והיה והכנס יצליח, יאמץ את תוכניתי במלואה. שכנעתי את פרופ' ג'רלד שטיינברג, ראש "התכנית ליישוב סכסוכים" (במסגרת המחלקה למדעי המדינה) באונ' בר-אילן, לשמש כנותן חסות - במקביל למל"ל - ליום עיון בנושא : "משפט בנלאומי וביטחון לאומי", ולא זו בלבד, בהסכמת הרקטור, אירחה אונ' בר-אילן את יום העיון בתחומה. לאחר שקישרתי בין השניים, מינה האלוף דיין את אחד מאנשיו, את עו"ד  מאכסים ראקוב כפרויקטור מטעמו להכנת הכנס, מכאן ואילך נעשו הדברים בעבודה משותפת.

יום העיון נערך ב 25.4.2002 באולם הסנט בבניין פלדמן באו' בר-אילן. ההיענות להזמנה לכנס הייתה רבה ונכחו בו מאות משתתפים. הכנס נמשך כשבע וחצי שעות. את הפאנל הפותח – תחת הכותרת: "אסטרטגיית הביטחון הלאומי של ישראל" הינחתי אני (ראה: מסמך מצורף).

את הפאנל : "מגמת הדה-לגימיטציה של ישראל והציונות" הנחה פרופ' לאון שלף מאונ' תל אביב

את הפאנל : "התפתחות המשפט הבינלאומי ועשייתה המדינית של ישראל" הנחה פרפ' שמואל סנדלר

לאחר מכן נערך דיון כללי בהנחיית פרופ' ג'רלד שטיינברג

לאחר הפסקת צהריים  קצרה נערך פאנל: "העמדה לדין של ישראלים בחו"ל" בהנחיית פרופ' סטיוארט כהן מאונ' בר-אילן

הפאנל הבא: "זכויות לאומיות של הפלסטינים במשפט הבינלאומי" בהנחיית תא"ל ישראלה דורון סגנית יו"ר המל"ל

ולאחריו הפאנל : "מערכה עולמית נגד טרור" בהנחיית האלוף מאיר דגן

את יום העיון סיכמה השרה ציפי לבני ולאחריה הצהיר האלוף עוזי דיין על התחייבות - בשם המל"ל - להתחיל "כבר בימים הקרובים בהרכבת צוותי העבודה המשותפים הראשונים" ....

מאומה מהתכנית שהצעתי לא בוצע מאז ועד היום (!)   מלבד אותו כנס 'הפתיחה' כמובן ..."    

==ראו גם==
*אלימלך אברהם

== לקריאה נוספת ==
* מוטי אשכנזי עם ברוך נבו ונורית אשכנזי, הערב בשש תפרוץ מלחמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
* איתן הבר וזאב שיף, "לקסיקון מלחמת יום הכיפורים", הוצאת דביר זמורה-ביתן, 2003, עמוד 64.
* משה לבנה, ישראל שלנו, תנועת המחאה לאחר מלחמת יום הכיפורים, סיפור מחאת הדור האבוד, הוצאת אפי מלצר, 2019

==קישורים חיצוניים==

*
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:חיילי חיל הרגלים במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:פעילים פוליטיים ישראלים
קטגוריה:בוגרי בית הספר כדורי
קטגוריה:שובתי רעב ישראלים
קטגוריה:בוגרי המחנות העולים
קטגוריה:חברי גרעיני נח"ל
קטגוריה:פעילי מפלגת צדק חברתי
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1940
קטגוריה:חיילי חיל הרגלים במלחמת ששת הימים