חומרא וקולא

חומרא וקולא הם שני כיוונים קוטביים בפסיקת הלכה ובמנהגים, כאשר חומרא היא פסיקה שלרוב אוסרת ומחייבת ואילו קולא היא פסיקה שלרוב מתירה ופוטרת.

להגדרות אלו חשיבות הלכתית, המתבטאת, בין השאר, בקביעה ההלכתית כי "ספק דאורייתא לחומרא" ו"ספק דרבנן לקולא".

==חומרא וקולא כמדדים לפסיקת הלכה==
לעיתים החומרא והקולא משמשים כמדד לפסיקת הלכה. כך, למשל, נקבע הכלל "ספיקא דאורייתא לחומרא וספיקא דרבנן לקולא", כלומר בספק בדין מהתורה יש להחמיר ובספק בדברי חז"ל יש להקל.

גם בשיטת הלימוד יש נפקא מינה לחומרא ולקולא. כך נקבע הכלל: "לקולא מקשינן לחומרא לא מקשינן", כלומר: לא משתמשים בהיקש – אחת מדרכי ההיסק המדרשיות – להחמיר אלא רק להקל.

==מצבי חומרות==
ישנם מספר מצבים בהם נפסק שיש לנקוט בגישה מחמירה או שהוגדר שטוב להחמיר:
* חומרות לכתחילה – מצבים בהם ההלכה נקבעה מראש כך שיש עדיפות לקיום מצווה בדרך מסוימת אך הדבר לא חובה. כך, לדוגמה, יש הנוהגים בחג הסוכות להחמיר ולא לאכול או לשתות דבר מחוץ לסוכה, אף על פי שמן הדין מותר לאכול אכילת עראי מחוץ לסוכה.
* סייגים – דינים שנתחדשו על ידי חכמי הדורות כדי לעשות סייג למצוות. סייגים רבים נקבעו כגזירה מחייבת.
* חששות – כאשר במצב של ספק לעיתים חוששים לצד המחמיר. ישנם חששות שנקבעו להלכה, בתוכם הכלל "ספיקא דאורייתא לחומרא", אך יש חששות שהם רשות בידי הרוצה להחמיר.
ישנם גם מצבים בהם כתבו הפוסקים שאין ראוי להחמיר.
למשל במקום בו יש "הפסד ממון" לישראל אחר אין זו מידת חסידות להחמיר. (למעט ל"גדולי החכמים")

בתלמוד הירושלמי נקבעו שני תנאים הקובעים את ערכה החיובי של החמרה בדין:

א. שאין המחמיר סובר שזהו עיקר הדין, אלא יודע שזוהי חומרא.

חומרא הנובעת מטעות בדין אינה טובה – והאריך לגנותה רבי חיים ויטאל בהקדמתו לספרו עץ חיים, וכתב שהיא נובעת מכפירה בתורת הרזים: 

ב. שאין המחמיר מבזה אחרים שמקילים.

על נידון כעין זה השיב המבי"ט: 

==חומרות רשות==
בספרות ההלכה מופיעים לעיתים ביטויים בשבח החומרא, וחוזר בה הביטוי "המחמיר תבוא עליו הברכה". דברים בשבח הנטייה הנפשית להחמיר נכתבו גם בספר כף החיים: גם בספר מסילת ישרים, המונה את סולם המעלות בעבודת ה', נכתב שמעלת הפרישות כוללת את היות האדם מחמיר בדינים וחש לדברי יחיד במחלוקת, אם דברי היחיד הגיוניים, אפילו כשההלכה נפסקת לא כמותו. בהקשר זה, הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק סייג את ההמלצה להחמיר בחומרות רשות, ואמר ש'חשש' לא נמנה בין החומרות אשר בהכרח טוב להחמיר בהן, אמנם אם אדם חושש לצד המחמיר של הספק עליו להחמיר אך רק בגלל האפשרות שכך הוא הדין. וכן יש דעה שאסור להחמיר ולא לאכול דבר שנתבטל בשישים "והוי כמו אפיקורסות".

מנגד, יש מצבים שבהם נאסר להחמיר: רבן גמליאל ביקר את מעשהו של רבי אלעזר בן עזריה, שהחמיר וקרא קריאת שמע בשכיבה כדברי בית שמאי, וזאת משתי סיבות:

א. בנימוק שאין לעשות כדברי בית שמאי. וביאר את חומרת הדבר במסילת ישרים: 

ב. בנימוק "שמא יראו התלמידים ויקבעו הלכה לדורות" – כיוון שהחומרא גורמת טעות בדין, יצא שכרו בהפסדו.

אמנם, בדבריו של רבי אלעזר בן עזריה (שגם הם הובאו בפוסקים) מופיע טעם חיובי להחמיר: לחלק מהפירושים הכוונה שאותו אחד מחמיר ולא מגלח את זקנו אפילו באופנים המותרים, כריאקציה כנגד עבירתם של אחרים על "לא תשחית את פאת זקנך" – כלומר, בתער. החפץ חיים בהקדמה לקונטרסו בנושא זה, הקרוי "תפארת אדם", מעודד גישה זו.

ישנן פעמים שהחומרא מביאה לידי קולא, כגון אדם המקבל על עצמו חומרות בדיני כשרות, אך בעקבות כך מודיע להוריו שלא יאכל בביתם, תוך פגיעה בכבודם.

===כיום===
מקובלת הסברה כי כיום נפוצה יותר בציבור החרדי המגמה להחמיר בעניינים שונים, כגון צניעות וכשרות; ולעומת זאת במגזר הדתי לאומי המצב לא אחיד, ובפלגים מסוימים החומרות נפוצות יותר ובאחרים פחות. הרב אורי שרקי טען כי הרצון להחמיר הפך לעיתים ל"נטייה כרונית חולנית".

פעמים שהפרעה טורדנית-כפייתית מביאה אנשים לידי חומרות קיצוניות שאינן נובעות מהקפדה הלכתית אלא מאובססיה.

==ראו גם==
* חומרא דרבי זירא
* מהיות טוב אל תקרא רע

==קישורים חיצוניים==
* בנימין בראון, [https://www.academia.edu/5072392/Stringency_Five_Modern-Era_Types_Hebrew_ 'החמרה: חמישה טיפוסים מן העת החדשה']
* ספר הדרכה מקיף ופרטני בענייני חומרא וקולא באתר דרכי נועם http://www.dnoam.022.co.il/BRPortal/br/P102.jsp?arc=547476
* [http://www.halachayomit.co.il/DisplayRead.asp?readID=159 האם אדם רשאי להחמיר על עצמו בכל חומרה שירצה?] באתר הלכה יומית
* , ערוץ 7
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:פסיקת הלכה
קטגוריה:דיני ספקות
קטגוריה:מונחים תלמודיים
קטגוריה:כללים ועקרונות בהלכה