OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אנטואן ע'אנם

אנטואן ע'אנם (בערבית: أنطوان غانم; 10 באוגוסט 1943 - 19 בספטמבר 2007) היה פוליטיקאי וחבר פרלמנט לבנוני, חבר במפלגת הפלנגות שנרצח. בוגר אוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות, בעברו היה מרצה למנהל עסקים וכן כיהן בפרלמנט הלבנוני במהלך שתי תקופות כהונה מטעם מחוז בעבדא שבהר הלבנון. אמור היה להשתתף שבוע אחרי הירצחו בישיבת פרלמנט לשם בחירת הנשיא הבא של לבנון, תפקיד שאליו היה מועמד בעצמו, לאחר שנה בה הפרלמנט לא כונס ואף חזר לשם כך ללבנון יומיים לפני הירצחו, לאחר ששהה מחוץ למדינה מחשש לחייו.

==ההתנקשות בחייו==

ההתנקשות בחייו של ע'אנם מצטרפת להתנקשויות בחייהם של רפיק אלחרירי ופייר אמין ג'ומאייל לפניו. בדומה להתנקשות בחיי רפיק אלחרירי, גם ע'אנם חוסל על ידי מכונית תופת שארבה לשיירה המאובטחת בה נסע. ההתנקשות בחייו של ע'אנם בוצעה ב-19 בספטמבר 2007, כאשר שיירתו עברה ברובע הנוצרי שממזרח לביירות באזור סין אל פיל, בסמוך למלון מטרופולין. מכונית התופת הכילה מטען של לפחות 35 ק"ג חומר נפץ וגרמה למותם של שישה אנשים נוספים ולעוד עשרות פצועים.

חבריו למחנה האנטי סורי הפנו אצבע מאשימה כלפי משטר אסד, בטענה כי הוא מנסה למנוע בחירת נשיא לבנוני שלא יענה לתביעות דמשק. לאחר ההתנקשות, נותרו 67 חברי פרלמנט בקואליציה, ולבחירתו של נשיא יש צורך ברוב של 65 מחוקקים. מחשש להתנקשויות נוספות שיאפסו את הרוב הזעיר, הסתגרו מחוקקים רבים מהקואליציה במלון מול הפרלמנט תחת אבטחה כבדה, בציפייה להצבעת הפרלמנט לנשיא ב-25 בספטמבר, שלבסוף לא נערכה עד מאי 2008.

קטגוריה:פוליטיקאים לבנונים
קטגוריה:קורבנות רציחות פוליטיות בלבנון
קטגוריה:חברי פורום קורנת שהוואן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת סן-ז'וזף
קטגוריה:לבנונים שנולדו ב-1943
קטגוריה:לבנונים שנפטרו ב-2007
היסטרים

ההיסטרים (לטינית Histrii) היו עם שישב לפני הכיבוש הרומי בשנת 178 לפנה"ס בחצי האי איסטריה (לטינית Histria) שבצפון-מזרח הים האדריאטי ובסביבתו הקרובה. ההיסטרים העניקו את שמם לחצי האי השוכן כיום בשטחן של קרואטיה, סלובניה ואיטליה.

==היסטוריה==
מידת האחדות הלאומית בקרב ההיסטרים איננה ידועה בוודאות, אם כי מנהגי קבורה זהים בכל רחבי איסטריה מצביעים על מידה של אחדות תרבותית. ערי המתים הראשונות באיסטריה מתוארכות לתקופת הברזל ועל כן מסיקים החוקרים כי בתקופה זו החלה להיווצר הזהות התרבותית של תושביה. עם תחילת תקופת הברונזה החלה נוהגת באיסטריה שריפת גופות במקום קבורה, ומנהג זה רווח באזור עד בוא הנצרות.

חרסים יוונים מצביעים על קשרי מסחר בין ההיסטרים ליוונים. פלישת הקלטים לאיסטריה בסוף המאה ה-5 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-4 לפנה"ס לא פגעה בהמשכיותה של התרבות ההיסטרית, ולכן נראה כי הקלטים נהדפו או שנטמעו בהיסטרים. במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס עם התפשטות הרומאים מצפון לנהר הפו עלתה חשיבותה של איסטריה בעיניהם, וחצי האי ותושביו החלו להיות מתועדים בכתבים רומים. הרומאים התייחסו אל ההיסטרים כאל שודדי ים, דבר שהביאם לתקוף את איסטריה בשנת 221 לפנה"ס ולאחר שהשתלטו על ונטו. עם זאת, הרומאים לא כבשו את חצי האי אלא הסתפקו בזריעת הרס. ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס ציין כי בשנת 200 לפנה"ס לערך ישבו ההיסטרים בשלוש ערים מרכזיות - הבירה נסאקטיום (Nesactium) בדרום איסטריה, מוטילה (Mutilla) ופווריה (Faveria).

בשנת 181 לפנה"ס תקפו ההיסטרים את העיר הרומית אקוויליה שלחופי מפרץ טריאסטה ונהדפו. התקפה זו גרמה לסנאט הרומי לשלוח כוח צבאי לאיסטריה בשנת 178 לפנה"ס, וזאת על מנת לחסל את האיום ההיסטרי אחת ולתמיד. מלכם של ההיסטרים אפולו (Aepulo) אשר תואר בידי טיטוס ליוויוס כלוחם עשוי ללא חת הקשה על הרומאים במשימתם. אולם לאחר מצור ארוך על הבירה נסאקטיום, היטו הרומאים את הנחל שהקיף את העיר. ההיסטרים נתקפו בבהלה ורבים מהם כמו גם המלך אפולו התאבדו. זמן מה לאחר מכן נכנעו גם מוטילה ופווריה והרומאים החריבו אותם. הניצחון צוין ברומא בחגיגות שנמשכו יומיים.

רבים מההיסטרים ששרדו נלקחו לעבדות, והרומאים הציבו כוח צבאי גדול בחצי האי, דבר המצביע כי ההתנגדות ההיסטרית לא דוכאה לחלוטין. התיישבות רומית מסיווית באיסטריה הביאה למספר מקרי מרד בהיקף קטן מצד האוכלוסייה המקומית, אך אלה דוכאו עד מהרה. ההיסטרים נטמעו באוכלוסייה הרומית וירדו מעל במת ההיסטוריה, אם כי שרידים לתרבותם ולדתם מתוארכים גם למאה ה-1 ולמאה ה-2.

==תרבות ושפה==
סך הכל נמצאו 520 אתרי יישוב היסטוריים ומספר תושביהם הוערך ב-120,000 איש. למרות עושר הממצאים מעט מאוד ידוע על שיוכם האתני או על שפתם של ההיסטרים. מחקר אנתרופולוגי מעיד כי ההיסטרים היו גבוהים ביחס לממוצע בתקופתם, והגברים היו בגובה ממוצע של 1.65 מטר. יש המבקשים לבסס על סמך שמות מקומות ומספר שמות משפחה קשר בין שפתם של ההיסטרים לזו של הוונטים אדריאטים שהיו עם איטלי. אחרים טוענים לקשר אל הליבורנים שהיו שבט אילירי, ומתבססים לשם כך גם על ממצאים המלמדים כי ההיסטרים היו מקורבים תרבותית אל האילירים, אך ספק אם היו מקורבים אליהם מבחינה אתנית. אחד הממצאים ההיסטרים החשובים ביותר שנתגלו הוא סדרה של פסלים בגודל כמעט טבעי אשר נמצאו בנסאקטיום, והמיצגים ישויות אליליות מקומיות.

==ביבליוגרפיה==
*[http://www2.arnes.si/~mkralj/istra-history/naslovna.html היסטוריה קצרה של איסטריה, מאת דארקו דרובץ]

==ראו גם==
* איסטריה

== הערות שוליים ==

קטגוריה:הרפובליקה הרומית
קטגוריה:קרואטיה: היסטוריה
קטגוריה:עמים קדומים
יוחנן המטביל (פסל)

פסל יוחנן המטביל (1412-1414) הוא פסל ברונזה בגובה של כ-250 ס"מ ומציג את דמותו של יוחנן המטביל. את הפסל יצר הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי. הפסל ממוקם בגומחה בקיר החיצוני של כנסיית אורסנמיקלה ("גן מיכאל הקדוש") בפירנצה.

הפסל הוזמן בשנת 1412 על ידי גילדת סוחרי בדי-הצמר בפירנצה, שיוחנן המטביל שימש כפטרונה. בעת השלמתו הייתה היצירה מופת ליכולתו הטכנית של גיברטי, בשל העובדה כי פסל הברונזה זה היה הפסל הגדול ביותר אשר נוצק ביחידה אחת מאז ימי העת העתיקה. 

סגנון הפיסול של היצירה משלב בין מאפיינים של "הסגנון הגותי הבינלאומי" עם סממני תיאור ריאליסטיים האופייניים כבר לפיסול הרנסאנס. הגומחה בה ניצב הפסל מעוצבת בהשפעת האדריכלות הגותית עם קשתות מחודדות. בעוד שעיצוב הפנים הוא נטורליסטי ומדויק, קפלי הבד אותה לובשת הדמות מעוצבים בדקורטיביות.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:פיסול של תקופת הרנסאנס
קטגוריה:לורנצו גיברטי
קטגוריה:פירנצה: פסלים
ונטים אדריאטים

הוונטים האדריאטים (יוונית: Ενετοί; לטינית: Veneti; איטלקית: Paleoveneti או Venetici) היו עם איטלי שישב בצפון-מזרח איטליה, באזור החופף כיום למחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה. הוונטים דיברו ונטית, שפה הודו-אירופית מבודדת שנכחדה במאה ה-1, ושמם נשתמר בשמו של מחוז ונטו ובירתו ונציה. תושבי ונטו כיום מכונים גם הם ונטים (Venetici) ועל כן נהוג לעיתים להתייחס באיטלקית אל תושביו ההיסטוריים של המחוז כאל "ונטים קדומים" (Paleoveneti).

==מיתולוגיה==
לפי ההיסטוריון הרומי בן פדובה (Patavium), טיטוס ליוויוס שנמנה עם הוונטים בעצמו,
היו הוונטים תוצר של עירוב בין האוגנים (Euganei) שבט מקומי מיתולוגי למחצה עם האנטים (Eneti) שהגיעו מאסיה הקטנה. הומרוס ופליניוס הזקן ציינו שלאחר חורבן טרויה הוביל אנטנור מייסדה המיתולוגי של פדובה את האנטים מפפלגוניה שבצפון אסיה הקטנה אל חופיו הצפון-מערביים של הים האדריאטי.

==היסטוריה==
מספר תאוריות הוצעו באשר למקורם של הוונטים. לפי תאוריה אחת הייתה מולדתם בגבעות האאוגניות (Colli Euganei) הסמוכות לאגם גארדה (Lago di Garda) שבגבול ונטו ולומברדיה. משם התפשטו מזרחה ויישבו את כל מחוז ונטו וחלקים ממחוז פריולי-ונציה ג'וליה. תאוריה אחרת המתבססת על מחקרים בלשניים סוברת כי הוונטים הגיעו מגאליה, ותאוריה שלישית מציעה את פולין כארץ מוצאם, אך שתי תאוריות אלה רחוקות מהוכחה מדעית. 

לפי הממצאים המוקדמים ביותר הקיימים, הוונטים אכן ישבו בין אגם גארדה לבין נהר האדיג'ה ומשם התפשטו מזרחה. הם הקימו יישובים לאורך האדיג'ה, הברנטה והפיווה (Piave) ועסקו בעיבוד חרסית וארד. עוד עסקו הוונטים בגידול סוסים וחזירים, בחקלאות, ובסחר במתכות, במיוחד זהב. 

הוונטים היו עם רודף שלום ועמדו בקשרים מסחריים ותרבותיים עם האטרוסקים, הרומאים והיוונים. בשנת 163 לפנה"ס הייתה ונטו לפרובינקיה גאליה ציסאלפינה (Gallia Cisalpina) ובשנת 49 לפנה"ס קיבלו הוונטים זכויות אזרחיות רומיות. הוונטים לא הוכרעו על ידי הרומאים בכוח צבאי אלא נטמעו בקירבם בתהליך ממושך ובדרכי שלום. 

==ראו גם==
*איטליה הקדם-רומית
*עמים איטליים

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:איטליה: היסטוריה
קטגוריה:עמים קדומים באיטליה
יונתן ארוך

יונתן ארוך (נולד ב-26 בדצמבר 1951) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי.

==ביוגרפיה==
ארוך נולד בירושלים, בנו של הצייר אריה ארוך. מראשוני הבוגרים של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.

ארוך הוא מפיק-יוצר בתחום הקולנוע והטלוויזיה בישראל, מהבולטים בתחום משנות ה-80 של המאה ה-20 ואילך. מסרטי הקולנוע הבולטים שהפיק:
* "חיוך הגדי" (1986) זוכה פרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין עבור השחקן הראשי. ונמכר גם להפצה בינלאומית באירופה וארצות הברית.
* "שורו" (1990) בבימויו של שבי גביזון, זוכה פרס האקדמיה לקולנוע בישראל.
* "שירת הסירנה" (1994) בבימוי איתן פוקס על פי רב המכר בשם זה מאת עירית לינור.
* "היו לילות" (2010) בבימוי רוני ניניו.

ב-1980 השתתף בכתיבת התסריט לסרטו של אבי כהן, "המשחק האמיתי".

מיצירות הטלוויזיה הבולטות שהפיק היו הסדרות "הפוך", עבור הערוץ השני, בבימויו של שמואל חיימוביץ'; והסדרה "בקצב הקצב" לכבלים. בעברו כתב לסדרה הפופולרית "זהו זה!" בעונותיה הראשונות.

ארוך ידוע במעורבותו היצירתית בכל סרט או סדרה אותן הפיק, ואף קיבל בסרט "שורו" קרדיט תסריטאי, לצד שבי גביזון.

ב-2006 הפיק את הסרט "הביטחוניים", סרטו של שמעון דותן המלווה קבוצת אסירים ביטחוניים פלסטינים בבתי הכלא. הסרט הוקרן בכמה פסטיבלים ברחבי העולם ונמכר לערוץ HBO.

ב-2008 הפיק את סדרת הטלוויזיה "סרוגים" עבור חברת YES, סדרה שנוצרה על ידי חוה דיבון ואליעזר (לייזי) שפירא ובוימה על ידי לייזי שפירא, העוסקת בחיי היום יום של רווקים בני המגזר הדתי לאומי המתגוררים בשכונת קטמון (המכונה "הביצה") בירושלים.

ב-2013 הפיק יחד עם דקלה ברקאי את הסדרה "שטיסל" ששודרה בערוץ yes Oh, וזכתה ב-11 פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.

ב-2015 הפיק את הסרט "המתנחלים" של שמעון דותן, סרט דוקומנטרי על מפעל ההתנחלויות שהוצג בפסטיבל הסרטים סאנדנס.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרי החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:זוכי פרס אופיר: תסריטאים
קטגוריה:מפיקי טלוויזיה ישראלים
קטגוריה:מפיקי קולנוע ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1951
גיאורגי הרביעי לאשה

גיאורגי הרביעי לאשָה (בגאורגית: გიორგი IV ლაშა; נקרא גם לאשה גיאורגי - ლაშა გიორგი; 1192 – 18 בינואר 1223) מבית בגרטיוני, היה מלך ממלכת גאורגיה מ-1213 ועד 1223. בשנת 1207 הוא הוכרז על ידי אמו, בעלת סמכויות השלטון בממלכה, כשליט משותף עמה. כאמו, הוא המשיך את מדיניות ההתפשטות של הממלכה הפיאודלית.

== חייו ==
גיאורגי היה בנם של תמר ודוד סוסלן. בשנות העשרה של המאה השלוש עשרה הוא דיכא את מרידות הממלכות הוואסליות המוסלמיות השכנות. בשנת 1214 דיכא מרידה בשטחיה של ארמניה כיום. בשנת 1219/1220 בנסיכות צ'אט ובמחוז סיוניק (Սյունիք), והמשיך את כיבושיו באזור נחיצ'יבאן. המערכה נגד הסולטנות הסלג'וקית צ'לאט נסתיימה בניצחונו. תחת שלטונו זכתה הממלכה להתפשטות הגדולה ביותר, וזאת על אף המאבקים הפנימיים עם אצילי הממלכה - אולי בזכות המטרות המשותפות של כיבוש אזורים נוספים והגנה על המולדת.

בשנת 1220 הוא החל בהכנות למערכה נרחבת כדי לסייע למסע הצלב הרביעי, ששם לו למטרה את כיבוש ירושלים. אולם התקרבות המונגולים, בראשות ג'ינג'יס חאן, לגאורגיה שינתה את תוכניותיו. התקיפות המונגוליות הראשונות שהיו בשנים 1221–1222, כללו שכירי חרב קיפצ'קים. הגאורגים סבלו אבדות כבדות עקב התקפות אלה, והמלך נפצע קשה. מחלתו נמשכה עד שנת 1223 והוא נפטר ממנה בגיל 31. אחותו רוסודן ירשה אותו.

גיאורגי היה ידוע בפתיחותו וקיבל ביקורת רבה מקהילה הפיאודלית השמרנית. האצילים והכמורה הנוצרית דחו ולא הכירו באשתו, שלא הייתה ממשפחת אצילים. בסופו של דבר נאלץ המלך להתפשר והתגרש ממנה, אולם סירב להתחתן עם מישהי אחרת. מנישואיו אלה נולד לו הבן, דוד השביעי אולו, שלימים יהיה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת.

מקורות מימי הביניים, שהם כרגע המקורות הזמינים הטובים ביותר, מתארים את גיאורגי כשליט חכם ולוחם אמיץ, ומצד שני מציינים את אורח חייו הבלתי מוסרי והתמכרותו למיסטיקה וסופיות.

==אילן יוחסין==

== ראו גם ==
* קרב קורה הראשון - הקרב הראשון במישור קורה
* קרב קורה השני - הקרב השני במישור קורה

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20120717054620/http://www.bigvava.ge/unificationoffeudalgeorgia.html איחוד גאורגיה הפיאודלית] 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מלכי גאורגיה
קטגוריה:שושלת בגרטיוני
גיאורגי ה-4
קטגוריה:ילידי 1191
קטגוריה:נפטרים ב-1223
רייביז קייסט

לוגו הלהקה
רייביז קייסט (Rabies Caste), להקת הבי מטאל ישראלית שפעלה בין השנים 1995–2003 בתל אביב, והוקמה על ידי עולים מחבר העמים.

הלהקה התאפיינה בצליל מחוספס ובסגנון משוחרר שמושפע ממלווינס. היא זכתה להצלחה בפי המבקרים ואף הופיעה לצד הדילינג'ר אסקייפ פלאן וביוהזרד. אלבום האולפן האחרון של הלהקה, Let The Soul Out And Cut The Vein, יצא ב-2001, וב-2006, לאחר פירוק הלהקה, יצא אלבום שנושא את שם הלהקה עם קטעים נדירים וקטעים בהופעה.

==חברי ההרכב==
*דייב K (שירה, גיטרה) (1995–2003)
*רוסלאן גרוס (בס) (1995–2003) (ראו גם קרוזנשטרן ופארוחוד)
*דייל Rabid (תופים) (1995–2003)
*גיא כץ (גיטרה) (1995–1998)

==דיסקוגרפיה==

*1996 Self Portrait Of The Madness (דמו)
*1997 Children Can Fall Into Bucket And Drown (מיני אלבום)
*1998 For The Vomiting Tractor Drivers
*2001 Let The Soul Out And Cut The Vein
*2006 Rabies Caste

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:להקות מטאל ישראליות
תקנות ואיאדוליד

תקנות ואיאדוליד הן תקנות קהילתיות שחוברו על ידי דון אברהם בנבנשתי (Benveniste) בשנת קצ"ב 1432 בעיר ואיאדוליד (valladolid) במרכז ספרד. דון אברהם בנבנשתי היה שר האוצר של המלך חואן השני מלך קשטיליה והרב הראשי מטעם המלך ליהודי הממלכה. מטרת התקנות הייתה לשקם את הקהילות היהודיות בספרד לאחר רדיפות היהודים מאז גזירות קנ"א (1391).

התקנות כללו חמישה פרקים:

# לימוד תורה.
# מינוי דיינים וראשי הקהל.
# דיני מסירוֹת ומלשינות. לראשי הקהל הייתה סמכות לדון, אפילו דיני נפשות. סמכות זו חלה גם על מעשי המלשינים, שכונו בשפה הספרדית הקסטיליאנית במונח העברי: malsinar.
# מיסים ועבודות ציבוריות. מס שנתי הוטל על ידי השלטונות על הקהילה. אופן הטלתו על חברי הקהילה היה מבוסס על הונם ונקבע על ידי פרנסי הקהילה.
# הגבלת המותרות במלבושים ובמשתאות. הגבלה הייתה חשובה בארץ בה היה נהוג לערוך אירועים משפחתיים מפוארים.

התקנות היו בתוקף עד לגירוש ספרד. הגולים שיצאו את ספרד נטלו עמם את התקנות וכך לדוגמה, נכדיו של דון אברהם בנבנשתי דון יהודה בנבנשתי ודון שמואל בנבנשתי הקימו ספריות גדולות וקידמו את התקנות בקהילת יהדות סלוניקי שביוון. גם קהילות מגורשי ספרד במרוקו אימצו את התקנות.

== מקור ולקריאה נוספת ==
* עליזה מיוחס ג'יניאו, יהודים, אנוסים, ו"נוצרים חדשים" בספרד, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1969 - פרק ז': דמדומי הקץ

קטגוריה:יהדות ספרד
קטגוריה:יהודים ויהדות בימי הביניים
קרבות הממלכה הגאורגית המאוחדת

קרבות הממלכה הגאורגית המאוחדת:

{| border=1 align=right cellpadding=4 cellspacing=0 style="margin: 0.5em 1em 1em 1em; background: #f9f9f9; border: 2px #aaaaaa solid; border-collapse: collapse; font-size: 95%;" width=90%
|- style="background: #ccccff;"
!colspan=3|קרבות הממלכה הגאורגית המאוחדת
|- style="background: #f9f9f1;"
!שם הקרב
!תאריך
!נגד
|-align=right
|align=right|קרב שירימני||1021 11 בספטמבר||האימפריה הביזנטית
|-align=right
|align=right|קרב סוונדכס||1022 באביב||האימפריה הביזנטית
|-align=right
|align=right|קרב סאסירתי||1042||מרידות ליפריט הרביעי
|-align=right
|align=right|קרב פרצחיסי||1074||
|-align=right
|align=right|קרב ארצוחי||1104||
|-align=right
|align=right|קרב ראחסי||1118||
|-align=right
|align=right|קרב דידגורי||1121 12 באוגוסט||קואליציה של סלג'וקים
|-align=right
|align=right|קרב שירוואן||1123||
|-align=right
|align=right|קרב ניאלי||1191||
|-align=right
|align=right|קרב שמכור||1195 1 ביוני||אטבאגות של אזרבייג'ן
|-align=right
|align=right|קרב בסיאן||1203||סולטנות רום (סלג'וקים)
|-align=right
|align=right|קרב קורה הראשון||1221 בפברואר||האימפריה המונגולית
|-align=right
|align=right|קרב קורה השני||1221 בסתיו||האימפריה המונגולית
|-align=right
|align=right|קרב גארני||1225||האימפריה החווריזמית (חווארזם)
|-align=right
|align=right|קרב בולניסי||1227||
|-align=right
|align=right|קרב כווישחתי||1260||
|-align=right
|align=right|קרב נחידורי||1405||טטרים
|-align=right
|align=right|קרב צ'אלר'אן||1412 בדצמבר||קרא קואיאונלו (טורקמנים)
|}

*
קטגוריה:גאורגיה: קרבות
האזור המבצעי של החוף האדריאטי

מפת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שכלל את האזור המבצעי של החוף האדריאטי ואת [[האזור המבצעי של מרגלות האלפים]]
החצר ועקבות המבנה בו שכן הכבשן במחנה הריכוז ריזיירה די סן סאבה
האזור המבצעי החוף האדריאטי (בגרמנית Operationszone Adriatisches Küstenland, OZAK או Operationszone Adria; באיטלקית Zona di Operazioni Litorale Adriatico) היה אזור שלטון צבאי שהוקם במלחמת העולם השנייה בצפון-מזרח איטליה ובחלקים מקרואטיה וסלובניה ואשר בירתו הייתה בטריאסטה.

== היסטוריה ==
האזור הוקם ב-10 בספטמבר 1943 בידי ה, יומיים לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה. האזור הקיף את שטחם של מחוז פריולי-ונציה ג'וליה, חצי האי איסטריה וחלקה המערבי של סלובניה, והיה כפוף ישירות לרייך אף על פי שהשתייך באופן רשמי לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. 
על המפקדה הצבאית מונה אודילו גלובוצניק, בן טריאסטה, למפקד האס אס והמשטרה (SS – und Polizeiführer) באזור והחל במבצע שזכה לקוד "Einsatz R" (פעולה R) לרדיפה ותפיסת יהודים, פרטיזנים ומתנגדי הנאצים. 

ב-20 באוקטובר 1943 הוקם מחנה הריכוז ריזיירה די סן סאבה ברובע סן סאבה בטריאסטה. הוא שימש גם כמחנה ההשמדה היחיד שפעל באיטליה. כ-25,000 בני אדם עברו דרך המחנה וכ-5,000 בני אדם נרצחו בו. ב-29 באפריל 1945 נטשו אנשי האס אס את המחנה, ולאחר שהשמידו ראיות, הרסו את תאי המוות ואת מבנה המשרפות.

ב-30 באפריל 1945 הרימו כ-3,500 לוחמי המחתרת האנטי-פשיסטית האיטלקית "התנועה לשחרור לאומי" (CLN – Comitato di Liberazione Nazionale) את נס המרד בטריאסטה, והשתלטו על כולה, למעט על הנמל הישן, בנין בתי המשפט (Palazzo di Giustizia) וטירת יוסטוס הקדוש (Castello di San Giusto), שנותרו בשליטה גרמנית. למחרת, ביום 1 במאי 1945, נכנס הצבא היוגוסלבי לעיר ושרידי הצבא הגרמני בהנהגת גלובוצניק נסוגו ממנה. 
יום לאחר מכן הגיעה לטריאסטה גם האוגדה השנייה של צבא ניו זילנד במסגרת בעלות הברית, ובאותו יום נכנעו הגרמנים שנותרו בעיר.

קטגוריה:הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
קטגוריה:קרואטיה: היסטוריה
קטגוריה:סלובניה: היסטוריה
קטגוריה:שלטון הכיבוש של גרמניה הנאצית באירופה
קטגוריה:טריאסטה
קטגוריה:יוגוסלביה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1943
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהתפרקו ב-1945
קרב קורה (פברואר)

קרב קורה הוא הקרב הראשון שנערך בין הממלכה הגאורגית המאוחדת לבין האימפריה המונגולית, במהלך הפלישה המונגולית לגאורגיה.

== רקע ==

בפברואר 1221 צעד הצבא המונגולי בראשות בכיר הגנרלים המונגולים, סובוטאי, באזור דרום הים הכספי, אזור שהיה בשליטת האימפריה הח'ווארזמית, ומשם צעד לאורך נהר הקורה כשהוא הגיע מדרום גאורגיה. הוא הגיע עד לפאתי טביליסי. באזור זה נמצאת מצודת נריקלה החולשת על הדרך שמובילה מדרום הקווקז לרוסיה. המשימה שאליה נשלחו החיילים המונגולים הייתה איסוף מידע בכוח. לא ברור לגמרי אם התכוונו כלל לצאת לקרב או שחיפשו מעבר בטוח דרך הרי הקווקז. אלא שטיבעם של המונגולים בגד בהם והם בזזו את העיר תבריז. מעשה זה שכנע את גיאורגי הרביעי לשה כי יצטרך להתמודד עם המונגולים בשדה הקרב.

הצבא הגאורגי, שהיה ידוע בזכות איכות לחימתו ונישקו, כלל 30,000 חיל פרשים קיפצ'קים. כאשר דווח למלך הגאורגי כי המונגולים צועדים במעלה נהר הקורה לכיוון המישור הקיפצ'קי, יצא לכיוונם יחד עם צבאו שמנה 70,000 אבירים, במטרה לבלום את המונגולים.

== הקרב ==

שני הצבאות הלוחמים נעמדו זה מול זה. הפרשים הגאורגים פתחו בקרב בהתקפה מסיבית כנגד מרכז המערך המונגולי. הפרשים הרכובים של המונגולים המטירו חיצים לרוחב החזית הגאורגית כשהם משחררים מטח אחר מטח. חיצי המתכת חודרי השריון של המונגולים עשו שמות באבירים הגאורגים. למרות אבדותיהם הכבדות תקפו הגאורגים כאשר המונגולים נסוגו בהדרגה מפני הגאורגים, ומשכו אותם מחוץ למישור. סובוטאי, המצביא המונגולי, שידע את הטקטיקה הגאורגית של מתקפה גם במחיר אבדות כבדות, הותיר סוסים רעננים מחוץ לשדה הקרב. כשהם רכובים על סוסים רעננים, יצאו המונגולים למתקפת פתע. בהגיעם לגאורגים הם קודמו במטח חיצים אולם המשיכו להתקדם לעבר עיקר הכוח. כאשר האגפים של הצבא המונגולי החלו לסגור על הכוח העיקרי של הגאורגים נשברו הגאורגים והחלו לברוח. בכוחותיו האחרונים נמלט גיאורגי יחד עם הפרשים שעוד יכלו לעמוד בקצב. חלק מחייליו נותר על הדרך לכיוון טביליסי, אולם הושמדו במהרה. במשך השבועיים הבאים עדיין חיכה גאורגי למתקפה על הבירה טביליסי שלא הגיעה.

== אחרית דבר ==

סובוטאי נסוג דרומה לכיוון ממלכת פרס ומחוז אזרבייג'ן. הקרב הסתיים אמנם בניצחון מונגולי, אולם כוח האדם שעמד לרשות המונגולים כמו גם האספקה והסוסים לא הספיקו. וסובוטאי חזר לגאורגיה בסתיו של אותה שנה.

== מקורות ==
* ריצ'רד א. גבריאל (2004), [http://books.google.com/books?id=ePgHOJs0YU0C&pg=PA158&dq=%22George+IV+of+Georgia%22&as_brr=0&sig=U4QVyzpzG8SSMr0fAI1fh1ADXUc#PPA90,M1 סובוטאי האמיץ: הגנרל הגדול ביותר של ג'ינג'יס חאן], עמ' 90–92, , <SMALL>(אנגלית)</SMALL>

קורה, קרב
קורה, קרב
קורה
קטגוריה:המאה ה-13
תזמורת אלסטר

תזמורת אלסטר (באנגלית: Ulster Orchestra) היא התזמורת הסימפונית היחידה במשרה מלאה בעיר בלפסט שבצפון אירלנד ואחת התזמורות החשובות בממלכה המאוחדת. התזמורת נוסדה ב-1966, עם יאנוש פירסט ככנר ראשי ומוביל, ובהמשך כעוזר מנצח. התזמורת קיימת בצורתה הנוכחית מאז 1981, כאשר "תזמורת ה-BBC של צפון אירלנד" התפרקה; אירוע זה הביא לעליה במספר נגני התזמורת. כיום היא מונה 63 נגנים במשרה מלאה ו-17 אנשי סגל מנהלי תומך. התזמורת מרבה בסיורי קונצרטים באירופה, אסיה וצפון אמריקה. רוב הקונצרטים מתקיימים באולם אלסטר ובאולם המזח.

דניאלה רוסטיוני הוא המנצח הראשי של התזמורת מאז 2019. מנצח הכבוד של התזמורת הוא רפאל פייראר ואמן העמית הנוכחי של התזמורת הוא ג'יימס גולוויי.

המנהל הראשי הנוכחי של תזמורת אלסטר הוא תומאס קוקסיס.

==מימון==
מימון התזמורת בא בחלקו מחסויות פרטיות ומסחריות, אבל הרוב מקורו במועצת האמנויות של אירלנד הצפונית, מועצת העיר בלפסט וה-BBC. ה-BBC מחזיק בזכויות הפצה בלעדיות להופעות התזמורת, המשודרות ברדיו אלסטר המקומי וברחבי בריטניה ברדיו BBC 3. התזמורת הוציאה גם מעל 60 הקלטות ומכירותיהן, יחד עם מכירות הכרטיסים, מתגברות את הכנסותיה (2003).

==חינוך וטיפוח קהילתי==
התזמורת עוסקת במספר מיזמי טיפוח, בכוונה לפתח כישרונות מוזיקליים מקומיים ולהגביר את הנאת הקהל העתידי ממוזיקה תזמורתית. נגנים מן התזמורת מקיימים דרך קבע סדנאות בבתי ספר באירלנד הצפונית והתזמורת מארגנת גם שורה של מיזמי טיפוח והכשרה קהילתיים, כמו שיחות לפני קונצרטים וכיתות אמן אינסטרומנטליות.

==מנצחים ראשיים ==
* מוריס מיילס (1966–1967)
* סרג'ו קומיסיונה (1967–1969)
* אדגר קוסמה (1969–1974)
* אלן פרנסיס (1974–1976)
* בריידן תומסון (1977–1985)
* ורנון הנדלי (1985–1989)
* יאן פסקל טורטליה (1989–1992)
* דמיטרי סיטקובצקי (1996–2001)
* תייארי פישר (2001–2006)
* קנת מונטגומרי (2007–2010)
* ג'ואן פאלטה (2011–2014)
* רפאל פאיארה (2014–2019)
* דניאלה רוסטיוני (2019–הווה)

== קישורים חיצוניים ==
* 

==הערות שוליים ==

אלסטר
אלסטר
משה ליטוינסקי

פרסומת ל"תל ליטוינסקי"
משה (מוריס) ליטוינסקי (12 ביוני 1888– 16 בספטמבר 1952), בנקאי ומקים המושבה תל ליטוינסקי (כיום ברמת גן).

==ביוגרפיה==
ליטוינסקי נולד בעיר יפו בשנת 1888 לסוחר הקרקעות והעסקן האמיד יעקב אלחנן ליטוינסקי ולשרה ביילה לבית פינקלשטיין, במשפחה בת שלושה בנים. כבר בצעירותו נמשך אחר עידוד התיישבות עברית עצמאית והיה בין מייסדי אחוזת בית יחד עם יוסף אליהו שלוש, ובהמשך פעל להקמתה של תל אביב. היה ממקימי בית הכנסת הגדול (תל אביב).

בעת מלחמת העולם הראשונה, עם גירושם של תושבי תל אביב, עברה המשפחה לעיר קהיר שבמצרים. שם הכיר ליטוינסקי את רבקה קארמן ונשא אותה לאישה. לשניים נולדו שני בנים, חיים ואברהם, ובת, ז'קלין (1922-1929).
רבקה נפטרה ב-1945. באותה שנה נישא בשנית לאלה בת משה ליבונטין.

עבד כמנהל החשבונות הראשי של בנק אנגלו-פלשתינה ביפו (כיום בנק לאומי לישראל). בין השנים 1918–1929 היה סוכנה הראשי בארץ ישראל של חברת הדלק הבריטית "רויאל דאטש של". באותה העת, היה ממייסדי "בנק קופת עם" ושימש כנשיא מועצת הבנק הראשון. משנת 1930 ועד סיפוח אסטוניה לברית המועצות ביוני 1940 שימש ליטוינסקי גם כקונסול כבוד מטעם ממשלת אסטוניה ובמסגרת זו זכה אף למדליית הצלב האדום של אסטוניה. משרדי הקונסוליה האסטונית שכנו בקומה השנייה של בית ליטוינסקי ברחוב אחד העם 22 בתל אביב. דגלה של אסטוניה התנוסס מעל ביתו של ליטוינסקי.
במהלך השנים, כבן הארץ יצר ליטוינסקי קשרים עם נכבדי הערבים, ובעקבות זאת עלה בידו לרכוש אלפי דונמים אדמה בחלקים שונים בארץ. המקום המזוהה ביותר עם משפחת ליטוינסקי, הוא המושבה "תל ליטוינסקי" אותה הקים בשותפות עם אחיו אמיל. השטח שרכש ב-1933 מערביי הסביבה התפרס על פני 1,770 דונם ולתכנון המושבה הוזמן בכיר האדריכלים בארץ ישראל באותה העת, ריכרד קאופמן. כמו כן נרכש שטח של למעלה מ-500 דונמים ובמרכזו בית בצורת טירה - "גן ליטוינסקי" ליד קיבוץ געש, במטרה להקים בו בתי קיץ לרוכשי הווילות של תל ליטוינסקי. בשטח ניטע פרדס גדול ובתי הקיץ לא הוקמו מעולם. מאוחר יותר נמכר השטח לקיבוץ.. ליטוינסקי רכש עם אחיו כ-1800 דונם בכפר ג'יוס שבשומרון. על 300 דונם מהם נטע פרדס.
בסוף שנת 1950 יצא לחו"ל לגייס שותפים להשקעות בישראל.

ליטוינסקי נפטר בפריז, שם התגורר אחיו הצעיר ריימונד, בט"ו באלול תשי"א, ונטמן שם. הותיר אחריו את רעייתו השנייה ושני בנים.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* [https://web.archive.org/web/20090302132406/http://www.ahuzatbait.org.il/Index.asp?CategoryID=170&ArticleID=335 פרטים על משפחת ליטוינסקי]

==הערות שוליים==

קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:קונסולים יהודים בתקופת המנדט
קטגוריה:מגורשי יפו 1914
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1888
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1952
קטגוריה:יהודים בארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20
שרון אס

שרון אס (נולדה בי"ט באייר ה'תשכ"ו, 9 במאי 1966) היא משוררת, מסאית ומורה ישראלית.

==ביוגרפיה==
שרון אס היא בעלת תואר שני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב. היא בוגרת כיתת השירה של הליקון. בנוסף הנחתה סדנאות כתיבה במסגרת מתא"ן וכיום מנחה סדנאות ומרצה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בן-גוריון וב"מכון כרם" להכשרת מורים בירושלים. אס היא כלת פרס ראש הממשלה לשירה לשנת 2003, כלת פרס ביאליק לשנת 2012 על ספרה "האוריום", וכלת פרס יהודה עמיחי לשירה עברית לשנת תשע"ח על ספרה "מוזיקת הנתיב הרחב".

אס מתגוררת בתל אביב, נמצאת בזוגיות עם ד"ר עמליה זיו מהחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ואם לילד.

==ספרי שיריה==
* אם ההר נעלמה, תג-הליקון, 1997.
* הזר ואשת החול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
* נתיני השמש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
* האוריום, סדרת "כבר" לשירה, הוצאת מוסד ביאליק, 2012.
* מוזיקת הנתיב הרחב, הוצאת אפיק, 2015.
* היום שאחרי (מסה על פרידתו של סופוקלס מהשירה), הוצאת אפיק, 2019.
* המגרפה, הוצאת אפיק, 2021.
* עם בוא הבוקר או שמות העצים, הוצאת מקום לשירה, 2024.

==פרסים==
*2022, פרס ברנר, על ספרה המגרפה

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* 
* [http://www.snunit.k12.il/shireshet/mainsharon.html שרון אס], באתר 'שירשת'
* - על שיר מתוך 'נתיני השמש'
* אריאל פורטוגז, [https://web.archive.org/web/20070928000317/http://www.poetryplace.org/sharon-about.html 'על העמדה הארוטית בשירתה של שרון אס'], באתר 'כתובת לשירה'
* אלי הירש, [http://elihirsh.com/?p=3092 על "האוריום"], ידיעות אחרונות, 8 ביולי 2011
* 
* 
* 
* 
* 
* יובל גלעד, [https://www.yekum.org/2017/02/%D7%94%D7%99%D7%95%D7%A4%D7%99-%D7%94%D7%95%D7%90-%D7%99%D7%95%D7%AA%D7%A8-%D7%9E%D7%9E%D7%A9%D7%97%D7%A7-%D7%9E%D7%99%D7%9C%D7%99%D7%9D-%D7%A2%D7%9C-%D7%9E%D7%95%D7%96%D7%99%D7%A7%D7%AA-%D7%94/ היופי הוא יותר ממשחק מילים: על "מוזיקת הנתיב הרחב"], אתר יקום תרבות, 14 בפברואר 2017.
* 
* אלכס בן ארי, "[https://maala.co.il/%d7%a6%d7%a2%d7%93-%d7%91%d7%9f-%d7%90%d7%9c%d7%a4%d7%99%d6%be%d7%9e%d7%99%d7%9c%d7%99%d7%9f/ צעד בן אלפי־מילין]", באתר "[https://maala.co.il/ מעלה]", ספטמבר 2022 - על "המגרפה"
 

משיריה
* [https://web.archive.org/web/20100825124457/http://www.carmelph.co.il/periodical/carmel2/sharonas.htm משיריה של שרון אס], בכתב העת כרמל
* [https://web.archive.org/web/20070819103301/http://www.anonymous-fish.com/issue3/page4.html שיר של שרון אס בכתב העת המקוון דג אנונימי?]
* [http://nillydagan.com/סופ-ש-שירה-65-13-8-2015/1766-שרון-אס שרון אס באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן]
* [http://www.orot-books.com/2008/10/blog-post_8.html הכבולים במוזיקה], באתר כתב העת אורות
* [http://www.orot-books.com/2010/10/blog-post_26.html "מתוך: הבלשים"], באתר כתב העת אורות
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:משוררות ישראליות
קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:משוררות כותבות עברית
קטגוריה:משוררים כותבי עברית
קטגוריה:משוררות לסביות ישראליות
קטגוריה:זוכות פרס ביאליק לספרות יפה
קטגוריה:זוכי פרס ביאליק לספרות יפה
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1966
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1966
שיבת הבן

שיבת הבן (בפינית: Pojan paluu) הוא אחד מספריה של הסופרת והמשוררת הפינית אווה טיקה. הספר יצא לאור בשנת 1993. 

==עלילה==
אם מבוגרת, אשר בנה משתחרר לחופשה מבית-הסוהר שהוא כלוא בו, חווה חרדה ולחץ ומחליטה להתבצר במרתף ביתה, מחשש לחייה. היא פוחדת מהבן שהכה אותה, גזל את כספה ובסופו של דבר נידון למאסר אחרי שהורשע בהריגה. במרתף יש לאם פנאי להרהר, להיזכר בעברה ובקורות חייו של בנה, ולנסות להבין מה בדיוק השתבש.

==קישורים חיצוניים==
* [https://naama-carmi.com/tag/%D7%A9%D7%99%D7%91%D7%AA-%D7%94%D7%91%D7%9F/ ביקורת על "שיבת הבן"] בבלוג של ד"ר נעמה כרמי (פורסם במקור ב"מעריב" ב-10.3.2000)

קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרי 1993
קטגוריה:ספרי הוצאת כרמל
קטגוריה:ספרות פינית
מחנה 14 במרץ

קואליציית 14 במרץ (בערבית: تحالف 14 آذار, בתעתיק: "תחאלוף 14 אד'אר" - נקראת על שם תאריך מהפכת הארזים) היא ברית בפרלמנט הלבנוני המורכבת ממספר מפלגות וחברי מפלגות הדוגלים בעצמאות וריבונות לבנון. ההתנגדות להשפעת סוריה בלבנון, עם אירועי מהפכת הארזים ויציאת סוריה מלבנון בשנת 2005, היוותה הבסיס להקמת הברית. רוב השותפים לה הם מוסלמים סונים ונוצרים ומיעוטם מוסלמים שיעים.

שמה של קואליציה זו נגזר מתאריך מהפכת הארזים, שבה צעדו למעלה ממיליון אזרחים לבנונים למרכז ביירות בתביעה לגרש את כוחותיה הצבאיים של סוריה משטח לבנון ב-14 במרץ 2005. זאת, בעקבות ההתנקשות בחייו של רפיק אל-חרירי, התנקשות שביצועה יוחס על ידי לבנון, צרפת ומרבית מדינות העולם לסוריה ולתומכיה בלבנון. הברית מונהגת על ידי זרם העתיד, הכוחות הלבנוניים ומפלגת הפלנגות הנוצריות. בחודשים מאי ויוני 2005 הפכה ברית זו לדומיננטית בפרלמנט הלבנוני. יריבתה הפוליטית היא קואליציית 8 במרץ בהנהגת חזבאללה, אמל והזרם הפטריוטי החופשי.

==המפלגות החברות בקואליציה==
את הקואליציה מובילים זרם העתיד בהנהגת סעד אל-חרירי, הכוחות הלבנוניים בהנהגת סמיר ג'עג'ע ומפלגת הפלנגות בהנהגת אמין ג'ומאייל. מפלגות נוספות החברות בקואליציה הן: מפלגת החידוש הדמוקרטי בראשות נסיב לחוד, השמאל הדמוקרטי בהנהגת אליאס עטאללה, תנועת שחרור לבנון, החזית הלאומית הלבנונית בהנהגת קרלוס אדה, אחיינו של ריימונד אדה, המפלגה הלאומית הליברלית בהנהגת דורי שמעון, בנו של כמיל שמעון, מפלגת רמגבר הארמנית בהנהגת חאפוג קסרג'יאן ומפלגת החנצ'אג הסוציאל-דמוקרטית בהנהגת יגיא ג'רג'יאן.

מעבר למפלגות, קיימים גם ארגונים אזרחיים התומכים בקואליציה: קורנת שהוואן, אזרחים למען לבנון חופשית, המרכז לדמוקרטיה בלבנון והארגון הבינלאומי לתומכי הדמוקרטיה.

==בחירות 2009==
בבחירות לפרלמנט הלבנוני שנערכו ב-7 ביוני 2009 זכתה הקואליציה לרוב של 71 חברי פרלמנט מתוך 128, לפי החלוקה הבאה:
{| class="wikitable"
! מפלגה !! מושבים בפרלמנט
|-
| זרם העתיד || 30
|-
| המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית || 10
|-
| הכוחות הלבנוניים || 5
|-
| מפלגת הפלנגות || 5
|-
| אחרים || 19
|-
| עצמאיים || 2
|}

תוצאות אלו אמנם דומות לתוצאות הבחירות לפרלמנט בשנת 2005, אז זכתה הקואליציה ל-72 מושבים בפרלמנט, שהצטמצמו ל-68, בין היתר בעקבות התנקשויות בחברי הפרלמנט שאיישו אותם, אך נראה כי ניצחון זה היה ניצחון מוראלי על קואליציית 8 במרץ. חודשיים לאחר בחירות אלו, ב-2 באוגוסט 2009, הכריז וליד ג'ונבלאט כי עוזב יחד עם מפלגתו את הברית והופך לזרם מרכזי, בדומה לגישת נשיא לבנון, מישל סלימאן. בעוד ג'ונבלאט לא הצטרף לברית 8 במרץ באופן רשמי, עצם התבדלותו מגורמי 14 במרץ נתנה מהלומה קשה לניצחון הציר הפרו-מערבי בבחירות אלו. לאחר עזיבה זו של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, נשחק ניצחון 14 במרץ בבחירות עוד, עם ההסכמה הסורית-סעודית בנובמבר 2009, אשר הובילה להקמת הממשלה. במסגרתה, סוכמה הקמת ממשלה אחדות במתווה בו 15 שרים יהיו מקואליציית 14 במרץ, 10 ממחנה 8 במרץ האופוזיציוני ו-5 אשר יבחרו על ידי נשיא לבנון מישל סלימאן. ההסכמה על הקמת ממשלה זו בחסות סוריה וסעודיה, סימלה את תחילתו של תהליך התקרבות בין מנהיגים מ-14 במרץ, ובעיקר זרם העתיד ובראשו ראש הממשלה סעד אל-חרירי, לסוריה תוך עזיבת המסורתיות אשר עמדו מאחורי הקמת המחנה, אשר אף כונה בעבר המחנה האנטי-סורי. תהליך זה הגיע לשיאו עם הגעתו של סעד אל-חרירי לפגישה עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד ב-19 בדצמבר 2009, ולאחר מכן בריאיון לעיתון א-שרק אל-אווסט בו הכריז כי בניגוד לטענות העבר, סוריה אינה עומדת מאחורי רצח אביו, רפיק אל-חרירי.

קטגוריה:לבנון: פוליטיקה
קטגוריה:מפלגות שהוקמו ב-2005
ויקטוריה ז'יז'קוב

ויקטוריה ז'יז'קוב (בצ'כית: FK Viktoria Žižkov) היא קבוצת כדורגל צ'כית, המשחקת בליגה הצ'כית השנייה. היא נוסדה בשנת 1903 ומשחקת בוויקטוריה סטאדיון, המכיל 5,600 מקומות.

הקבוצה היא אחת הוותיקות בצ'כיה, ונכללת ברשימת הקבוצות שמגיעות מעיר הבירה פראג, משום שהיא מייצגת את שכונת ז'יז'קוב בפראג 3.
הקבוצה משחקת בצבעים אדום-לבן, שגם מופיעים בסמל שלה.

בסוף עונת ירדה הקבוצה לליגה הצ'כית השנייה.

==תארים==
ויקטוריה ז'יז'קוב זכתה פעמיים בגביע הצ'כי, בשנים 1994 ו-2001, ובאליפות אחת בלבד בשנת 1928.

==קישורים חיצוניים==

* 

*
קטגוריה:קבוצות כדורגל צ'כיות
קטגוריה:פראג: מועדוני כדורגל
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1903
משפט הרקורסיה

משפט הרקורסיה (גם: משפט נקודת השבת, או משפט הרקורסיה של קליני) הוא משפט בתורת החישוביות הנוגע לקשר בין פונקציות בנות־חישוב לתיאור שלהן. המשפט הוכח על ידי סטיבן קליני בשנת 1938. 
המשפט מדגים כי לכל פונקציה בת־חישוב ניתן לבנות פונקציה "דומה" בעלת נקודת שבת מסוימת. השלכות המשפט מאפשרות הוכחת אי־כריעות של שפות מסוימות (למשל, אי־כריעות בעיית העצירה), וכן הוכחת משפטי האי-שלמות של גדל.

==קישורים חיצוניים==
*

רקורסיה
בריידן תומסון

בריידן תומסון (באנגלית: Bryden Thomson; 16 ביולי 1928 – 14 בנובמבר 1991) היה מנצח סקוטי.

== ביוגרפיה ==
תומסון נולד באייר שסקוטלנד ב-16 ביולי 1928. עמד בראש כמה תזמורות בריטיות, ביניהן התזמורת הסימפונית הצפונית של ה-BBC, התזמורת הסימפונית הוולשית של ה-BBC ותזמורת אלסטר. כמו כן כיהן לזמן קצר כמנצח הראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית, הסקוטי השני שכיהן במשרה זו.

תומסון היה פרשן מושבע של מוזיקה בריטית: המחזור השלם של הסימפוניות מאת ארנולד באקס בניצוחו, שיצא בחברת ההקלטות צ'אנדוס, זכה להערכה רבה. תומסון הקליט גם את המוזיקה התזמורתית של ראלף ווהן ויליאמס. לדעת מבקרים רבים, הקלטותיו האחרונות לסימפוניות ה-4 וה-6 של קרל נילסן הן בין הפרשנויות הטובות ביותר ליצירות אלה. הקלטותיו של תומסון את הפואמות הסימפוניות של באקס ויצירות תזמורתיות אחרות יצאו לאחרונה מחדש על גבי תקליטורים.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.bach-cantatas.com/Bio/Thomson-Bryden.htm ביוגרפיה של תומסון] באתר "Bach Cantatas"

קטגוריה:מנצחים בריטים
קטגוריה:מוזיקאים סקוטים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1928
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1991
כף-דבש

כף־דבש (בפינית: Mesikämmen) הוא אחד מספריו הנודעים של המשורר והסופר הפיני אינו לינו. זוהי נובלה שראתה אור בפינית בשנת 1914 ותורגמה לעברית בשנת 2005. מתרגם הספר לעברית, רמי סערי, צירף לתרגום העברי תרגום של נובלה נוספת מאת אינו לינו, "שחורי", וכן אחרית דבר. שתי הנובלות התפרסמו בספר שראה אור בהוצאת כרמל.

בנובלה "כף־דבש" מסופרות קורותיו של גור דובים החל מילדותו במאורה שבלב היער, עבור דרך חוויותיו בתחנת רכבת, בכפר, בשיירת צוענים ובקרקס, וכלה בשיבתו המאוחרת אל יערות הצפון. בנובלה יש יסודות אוטוביוגרפיים ואלגוריים רבים, ואלה באים לידי ביטוי, בין השאר, בטשטוש הגבולות בין חלום למציאות. חלומות הדוב כף־דבש הם צלילה אל נבכי הנפש, אל המצולות שהשאלות המהותיות ביותר של ההוויה נידונות בהן: הכרת החיה או האדם בערך עצמם, הכמיהה לבית, חשיבות החופש, משמעות החיים ופשר המוות. כפי שגורסת חוקרת הספרות טוּאִיָּה טָקָלָה: "בכף־דבש מתואר דובּי אשר גדֵל בבלי דעת ונהפך לפעלולן נהנתן בעולמם הנצלן והאטום של בני-האדם... תחת מעטה הסיפור מבצבץ תיאור גורל האמן כאישיות גאונית, חריגה וסובלת." לֵינוֹ סיים את הנובלה "כף־דבש" בחוויה המתקנת של חזרה אל השורשים, אל היער, ובהתמזגות מחודשת ונצחית עם הטבע.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:נובלות
קטגוריה:ספרי הוצאת כרמל
שחורי (ספר)

שחורי (בפינית: Musti) הוא אחד מספרי המשורר והסופר הפיני אינו לינו. מדובר בנובלה שראתה אור בפינית בשנת 1916 ושתורגמה עד כה לאסטונית (1926), לאנגלית (1986), לנורווגית (2004) ולעברית (2005). מתרגם הספר לעברית, רמי סערי, צירף לתרגום העברי של הנובלה תרגום של נובלה נוספת מאת אינו לינו, כף-דבש וכן אחרית דבר. שתי הנובלות התפרסמו בספר שראה אור בהוצאת כרמל.

בנובלה "שחורי" מסופרות קורות חייו של כלב נבון ומשעשע, השומר על הדרך אל איי החלום. סיפורו של שחורי מתחיל בחלום ומסתיים בחלום: בין שני החלומות שזורות קורות חייו של הכלב, אולם סיפור המסגרת החלומי מפקפק בעצם קיומה של מציאוּת חוץ-חלומית, וסופו ששחורי, כמוהו כקוראיו, אינו יכול עוד לדעת בוודאות מתי מת או שמא עודו חי. כיצירה מודרנית הנובלה מסתיימת בהדגשת היחסיות, חוסר היציבות וחוסר הוודאות בכל מה שנוגע לתפישה חד משמעית של המתרחש. עיצוב דמותו של שחורי משמש לנובלה הן סיפור מסגרת והן ציר שהעלילה מתפתחת סביבו. סיפור המסגרת של הנובלה קושר את עלילות הכלב לקורות הדוב, שהוא הגיבור הראשי בנובלה "כף-דבש", ואפשר לקרוא את שתי הנובלות גם יחד כיצירות מלבבות שחוכמת חיים ותום ילדות משולבים בהן זה בזה או כאלגוריות מחכימות על טבעו של עולמנו.

==קישורים חיצוניים==
* - ביקורת

קטגוריה:נובלות
קטגוריה:ספרי 1916
קטגוריה:ספרי הוצאת כרמל
ג'ק ניטשה

ג'ק ניטשה (נולד כברנרד אלפרד ניטשה, באנגלית: Bernard Alfred "Jack" Nitzsche; 22 באפריל 1937, שיקגו - 25 באוגוסט 2000, הוליווד) היה מוזיקאי וזוכה פרס אוסקר.

== חייו ==
ניטשה החל את דרכו כנגן סקסופון והיה פעיל בסצנת הג'אז בלוס אנג'לס. בשנת 1955 בעקבות הכרותו עם הזמר סוני בונו, החל לכתוב שירי פופ ואחד מהם אף זכה להצלחה.

בהמשך התפתח ניטשה לכיוון של תיזמור שאפתני, וזאת תחת חסותו של מפיק העל המצליח ביותר באותה העת פיל ספקטור. בתפקיד זה יצר את התיזמור המצליח לשירם של טינה טרנר ואייק טרנר "River Deep Mountain High". במקביל לעבודתו עם ספקטור, עבד ניטשה עם מוזיקאים מהחוף המערבי כדוגמת ליאון ראסל וטים באקלי.

בשנת 1964 חבר ללהקת הרולינג סטונז, להם תרם כישרונו בנגינה בקלידים ללהיטים רבים: "Paint It Black" ו-"Ruby Tuesday". כמו כן, עיבד בשנת 1969 את הביצוע למקהלה הנשמעת ברקע השיר "You Can't Always Get What You Want".

את פרסומו כמעבד, קיבל ניטשה בעת עבודתו עם המוזיקאי ניל יאנג במחצית השנייה של שנות ה-60. ניטשה הפיק את אלבום הבכורה של יאנג והמשיך לעבוד עמו גם כנגן ליווי (בעיקר בקלידים).
ניטשה גם ידוע כיוצר פסקולים לסרטים. בשנת 1982 אף זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב על שיר הנושא מהסרט "קצין וג'נטלמן", השיר 'Up Where We Belong' בוצע על ידי הזמר ג'ו קוקר. ב-1986 חיבר את הפסקול לסרט תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים.

בהמשך העשור וכן עד מותו, המעיט ניטשה לעבוד ולמעט שערוריית מאסר שתועדה לתוכנית טלוויזיה, לא זכה לכל פרסום. בשנת 2000 נפטר בעקבות סיבוך שנבע מזיהום.

בשנת 2007 זכה ניטשה למחווה מבמאי הסרטים קוונטין טרנטינו כשזה פתח את סרטו "חסין מוות" ביצירה אינסטרומנטלית שהולחנה על ידי ג'ק ניטשה בשנות ה-60 המוקדמות.

==אלבומים==
<div style="direction: ltr;">
*1972 : St. Giles Cripplegate
*1978 : Blue Collar
*1991 : The Indian Runner
*2007 : Quentin Tarantino's Death Proof (Reuses "The Last Race" as opening theme.)
</div>

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מוזיקאים אמריקאים
קטגוריה:פזמונאים אמריקאים
קטגוריה:פסנתרנים אמריקאים
קטגוריה:זוכי אוסקר: כותבי השיר המקורי הטוב
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב – השיר המקורי הטוב
קטגוריה:שיקגו: אישים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1937
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2000
אוקסזין

איזומרים הקיימים של אוקסזין]]
בכימיה, אוקסזינים (באנגלית: Oxazines) הן תרכובות הטרוציקליות הכוללות אטום חמצן אחד ואטום חנקן אחד בטבעת משושה בעלת 2 קשרים כפולים. קיימים 8 איזומרים של אוקסזינים כתלות במיקום אטום החמצן והחנקן ובמיקום הקשרים הכפולים.

מולקולת איפוזפאמיד
דוגמאות לכך הן איפוזפאמיד (תרופה לסרטן) ומורפולינים.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:תרכובות אורגניות
דיו לאוקו

תגובת שינוי צבע של Crystal violet lactone, דוגמה ל[[הלוכרומיזם]]
מעבר בין מצב לאוקו למצב צבעוני כתוצאה מהקרנת אור על-סגול, דוגמה ל[[פוטוכרומיזם]]
בכימיה, דיו לאוקו הוא דיו המורכב ממולקולות היכולות לעבור שינוי מבני, כאשר אחת הצורות המבניות בעלת צבע, והשנייה שקופה.

לדוגמה, צורת הספירו של אוקסזין היא דיו לאוקו חסר צבע. המערכת המצומדת של האוקסזין וחלק ארומטי אחר של המולקולה מופרדים על ידי פחמן ספירו בהיברידיזציית sp<sup>3</sup>. לאחר שהמולקולה עוברת פרוטונציה, הקרנה בקרינת על-סגול (ראו פוטוכרומיזם) או בדרך אחרת, הקשר בין פחמן הספירו לאוקסזין מופרע והטבעת נפתחת; פחמן הספירו עובר להיברידיזציית sp<sup>2</sup> ולגאומטריה מישורית; הקבוצה הארומטית מסתובבת, ואורביטלי ה-π מתיישרים עם שאר המולקולה, ונוצרת מערכת מצומדת בעלת יכולת לקלוט פוטונים באורכי גל של האור הנראה, ולכן החומר נראה צבעוני.

דוגמה אחרת היא הדיו Crystal violet lactone. בצורת הלקטון שלו הוא חסר צבע, או בעל צבע צהוב חלש, אך בתנאים חומציים המולקולה עוברת פרוטונציה, ומקבלת צבע סגול חזק. דוגמאות נוספות הן פנולפתלאין ותימולפתלאין, חומרים חסרי צבע בתנאים חומציים או נייטרליים, אך בעלי צבע ורוד וכחול (בהתאמה) בסביבה בסיסית. חומרים שונים משמשים כאינדיקטורים לקביעת חומציות תמיסות. כמו כן, קיימים חומרים המקבלים (או מאבדים) את צבעם בפוטנציאל חשמלי מסוים, ולכן יכולים לשמש כאינדיקטורים בתגובות חמצון חיזור.

דיו לאוקו הוא מרכיב חשוב בצבעים תרמוכימיים ונייר תרמי, חומרים פוטוכרומיים, ועוד.

קטגוריה:תרכובות
קטגוריה:כרומיזם
דזיגה ורטוב

דזיגה ורטוב (ברוסית: Дзига Вертов), בשמו המקורי דוד אבלביץ' קאופמן (ברוסית: Дави́д А́белевич Ка́уфман; 2 בינואר 1896 – 12 בפברואר 1954), היה קולנוען ותאורטיקן קולנוע יהודי-רוסי. אחיו, מיכאיל ובוריס קאופמן, היו גם הם יוצרי קולנוע ידועים.

== שנותיו הראשונות ==
ורטוב נולד בביאליסטוק שבפולין הקונגרסאית (אז בשליטה רוסית) כדוד אבלביץ' קאופמן למשפחה של אינטלקטואלים יהודים. הוא למד מוזיקה בקונסרבטוריון של ביאליסטוק עד 1915, ימי מלחמת העולם הראשונה, עת ברחה משפחתו למוסקבה מפני צבא האימפריה הגרמנית הפולש והתיישבה לבסוף בסנקט פטרבורג.

בשנים 1916–1917, למד קאופמן רפואה במוסד הפסיכנוירולוגי בסנקט פטרבורג. בתקופה זו שינה את שמו לשם דניס ארקדייביץ' כדי להקנות לו צליל רוסי, ולבסוף נודע בכינוי דזיגה ורטוב ("דזיגה" הוא באוקראינית סביבון).

== לאחר מהפכת אוקטובר ==
ורטוב החל את דרכו הקולנועית בשנים 1918–1919 לאחר מהפכת אוקטובר באיסוף קטעים מצולמים והפיכתם ליומני חדשות. בשנים 1920–1922 עבר לעריכת סרטי איסוף באורך מלא שכללו גם קטעים אישיים שלו. בשנת 1922 החל ביצירת סדרת יומני הקולנוע "קינו פראבדה" (ברוסית, "קולנוע אמת") יחד עם אשתו יליזבטה ואחיו מיכאיל. ורטוב התעסק בעיקר בתחום שהיום מוגדר כדוקומנטארי, טען שמטרת הקולנוע היא להציג את האמת ושקולנוע עלילתי הוא בעצם אשליה בורגנית שמטרתה לפגוע בפועלים.

סרטו המפורסם ביותר הוא "איש עם מצלמת הקולנוע" שיצא בשנת 1929 וזכה להצלחה רבה. חמש שנים לאחר מכן ביים את הסרט "שלושה שירים על לנין" שהביא מעשית לסוף הקריירה שלו. סטלין, שהופיע בסרט פעם אחת למשך ארבע שניות בלבד, כעס מאוד וחיבל בקריירה שלו למרות הפופולריות שבה זכה.

== מורשת והנצחה ==
באוגוסט 2014 זכה סרטו של ורטוב "האיש עם מצלמת הקולנוע" בתואר "הסרט התיעודי הטוב בכל הזמנים" על ידי מגזין הקולנוע הבריטי Sight & Sound.

החל משנת 2017 מוענק פרס האקדמיה האוקראינית לקולנוע הנקרא על שמו "דזיגה הזהב".

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:תסריטאי קולנוע סובייטים
קטגוריה:במאי קולנוע סובייטים
קטגוריה:במאי סרטים תיעודיים
קטגוריה:מקבלי עיטור הכוכב האדום
קטגוריה:במאי ראינוע
קטגוריה:חוקרי קולנוע
קטגוריה:אמנים רוסים הידועים בשם במה
קטגוריה:יהודים סובייטים
קטגוריה:במאי קולנוע יהודים רוסים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:ביאליסטוק: אישים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע יהודים רוסים
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1896
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1954
שופר (ארגון)

שופר הוא ארגון להפצת היהדות והחזרה בתשובה, שבראשו עומד הרב אמנון יצחק.

== פעולות הארגון ==

הרב אמנון יצחק הקים את עמותת "שופר - ארגון להפצת יהדות" בשנת 1986, לאחר ששיתף פעולה עם ארגון ערכים שעוסק בהחזרה בתשובה. במסגרת "שופר" מנהל הרב אמנון יצחק מערכת של החזרה בתשובה ברחבי הארץ והעולם והפצת תוכני יהדות. "שופר" מעסיק מספר קטן של פעילים בשכר וכן מתנדבים.

פעילותו כוללת הרצאות כנסים, והפצת תקליטורים. אמנון יצחק עורך כנסים מדי שבוע באולמי שמחות או באולמי תרבות ברחבי ישראל, וכן בערים מרכזיות באמריקה ובאירופה, ומחלק תקליטורים בחינם, בהם מופיעים תוכני הרצאות של הרב אמנון יצחק. באתר האינטרנט של הארגון קיים מידע רב על פעילויותיו, מאמרים, האזנה וצפייה בהרצאות חיות ושידורים חוזרים ללא תשלום.

"שופר" הציע בעבר מספר תוכניות מנויים, שבמסגרתן מקבלים המנויים קלטות ותקליטורים או זכאות להשתתף באחד משבתות הנופש שהארגון ערך, תמורת התחייבות כספית למטרות הארגון. על פי דוחות שנמסרו לרשם העמותות קיבל הארגון תרומות בסך של כ-5.8 מיליון ש"ח בשנת 2013 כאשר בשנים האחרונות חלה ירידה בהיקף התרומות עקב מאבקו של הרב אמנון יצחק בערבי שירה וזמר חסידי בציבור החרדי, ומאבקו במפלגת ש"ס ורבניה.

הרב אמנון יצחק מדגיש כי על אף שהוא משמש כראש הארגון, הוא איננו חבר בעמותה ואינו מקבל משכורת על פעילותו, ואת הוצאות הרכב והדלק להרצאותיו הוא מממן מכספו הפרטי. עם זאת, במסגרת תביעה משפטית נחשף כי אשתו עובדת בארגון ומקבלת תלוש שכר, בגובה של 33,000 ש"ח לחודש.

== היסטוריה ==

בשנת ה'תש"ע נשלחו בדואר ללא תשלום למעלה ממיליון תקליטורי 'אנציקלופדיה אטרקטיבית' לבתים בישראל ובהם תוכני הרצאות ושיעורים של הרב אמנון יצחק.

בשנת ה'תשע"ז חולקו בחינם אלפי ספרי 'עולם התשובה' ברחבי הארץ שכוללים דברי תורה, ודיאלוגים של תמלילי הרצאות הרב אמנון יצחק שנעשו באזור השנים 2004-2007.

הארגון הפיץ עלון לפרשת השבוע בשם "גנזי המלך", שחולק בבתי כנסת בישראל. הפצתו הופסקה בשנת 2017. כמו כן הוציא לאור את השבועון החינמי "ארבע כנפות" המיועד למגזר החרדי, שעסק בפוליטיקה ארצית ופוליטיקה חרדית פנימית, והשבועון החינמי "Shofar News" המיועד למגזר החילוני. עיתונים אלו חדלו להתקיים בשלהי שנת 2008 מסיבות תקציביות.

== קישורים חיצוניים ==
* [http://www.shofar.tv/ אתר הארגון]
* [https://web.archive.org/web/20170223211756/https://www.shofar.tv/articles/category/גנזי+המלך-428 עלוני 'גנזי המלך']
* [https://web.archive.org/web/20170223212047/https://www.shofar.tv/articles/category/עיתון+ארבע+כנפות-453 עיתון ארבע כנפות]

==הערות שוליים==

קטגוריה:ארגונים לחזרה בתשובה
הלוכרומיזם

בכימיה, חומר הלוכרומי הוא חומר המשנה את צבעו בתגובה לשינוי ברמת החומציות. חומרים כאלה משמשים, בין השאר, כאינדיקטורים לרמת החומציות של תמיסות. תגובה זו היא סוג של כרומיזם.

חומרים הלוכרומיים מתאימים לשימוש בסביבות שבהן שינויים ברמות החומציות מתרחשים לעיתים קרובות, או בסביבות בהן השינויים ברמת החומציות הם קיצוניים. חומרים ההלוכרומיים יכולים, למשל, לזהות קורוזיה במתכות.

חלק מהחסרונות של השיטה זו כוללים את התלות ברגישות לצבע של העין האנושית.

דוגמה לחומר שכזה היא הדיו Crystal violet lactone, סוג של דיו לאוקו. בצורת הלקטון שלו הוא חסר צבע, או בעל צבע צהוב חלש, אך בתנאים חומציים המולקולה עוברת פרוטונציה, ומקבלת צבע סגול חזק. דוגמאות נוספות הן פנולפתלאין ותימולפתלאין, חומרים חסרי צבע בתנאים חומציים או נייטרליים, אך בעלי צבע ורוד וכחול (בהתאמה) בסביבה בסיסית.

== ראו גם ==
* כרומיזם
* אינדיקטור pH

==קישורים חיצוניים==
* [http://goldbook.iupac.org/H02725.html הלוכרומיזם], ב"ספר הזהב" של IUPAC

קטגוריה:כרומיזם
התזמורת הסקוטית הלאומית

התזמורת הסקוטית הלאומית (באנגלית: The Royal Scottish National Orchestra) היא התזמורת הסימפונית הלאומית של סקוטלנד. מושב התזמורת בגלאזגו אך היא מופיעה בקביעות גם באדינבורו, באברדין ובדנדי, ויוצאת לסיורי קונצרטים מחוץ לגבולות סקוטלנד.

התזמורת, בת 89 הנגנים, נוסדה בשנת 1891 בשם "התזמורת הסקוטית". היא מופיעה באופן מלא מאז 1950 וקיבלה חסות מלכותית בשנת 1991. מיד אחרי הענקת החסות השתמשה התזמורת לזמן קצר בשם "התזמורת המלכותית הסקוטית", ואחר החליפה אותו לשמה הנוכחי.

בהנהגת סר אלכסנדר גיבסון, מנצחה הראשון יליד סקוטלנד, שתקופת כהונתו עמה הייתה הארוכה ביותר, החלה התזמורת לפתח פרופיל בינלאומי. בהתאם להתמחויות של גיבסון עצמו, עשתה לה התזמורת שם בפרשנויותיה למלחינים סקנדינביים, בעיקר ז'אן סיבליוס וקרל נילסן. את החותם למוניטין זה העניקה כהונתו של נמה ירווי, שאף ניצח על התזמורת במחזור הסימפוניות השלם של גוסטב מאהלר. הסקוטי השני שהנהיג את התזמורת, בריידן תומסון, חיזק את הקישור הנורדי במחזור של הסימפוניות של נילסן. הקלטות הסימפוניות הרביעית והשישית נחשבות בין הטובות ביותר שבנמצא.

בית התזמורת הוא "אולם הנרי ווד" בגלאזגו ושם גם נערכות הקלטותיה. הופעות התזמורת, לעומת זאת, מתקיימות ב"אולם הקונצרטים המלכותי" בגלאזגו.

לתזמורת היה חוזה הקלטות לטווח ארוך עם חברת ההקלטות צ'אנדוס, שעמד בעינו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. כיום היא מקליטה בעיקר לחברת נאקסוס, והידועות ביותר בהקלטותיה לחברה זו כוללות את מחזור הסימפוניות של אנטון ברוקנר עם המנצח גאורג טינטנר וכמה הקלטות של מוזיקה אמריקאית בניצוחה של מרין אלסופ.

מקהלת התזמורת הסקוטית הלאומית אמנם איננה מקצועית, אך היא מופיעה עמה בהזדמנויות שונות כל השנה, בעונת הקונצרטים של התזמורת ובסדרת הפרומס בגלאזגו, באדינבורו, באברדין ובדנדי. 

מנצח התזמורת הנוכחי הוא תומאס סונדרגארד.

בראש הצוות האמנותי של התזמורת הסקוטית עומדים מנהל מוזיקלי (תומאס סונדרגארד), מנצח אורח ראשי (גארי ווקר) ומנצח עמית (ג'יימס לאו). המנהל הכללי של התזמורת הוא סיימון וודס.

==מנצחים ראשיים==
* תומאס סונדרגארד (2018 - ממשיך)
* פיטר אונדג'ן (2012 - 2018) 
* סטפן דנב (2005 - 2012)
* אלכסנדר לאזארב (1997 - 2005)
* ולטר ולר (1991 - 1996)
* בריידן תומסון 1988 - 1990)
* נמה ירווי (1984 - 1988)
* אלכסנדר גיבסון (1959 - 1984)
* הנס סווארובסקי (1957 - 1959)
* קרל רנקל (1952 - 1957)
* וולטר זוסקינד (1946 - 1952)
* וורוויק ברייתווייט (1940 - 1946)
* גיאורג סל (1937 - 1939)
* ג'ון ברבירולי (1933 - 1936)
* ולדימיר גולשמן (1928 - 1930)
* ואצלב טאליך (1926 - 1927)
* לנדון רונלד (1916 - 1920)
* אמיל מיינארסקי (1910 - 1916)
* פרדריק קוון (1900 - 1910)
* וילהלם ברוך (1898 - 1900)
* וילם קס (1895 - 1898)
* גאורג הנשל (1893 - 1895)

==קישורים חיצוניים==
* 

* [http://www.imgartists.com/?page=artist&id=264 סטפן דנב] 

==הערות שוליים==

סקוטית
סקוטית
תזמורת
קטגוריה:גלאזגו
קרל רנקל

קרל רנקל (בגרמנית: Karl Rankl; 1898–1968) היה מנצח ומלחין אוסטרי.

רנקל למד אצל ארנולד שנברג במשך ארבע שנים החל משנת 1918. הוא התמנה למנצח מקהלה בפולקסאופר של וינה, ולאחר מכן לעוזר מנצח. בהמשך היה לעוזר מנצח לאוטו קלמפרר בקרולאופר בברלין והחזיק במשרות ניצוח בויסבאדן ובגראץ. 

בתקופת מלחמת העולם השנייה היגר רנקל לאנגליה בה כיהן כמנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן משנת 1946 עד 1951. רג'ינלד גודול, שהיה אז עוזר למנצח, סבר ש"אין מעריכים את רנקל כערכו".

==קישורים חיצוניים==

* 
<div style="direction: ltr;">
* [http://www.musicweb-international.com/rankl/ Interview with Mrs Christine Rankl]
</div>

קטגוריה:מנצחים אוסטרים
קטגוריה:מלחינים אוסטרים

קטגוריה:ילידי 1898
קטגוריה:אוסטרים שנפטרו ב-1968
קווינסטאון (ניו זילנד)

קווינסטאון (באנגלית: Queenstown) היא עיירת נופש בדרום מערב האי הדרומי של ניו זילנד, בחבל אוטגו. היא ממוקמת לחופו של אגם וקאטיפו, בין מספר אתרי סקי וספורט אתגרי. בקווינסטאון מתגוררים, נכון לשנת 2018, 15,850 תושבי קבע, אך בעונות התיירות מתגוררים בה עד 35,000 איש.

קווינסטאון הוקמה במחצית השנייה של המאה ה-19, כחלק מהבהלה לזהב באוטגו. האירופאים הראשונים הגיעו אל קווינסטאון בשנת 1859 וב-1864 כבר היו במקום מבני קבע ראשונים. שמה של העיר ניתן לה ככל הנראה בעקבות הערתו של אחד המבקרים הראשונים שאמר "it is beautiful enough for a Queen" ("יופיו של המקום מתאים למלכה" - שהתייחס לוויקטוריה מלכת הממלכה המאוחדת).

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:ניו זילנד: ערים
קטגוריה:אוטגו
קטגוריה:האי הדרומי
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1863