קמקיצ'י טוקיטה

קמקיצ'י טוקיטה (באנגלית: Kamekichi Tokita; 1897–1948) היה צייר אמריקאי ממוצא יפני. הוא היגר לארצות הברית מיפן ב-1919, והתגורר בסיאטל, הוא היה דמות בולטת בעולם האמנות הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט של שנות ה-30, וציוריו נכללו באופן קבוע בתערוכות גדולות.<ref></ref>

במהלך מלחמת העולם השנייה, טוקיטה ומשפחתו נאלצו לעבור למחנה מעצר במינידוקה באיידהו. יומנו המפורט, והסקיצות שערך שם, פורסמו מאוחר יותר והוכרו כתיעוד חשוב של חוויית המלחמה היפנית-אמריקנית.

טוקיטה מת בסיאטל ב-1948.

=== ראשית חייו ביפן ===
טוקיטה נולד ב-16 ביולי 1897, בעיר החוף שיזואוקה, מחוז שיזואוקה, לג'והיי טוקיטה ושין קאטו טוקיטה. היה לו אח גדול ושלוש אחיות צעירות ממנו. אביו, ג'והיי, היה בעל עסק לייצור רוטב סויה וניהל חנות תה בבעלות משפחתית.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp8-9.</ref> כמו במשפחות רבות ממעמד הביניים בתקופת מייג'י, הוענקה חשיבות רבה הן לערכים היפניים המסורתיים והן לחינוך מודרני בסגנון מערבי.

טוקיטה גילה עניין באמנות מגיל צעיר, אך היה צפוי לעבוד בעסק המשפחתי. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1915 אביו שלח אותו לסין לעבוד כמוכר תה, אך במקום זאת הוא בילה את רוב שנותיו שם בלימוד קליגרפיה וציור דיו מסורתי אצל מורה סינית.

אביו של טוקיטה תכנן לשלוח אותו לעבוד עם שותפים עסקיים בשיקגו, אילינוי, בארצות הברית. טוקיטה הפליג בקו יוקוהמה-סיאטל, והגיע ליעדו ב-2 בדצמבר 1919. את פניו קיבל אחיו וואהיי, שחי ועבד בסיאטל במשך כמה שנים. מאוהב בעיר ובמחוז ג'פטאון המשגשג שבה, טוקיטה לא המשיך לשיקגו.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) p11.</ref>

=== בארצות הברית, שנות ה-20 ===
מעט פרטים ידועים על שנותיה הראשונות של טוקיטה בסיאטל. אחיו חזר ליפן כשנה לאחר הגעתו של טוקיטה. בערך באותו זמן, הוא פגש את קנג'ירו נומורה, צייר עמית (דור ראשון למהגר יפני) שהפך לחברו הקרוב ולשותפו לעסקים, ושהכיר לו את ציור השמן. טוקיטה החל לעבוד כצייר שלטים, מקצוע שבו מיומנותו בקליגרפיה הוכיחה את עצמה כשימושית.

הקהילות האמנויות של סיאטל היו תוססות וצמחו במהירות בשנות ה-20, ולמרות עוינות מסוימת כלפי מהגרים יפנים בקהילה הגדולה יותר[5] - נוצרו קשרים בין האמנים. מוסדות האמנות המרכזיים של העיר הציגו באופן קבוע יצירות של אמנים יפנים אמריקאים, בעוד שאמנים מהוללים כמו מוריס גרייבס, קנת קלהאן ומארק טובי יתפרסמו בהשראת האמנים, המשוררים והפילוסופים של יפן ואסיה.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp94-95.</ref><ref>Johns, Barbara. Paul Horiuchi: East and West (University of Washington Press, 2008) p36.</ref>

בעוד שמיומנותו כצייר שלטים הייתה מקור פרנסה, ציורי השמן שלו פנו לכיוון שונה מאוד. הוא צייר סצנות של העולם סביבו - בתים, בנייני דירות, חנויות, רחובות, גשרים, קו המים - תוך שימוש בקווי מתאר נועזים והערכה עדינה של גוני האדמה. עם חברו נומורה ואחרים הוא יצא לפעמים לכפר כדי לצייר סצנות כפריות, אבל רוב ציוריו שעדיין קיימים מציגים סצנות אורבניות של העיר שבה חי ועבד. בגלל הנושא העממי שלו וגישתו הריאליסטית הוא נקשר לציירי הסצנה האמריקאית, אך בניגוד לרבים מהם הוא מיעט לצייר דמויות אנושיות.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp61-74.</ref>

התצוגה הרשמית הראשונה שלו הגיעה ב-1928, כאשר הציור שלו Yeslerway נכלל בסלון העצמאי הראשון בצפון-מערב.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) p32.</ref> באותה שנה, הוא הפך לשותפו של קנג'ירו נומורה והבניין שלהם שימש כבית מלאכה, בית, סטודיו וסלון. שם הם התקשרו עם אמנים יפנים אמריקאים כמו ג'ורג' טסוטאקאווה, פול הורצ'יו וטאקויצ'י פוג'י.

השפעתו של השפל הגדול, שהחל בשנה שלאחר מכן, לא ניכרה בהתחלה. תמיכה ציבורית ממיסים אפשרו לאמנויות להמשיך לשגשג בסיאטל. חברת השלטים שלהם הפכה לחברה היחידה ששירתה את הקהילה האסיאתית.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp21-22.</ref>

=== קריירה, שנות ה-30 ===
תקופת הפעילות והשבחים הגדולים ביותר של טוקיטה נמשכה בין 1929 ל-1936 בערך. עבודתו הופיעה בקביעות בתערוכות שנתיות בסיאטל, סן פרנסיסקו ואוקלנד, והוצגה בתערוכות יחיד. הוא זכה לעידוד ותמיכתה על ידי המוזיאון לאמנות בסיאטל, הגלריה לאמנות הנרי והאמן/מבקר קנת קלהאן, שתיאר את טוקיטה כ"מנהיג הציירים היפנים בסיאטל".<ref>Town Crier (journal), December 5, 1931</ref>

ב-24 בינואר 1932 נישא טוקיטה להארוקו סוזוקי, ולבני הזוג נולדו שמונה ילדים במהלך שתים עשרה השנים הבאות.

בשנת 1935, על פי דרישתו של קלהאן, הצטרף טוקיטה לקבוצת ה-12, קולקטיב אמנים מתקדם שערך כמה תערוכות מצליחות. בשנת 1936 הופיעה עבודתו בארבע תערוכות של קבוצה של 12, ה-22 במוזיאון לאמנות בסיאטל, ובתערוכה הלאומית הראשונה לאמנות אמריקאית בגלריה רוקפלר סנטר בניו יורק.<ref name=":0">Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) p220.</ref>
חצר אחורית, 1934
למרות הצלחותיו, הלחצים של השפל הגדול היו בלתי נמנעים. טוקיטה יצר שישה ציורי שמן עבור התוכנית הפדרלית ליצירות אמנות ציבוריות, שאחד מהם הוצג בתערוכה הלאומית של ה-PWAP ב-1934 בגלריה קורקורן לאמנות בוושינגטון הבירה<ref name=":0" /> בשנת 1936, מצב ירוד של העסקים אילצו את טוקיטה ונומורה לסגור את חנות ציור השלטים שלהם. לאחר מכן הפך טוקיטה למנהל/מפעיל של מלון קדילאק, מחוץ לג'פטאון, תוך שהוא ממשיך כצייר שלטים עצמאי. עם שתי עבודות שגוזלות זמן ומשפחה גדלה, הפקת האמנות היפה שלו ירדה במהירות.

טוקיטה ומשפחתו גרו במגורים צפופים במלון, אך הצליחו לשרוד את השפל הגדול בצורה טובה למדי. טוקיטה קנה מכונית ולקח את ילדיו לטיולי סוף שבוע לפארקים ולאזור הכפרי. הוא התחרה בטורנירי קשת מסורתיים והיה שותף פעיל באירועים וחגיגות קהילתיות. עם משפחתו הוא היה שומר משמעת ומסורתי, איפשר לדבר רק יפנית בבית, אבל היה נינוח ומלא הומור במסגרות חברתיות גדולות יותר. עד סוף שנות ה-30, נראה שהוא הפסיק לצייר אמנות יפה כמעט לחלוטין.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp38-39.</ref>

=== גירוש ומעצר - מלחמת העולם השנייה ===
אף שילדיהם היו אזרחי ארצות הברית, על טוקיטה ואשתו, נאסר על פי חוק להיות אזרחים,<ref></ref> וסווגו כתושבים זרים.

ב-7 בדצמבר 1941 תקפו כוחות יפנים את פרל הארבור.<ref>Sulzberger, C.L. The American Heritage Picture History of World War II (American Heritage Publishing Co., 1966) p154.</ref> כמה שבועות לאחר מכן, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט הוציא צו ביצוע 9066, שאישר לצבא להכריז על החוף המערבי כאזור צבאי שממנו אמורים להגלות את כל האנשים ממוצא יפני.<ref></ref> לאחר חודשים של חוסר ודאות, נאלצו בני הזוג למכור את עסקי המלונאות שלהם ורבים מחפציהם. הם בילו את קיץ 1942 בצפיפות במרכז מתחם הירידים שהוסב למחנה הסגר ליד סיאטל, ולאחר מכן הועברו למחנה המעצר של מינידוקה באיידהו, שם גרו במשך שלוש השנים הבאות.<ref>Purple and White: Extraordinary Journeys of Class of 1951, Garfield High School, Seattle, Washington (Tommie Press, 2012) pp86-87.</ref>

טוקיטה עבד כאיש תחזוקה וצייר שלטים במחנה. לבסוף היה לו זמן, הוא החל שוב לשרטט ולצייר, ליצור עבודות שמן על מזוניט בסגנון מודרני, וגם רישומי עיפרון בסגנון יפני מסורתי. הוא, קנג'ירו נומורה וטאקיצ'י פוג'י הוצגו בתערוכות אמנות במחנה.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp46-53.</ref>

טוקיטה החלה לנהל יומן ב-7 בדצמבר 1941, והתאורים לעיתים מפתיעים, וחושפים את מורכבות הזמנים של המחנה. יותר מכל ספר זיכרונות אחר, הוא לכד את חוסר הוודאות של חמשת החודשים בין פרל הארבור לתחילת המעבר הכפוי, שבהם הם נפגעו מאיומים פיזיים ומשפטיים, פקודות סותרות, שמועות וחרדה עזה. טוקיטה, אף על פי שלא היה איום על ביטחונה של ארצו, הבין את מטרות המלחמה של יפן. היה גאה ביכולתה הצבאית, וזלזל בתעמולה של ארצות הציר ובעלות הברית, ומודה על מעשיהם ההומניים של לבנים בודדים. ביומן הוא חושף את היריבות בתוך המחנה בין יפנים צעירים לאלה המבוגרים. הוא מתרעם על הסבל של משפחתו בטמפרטורות הקיצוניות שחוו במחנה, אבל מעריך את היופי של הנוף שמסביב - זריחת ירח מדברית שהותירה אותו המום.[19] יומניו תורגמו מיפנית ופורסמו לראשונה ב-2011.

=== שנים אחרונות ===
עם סיום המלחמה ב-1945, בני הזוג טוקיטה, עם שבעה ילדים, חזרו לסיאטל. על אף כל הקושי והתנאים הצפופים במינידוקה, זאת הייתה קהילה יציבה לאחר שלוש שנים. בחזרה בסיאטל, הם גילו שאפילו השם של המקום שונה לצ'יינה טאון.<ref></ref>

משלא הצליח למצוא מגורים, חבר משפחה ותיק, האב לאופולד טיבסאר, סידר להם לגור עם כמה משפחות חוזרות אחרות בכיתה בבית הספר המקומי לשפה היפנית. שם התגוררה המשפחה במשך שנתיים, עם מטבח וחדרי שירותים משותפים, ישנה על מיטות צבא, בדיוק כמו במינידוקה.

טוקיטה חזר לעבוד בתור צייר שלטים, אבל, סבל מסוכרת שלא מאובחנת, ונראה שאיבד חלק מהדחף הקודם שלו.

ילדם השמיני, בתם, נולדה ב-1946, ובשנה שלאחר מכן, הם רכשו את התפעול והניהול של מלון ניו לאקי בצ'יינה טאון. זה היה בעצם בניין במצב רעוע, אבל הם התחילו לעבוד בתיקון ושדרוג שלו.

ב-1948 אושפזה טוקיטה עם עיוורון, אי ספיקת כליות וחוסר תחושה בגפיים - תסמיני סוכרת מתקדמת. ב-7 באוקטובר, בגיל 51, הוא קיבל התקף לב ומת.<ref>Johns, Barbara. Signs of Home: The Paintings and Wartime Diary of Kamekichi Tokita (University of Washington Press, 2011) pp51-55.</ref>

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אמנים אמריקאים
קטגוריה:אמנים יפנים
קטגוריה:מהגרים מיפן לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1897
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1948