OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
Heavy Horses

Heavy horses (בתרגום מאנגלית: סוסים כבדים) הוא האלבום השנים-עשר של להקת הרוק ג'ת'רו טאל. האלבום יצא לחנויות ב-10 באפריל 1978 וזכה להצלחה מסחרית בכל העולם. הוא נחשב לאלבום השני בטרילוגיית אלבומי הפולק שלהם, אחרי Songs From The Wood ולפני Stormwatch. אמנם ניתן למצוא אלמנטים ברורים של מוזיקה עממית ופולק בכל האלבומים של הלהקה, אך נהוג לציין את שלושת האלבומים הללו כמושפעים במיוחד ממוזיקה זו. בניגוד לקודמו, Songs from the Wood, מילות השירים באלבום זה אינן שואבות מעולם הדימויים של מוזיקת הפולק, כמו באלבומה הקודם של הלהקה, אלא מהוות דיונים ריאליסטיים, ולעיתים מחאתיים, על התמורות בעולם. ברמה המוזיקלית, האלבום הזה קצת יותר חשמלי מקודמו, והמוזיקה יותר מהודקת.

זהו האלבום האחרון שבו ג'ון גלסקוק מנגן בגיטרה בס לאורך כל האלבום.

== השירים ==
כל השירים נכתבו והולחנו בידי איאן אנדרסון. 

# "And the Mouse Police Never Sleeps..." (בעברית: "ומשטרת העכברים לעולם אינה ישנה") - 3:11
# "Acres Wild" (בעברית: "אקרים פראיים") - 3:22
# "No Lullaby" (בעברית: "אין שיר ערש") - 7:54
# "Moths" (בעברית: "פרפרי עש") - 3:24
# "Journeyman" (בעברית: "שוליה") - 3:55
# "Rover" (בעברית: "נווד") - 4:59
# "One Brown Mouse" (בעברית: "עכבר חום אחד") - 3:21
# "Heavy Horses" (בעברית: "סוסים כבדים") - 8:57
# "Weathercock" (בעברית: "שבשבת") - 4:02

=== גרסה מחודשת ===
בגרסה המחודשת שיצאה ב-2003 נוספו שני שירים:

10. "Living in These Hard Times" (בעברית: "חיים בזמנים הקשים הללו") - 3:10 <br />
11. "Broadford Bazaar" (בעברית: "הבאזאר בברודפורד) - 3:28

== המוזיקאים ==
* איאן אנדרסון - שירה, חליל צד, מנדולינה, גיטרה אקוסטית ומשרוקיות.
* מרטין בר - גיטרה חשמלית.
* ברימור ברלו - מערכת תופים וכלי הקשה. 
* ג'ון אוואן - אורגן, פסנתר.
* דייוויד פאלמר - קלידים, עוגב, מתזמר.
* ג'ון גלסקוק - גיטרה בס.

נגן אורח:
* דרייל וייל - כינור בשירים שתים ושמונה. ("Acres Wild" ו"Heavy Horses").

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:אלבומי רוק מתקדם
קטגוריה:אלבומי ג'ת'רו טאל
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קייטי (נפה)

נפת קייטי (באיטלקית: Provincia di Chieti) היא נפה בדרומו של מחוז אברוצו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,588 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה 381,993 נפש. בירתה של הנפה בעיר קייטי. 

הנפה גובלת בנפת פסקארה במחוז אברוצו בצפון-מערב, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום-מערב, בנפת איסרניה במחוז מוליזה בדרום, בנפת קמפובאסו במחוז מוליזה בדרום-מזרח ובים האדריאטי בצפון-מזרח.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:איטליה: נפות
קטגוריה:אברוצו
נביל שעת

נביל שעת (מימין), 2004
נביל שעת (משמאל) עם [[יאסר ערפאת ובנימין נתניהו, 1997]]

נַבִיל שַעַת (בערבית: نبيل شعث; נולד באוגוסט 1938) הוא פוליטיקאי פלסטיני. כיהן כשר לענייני חוץ ברשות הפלסטינית וחבר בצוות המשא ומתן עם ישראל.

==ביוגרפיה==
שעת נולד בצפת וגדל ביפו. מוצא משפחתו בח'אן יונס, שם מתגוררים עד היום רבים מבני חמולת שעת. עם קום מדינת ישראל היגרה משפחתו למצרים, שבה גדל וסיים את לימודיו. בשנת 1959 נסע ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית. לשעת תואר שני במנהל עסקים מבית הספר וורטון (1961), וכן תואר דוקטור (1965). ב-1996 העניק לו בית הספר תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים. עם שובו בשנת 1965 היה לאזרח מצרי.
בשנת 1969 עזב שעת לביירות והחל להרצות באוניברסיטה האמריקנית בתחום ניהול תעשייה. בתחום זה הוא החל בייסודה של חברת ייעוץ בשם "TEAM" (הוקמה ב-1975), שסיפקה שירותים עבור חברות ערביות ברחבי המזרח התיכון. במהלך תקופה זו החל גם בפעילות בפת"ח ואש"ף לצדו של יאסר ערפאת. באמצעות החברה בבעלותו החל שעת לקיים קשרים עם יהודים אמריקאים וליטול חלק במשא ומתן בין אש"ף ומדינת ישראל. הוא לקח חלק בוועידת השלום במדריד (1991) ולאחר מכן בהסכמי אוסלו.

לאחר הקמת הרשות הפלסטינית נבחר שעת בשנת 1994 לחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם מחוז ח'אן יונס. הוא כיהן כשר בממשלות הרשות והחזיק בתפקידים שונים, בהם שר התכנון ושיתוף פעולה בינלאומי. בשנים 2003–2005 הוא היה הראשון בתפקיד שר החוץ שנוצר בממשלה, ובשלהי 2005, לאחר סיום תפקידו, מונה לממלא מקום ראש הממשלה בתקופת הביניים שלאחר התפטרותו של אחמד קריע מהתפקיד. באוגוסט 2009 נבחר שעת כחבר הוועד המרכזי של פתח.

בפברואר 2010 ביקר ברצועת עזה לראשונה מאז פרוץ העימות בין החמאס לפת"ח. בביקור זה וכן בביקורו במאי 2011 פעל לסיום הסכסוך בין שני הפלגים.

==עמדותיו==
במסיבת עיתונאים שנערכה בספטמבר 2010 הצהיר שעת, המכהן כחבר בצוות המשא ומתן הפלסטיני לשיחות עם ישראל, כי הרשות הפלסטינית לא תיסוג מעמדתה השוללת את הגדרתה של ישראל כמדינה יהודית. הוא הסביר כי "הכרה בישראל כמדינת הלאום של העם היהודי מאיימת באופן ישיר על הפלסטינים המוסלמים והנוצרים המתגוררים בישראל, ותמנע מהפליטים שעזבו את בתיהם לפני עשורים רבים את זכות השיבה". דברים דומים השמיע בריאיון לרשת anb הלבנונית ביולי 2011.

ב-2011 אמר ביחס למאבק בישראל: "19 שנים של משא ומתן ומאבק מזוין לא הצליחו להביא לשחרור של שעל אחד מאדמת פלסטין. אנו מודעים לכך שבזמן הנוכחי אי אפשר לחזור אל המאבק המזוין, למרות היותו זכות של הפלסטינים".

==חיים פרטיים==
ב-1995 נישא לרג'א אבו ע'זאלה באוריינט האוס ולהם ארבעה ילדים.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.memri.org.il/cgi-webaxy/sal/sal.pl?lang=he&ID=107345_memri&act=show&dbid=articles&dataid=141 ריאיון עם נביל שעת'], אתר ממרי, 26 בנובמבר 1999
* [http://www.memri.org.il/cgi-webaxy/sal/sal.pl?lang=he&ID=107345_memri&act=show&dbid=articles&dataid=2890 נביל שעת': לא נכיר במדינת העם היהודי - ראיון], באתר ממרי, 24 ביוני 2011

==הערות שוליים==

קטגוריה:פליטים פלסטינים
קטגוריה:ראשי ממשלת הרשות הפלסטינית
קטגוריה:שרי ממשלת הרשות הפלסטינית
קטגוריה:פעילי פת"ח
קטגוריה:שרי חוץ
קטגוריה:חברי המועצה המחוקקת הפלסטינית
קטגוריה:בוגרי בית הספר וורטון
קטגוריה:הסכמי אוסלו: אישים
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1938
פסקארה (נפה)

נפת פסקארה (באיטלקית: Provincia di Pescara) היא נפה במרכזו של מחוז אברוצו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 1,230 קמ"ר, ונכון לשנת 2012 התגוררו בה 324,559 נפש. בירתה של הנפה בעיר פסקארה. 

הנפה גובלת בנפת טראמו במחוז אברוצו בצפון, בנפת קייטי במחוז אברוצו במזרח, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום ובמערב ובים האדריאטי בצפון-מזרח.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:איטליה: נפות
קטגוריה:אברוצו
בקפה, קיסר אתיופיה

בקפה (געז: በካፋ) קיסר אתיופיה 18 במאי 1721 - 19 בספטמבר 1730, הוכתר בשם "אסמה סגד" ויותר מאוחר "מסיח סגד" (געז: መሲህ ሰገድ, עברית: לו הממונים סוגדים) היה בנו של ייאסו הגדול ואחיהם של הקיסרים תקלה היימנות הראשון ודווית השלישי. 

את רוב ילדותו בקפה העביר בוואחני שהצליח להימלט ולחיות בכפרי האורומו שבהם יותר מאוחר נלכד, ובגלל שנמלט חלק מאפו נחתך ונפסל לכהן כקיסר קודם לכן. למרות כל זאת כאשר אחיו דווית השלישי נפטר הוא נבחר לקיסר תחת התנגדות של וולדה גיורגיס בנו של נגלה ממיט.

מלכות אופיינה במעט מאבקים צבאיים דונלד לווין כותב:

לעומת זאת פאול ב. האנז כותב:

בקפה ומאנטאווב בנה מבנים נוספים במתחם הארמון בבירה גונדר. הקיסר בקפה היה מטייל גדול ונהג לסייר בממלכתו, דוגמה לכך היא הפגישה עם אשתו השנייה כאשר הוא היה באחד ממסעותיו בקווארה הוא חלה והאישה שטיפלה בו הייתה מאנטאווב ועל מנת להודות לה הוא נשא אותה לאישה. בקפה שהכתיר את אשתו הראשונה בתור קיסרית מתה במהלך ארוחה חגיגית בחשד להרעלה. לאחר שאשתו הראשונה נפטרה, מאנטאוואב נהפכה לקיסרית החדשה והייתה אחת מהמשפיעות ביותר בהיסטוריה האתיופית בייחוד לאחר מות בעלה.

למרות כל זאת מלכותו של בקפה לא הייתה שלווה וב-1727 היו התקוממויות רבות בבירה של אזרחים ואצילים גרמו לו להתחבא בארמון ויותר מאוחר להימלט לכנסיית דברה ברהן. ריצ'רד פאנקהארסט כותב שחוסר האמון בקיסר גרם להתקוממויות ומצטט את ג'יימס ברוס כאשר שמע שמועה על מותו של בקפה: 

== הערות שוליים ==
<div style="direction:ltr;">

</div>

קטגוריה:אתיופיה: תקופת התחייה
קטגוריה:השושלת הגונדרית
קטגוריה:קיסרי אתיופיה
קטגוריה:מלכים אפריקאים
קטגוריה:נפטרים ב-1730
יואב שגיא

יואב שגיא הוא מראשי החברה להגנת הטבע ופעיל למען שמירת טבע ואיכות הסביבה.

שגיא בן מושב מולדת החל את עבודתו בחברה להגנת הטבע בשנת 1962 כפקח שטח ומדריך במרחבי הגליל ובשנת 1964 הקים וניהל את בית ספר שדה הר מירון. בשנים 1977 - 1986 כיהן שגיא כמנכ"ל החברה להגנת הטבע ובשנים 1988 – 1998 כיו"ר הוועד המנהל של החברה. בתפקידיו אלו הוא השתתף בכתיבתם של ניירות עמדה ומחקרים מקצועיים והיה למומחה בתחום שמירת טבע ואיכות הסביבה וייצג נושאים אלה בפני גופים ממשלתיים וארגונים חוץ ממשלתיים. בשנים 1993 – 1995 ייצג את ממשלת ישראל בתחומי הסביבה כחבר המשלחת למשא ומתן לשלום עם ירדן. וניסח יחד עם עמיתו הירדני את הנספח הסביבתי של חוזה השלום. שגיא ייצג במשך שנים רבות את ארגוני הסביבה האזרחיים כחבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה. וכחבר במועצת מקרקעי ישראל.

משנת 1990 עומד שגיא בראש מכון דש"א, (דמותה של ארץ) העוסק בגיבוש המלצות למדיניות לכלים לשמירה על שטחים פתוחים, אותו ייסד במסגרת החברה להגנת הטבע. הוא קידם את המכון לשמש גוף מחקר יישומי לתכנון סביבתי וניהול מקרקעין שהוביל לשינויים פורצי דרך בהתייחסות המדינה לצורך בשמירה על שטחים פתוחים ובכלל זה להקמת הקרן לשמירה על שטחים פתוחים המקצה מדי שנה 1% מהכנסות רשות מקרקעי ישראל (כ- 80 מיליון ש"ח) לשמירה, שיקום וטיפוח של שטחים פתוחים ברחבי המדינה. שגיא משמש כיו"ר הוועדה הישראליתשל האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) וחבר הוועדה למורשת עולמית בוועד הישראלי לאונסק"ו הפועל במשרד החינוך.

לאחר מלחמת יום הכיפורים נמנה שגיא על מקימי ומפקדי היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל. 

פועלו של שגיא צוין במעמד הענקת פרס ישראל, לשנת 1980, לחברה להגנת הטבע על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה באיכות הסביבה. ב-2008 קיבל את אות יקיר התכנון מטעם איגוד המתכננים בישראל, והיה אחד הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.

יואב שגיא נבחר על ידי עיתון "TheMarker" לאחד מבין 101 המשפיעים לטובה לשנת 2010, אשר "הופכים את ישראל למקום שיותר טוב לחיות בו". שגיא נבחר בקטגוריה "תכנון וסביבה".

== הערות שוליים ==

קטגוריה:פעילים חברתיים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
קטגוריה:פעילי איכות הסביבה ישראלים
קטגוריה:מולדת (מושב): אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו במאה ה-20
ג'נסיס

גֶ'נֵסִיס הוא התעתיק לעברית של המילה Genesis, שפירושה באנגלית הוא "בריאה", "היווצרות", "התהוות". המילה משמשת כשמו בלטינית ובאנגלית של ספר בראשית בתנ"ך.

==הערות שוליים==
אסתר לויט

לוח זיכרון לצד הבית של לויט מטולה
אסתר לויט (1904 – 1987), נודעה בכינויה "הדודה של החיילים", הייתה אשת ראש המועצה המקומית מטולה וכלת פרס ישראל לשנת תשל"ז (1977) על תרומה מיוחדת לעבודה.

== ביוגרפיה ==
לויט נולדה במטולה. אביה זלמן נפטר כשהייתה בת שנה, ונקבר בביירות. אמה ברוריה נישאה בשנית לאריה לייב לובובסקי, ועברה לגור ביסוד המעלה. אסתר נותרה לגור בבית סבה וסבתה במטולה, נעמי ומיכל וינר. הללו התיישבו קודם לכן בסאחם ג'ולן ואחר כך נמנו על 60 המשפחות שייסדו את מטולה ב-1896.

בנעוריה יצרה קשרים עם קבוצות "גדוד העבודה" שפעלו בגליל, ובין חבריה הגדוד הכירה את יוסף לויט, לו נישאה.

לאחר נישואיהם הייתה לויט, יחד עם בעלה, בין מייסדי קיבוץ עין חרוד. בשנים שלאחר מכן הם נדדו בצפון הארץ עם גדוד העבודה וכעבור שנים ספורות שבו לחיות במטולה, בה התגוררה עד מותה. יוסף נבחר לראש המועצה וכיהן בתפקיד בין השנים 1950 – 1956. בתפקיד זה כיהן לימים גם בנם, זלמן לויט.

לויט הקימה במטולה משק חקלאי והחלה בפעילות ציבורית מקומית, שעיקרה בפתיחת ביתם כמקום מפגש ואירוח לחיילי צה"ל. במרוצת השנים נודעה אסתר בכינוי "דודה אסתר, האמא של החיילים" והיא הייתה לאשת קשר בין משפחות החיילים לבין החיילים המוצבים בגבול הצפון, וכן טופלו על ידה בקשות סיוע של חיילים והועברו לידיעת הדרג הפיקודי. על פועלה זה הוענק לה בשנת תשל"ז 1977 פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.

לאסתר ויוסף לויט היו שלושה בנים, שניים מהם נפטרו עוד בחייה. במטולה חיים כיום רבים מצאצאיהם של אסתר ויוסף לויט.

==לקריאה נוספת==
* מרק שוצמן, אסתר – הדודה ממטולה, 1997

קטגוריה:זוכות פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
קטגוריה:זוכי פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 1977
קטגוריה:פעילות חברתיות ישראליות
קטגוריה:פעילים חברתיים ישראלים
קטגוריה:נשות היישוב ילידות הארץ
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:מטולה: אישים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1904
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1904
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-1987
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1987
אימם, צ'יף יג'ו

ראס אימם (מבוטא גם כימאם נפטר ב-1828) היה הראס של באגמדיר ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית. הוא היה בנו של ראס גוגסה.

לפי טירמינגהאם ראס אימם תמך בגלוי בדת האסלאם כנגד הכנסייה האורתודוקסית האתיופית המקומית. בעקבות תמיכתו של האבונא קירילוס השלישי בהשקפת הסוסת לידת בוויכוח על טיבעו של ישו ראס אימם היגלה את האבונא למנזר באגם הייק, שם הוא נשאר עד מותו בסביבות 1828..

כשר ראס אימם יצא למערכה צבאית בגוג'אם כנגד דאג'זמץ גושו זאודה, הדאג'זמץ היילה מארים החל לצעוד עם חייליו מסאמיאן לבירה הקיסרית גונדר והדיח את הקיסר ג'יגר והכריז על באדה מריאם השלישי לקיסר במקומו. כאשר ההודעה על הדחת ג'יגר הגיע לראס אימם הוא חזר לגונדר דרך העיירה דאנגאל באר רדף אחר כוחותיו של דאג'זמץ גושו עד אשר וואלדבה שם התרחש הקרב כנגדם במשך שלושה ימים עד 25 בדצמבר 1825 כאשר דאג'זמץ גושו ברח משדה הקרב לסאמיאן דרך וגרה שם הוא מת יותר מאוחר, אימם החזיר את ג'יגר לשלטון. 

בדרך האופיינית לתקופת השופטים האתיופית מערכות יחסים בין המצביאים השונים השתנתה באופן מהיר. כפי שסואן ראבאנסון מתאר הדאג'זמץ היילה מריאם בנו של וובה היילה מריאם נתפס בקרב ולאחר מכן בשכנועו של הדאג'זמץ מרו מדאמבייה הוא שוחרר על ידי אימם. לאחר מכן אימם הצטרף לוובה שירש את אביו בתור דאג'זמץ כנגד גושו זאודה ודאג'זמץ מרו בקרב קוסובאר באוקטובר 1827. בקרב זה גושו נמלט למנזר בגוג'אם ומרו נהרג בקרב. בשנה שלאחר מכן אימם נפטר "באופן אלים" במקום מושבו בדברה תבור. אימם נקבר בכנסיית ייאסו בעירו.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שושלת יג'ו
קטגוריה:מלכים אפריקאים
קטגוריה:נפטרים ב-1828
טראמו (נפה)

נפת טראמו (באיטלקית: Provincia di Teramo) היא נפה בצפונו של מחוז אברוצו שבאיטליה.

==היסטוריה==
שטחה של הנפה חופף פחות או יותר לשטחה של נפת "אברוצו אולטריורה פרימו" (באיטלקית: Abruzzo Ulteriore Primo). שמה של הנפה נגזר משמו של השבט הלטיני " אברוציום אולטרה פלומן פסקאריה" ( Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעה "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה (Fiume Aterno-Pescara)".

נפת טראמו התקיימה בממלכת נאפולי ובממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1840 התגוררו בה 12,025 נפש. בירת הנפה הייתה העיר טראמו. ב-1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי, ועקב כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה, ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.
<gallery>
Provincia Abruzzo Ulteriore Primo.png|נפת אברוצו אולטריורה פרימו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860 באדום 
Coat of Arms of Abruzzo Ultra I (last version).svg|סמל נפת אברוצו אולטריורה פרימו בממלכת שתי הסיציליות בשנת 1860
</gallery>

==גאוגרפיה==
הנפה משתרעת על שטח של 1,948 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 296,063 נפש. בירתה של הנפה בעיר טראמו. 

הנפה גובלת בנפת אסקולי פיצ'נו במחוז מארקה בצפון, בנפת פסקארה במחוז אברוצו בדרום, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום ובמערב, בנפת ריאטי במחוז לאציו במערב ובים האדריאטי במזרח.

== קישורים חיצוניים ==
 
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:איטליה: נפות
קטגוריה:אברוצו
ג'וליו נטה

ג'וליו נטה (באיטלקית: Giulio Natta; 26 בפברואר 1903 - 2 במאי 1979) היה כימאי איטלקי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1963, יחד עם קרל ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים.

== חייו ==
נטה נולד בעיר אימפריה שבאיטליה. הוא למד הנדסה כימית בפוליטכניקו די מילאנו, וסיים בשנת 1924. ב-1927 עבר את הבחינות לקבלת תפקיד פרופסור בפוליטכניקו. ב-1933 היה לפרופסור מין המניין, ומנהל המכון לכימיה כללית באוניברסיטת פביה, שם נשאר עד 1935. בשנה זו התמנה לפרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת רומא (לה סאפיינצה). בין 1936 ל-1938 החזיק בתפקיד פרופסור ומנהל המכון לכימיה תעשייתית בפוליטכניקו די טורינו. ב-1938 קיבל את תפקיד ראש מחלקת הנדסת כימיה בפוליטכניקו די מילאנו, לאחר שקודמו בתפקיד, מריו ג'אקומו לוי נאלץ להתפטר עקב חוקי הגזע נגד יהודים באיטליה הפאשיסטית.

עבודתו בפוליטכניקו הובילה לשיפורים של עבודתו המוקדמת יותר של ציגלר, ולפיתוח זרז ציגלר-נטה. הוא זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1963 יחד עם ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים.

נטה לקה במחלת פרקינסון ב-1956. עד שנת 1963 התדרדר מצבו במידה כזו, שבנו נאלץ לסייע לו במהלך טקס קבלת הפרס בסטוקהולם, ועמית נתן במקומו את הרצאת נובל המסורתית. נטה נפטר ב-2 במאי 1979, ונקבר בבית הקברות בברגמו.

==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
* C.E.H. Bawn (1979). "Giulio Natta, 1903—1979". Nature 280: 707. doi:10.1038/280707a0
</div>

==קישורים חיצוניים==

* 

* 

קטגוריה:זוכי פרס נובל לכימיה
קטגוריה:כימאים איטלקים
קטגוריה:כימאים פיזיקליים
קטגוריה:זוכי פרס נובל איטלקים
קטגוריה:סגל אוניברסיטאות באיטליה
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1903
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1979
אהרן בונדי

אהרן אלפרד בּוֹנְדִי (Aron A. Bondi; 16 בפברואר 1906, וינה – 1997, ירושלים) היה כימאי ישראלי, פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שחקר תזונת בעלי חיים. חתן פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת 1984.

==ביוגרפיה==
בונדי נולד בשנת 1906 בווינה בירת אוסטריה, בנם של מרתה לבית גוּמפֶּרץ והוגו בונדי. למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטאות וינה וברלין, תחת הנחייתם של הפרופסורים פריץ פייגל וארנסט דוד ברגמן. בשנת 1929 הוסמך כדוקטור והחל לעסוק במחקר בכימיה אורגנית וכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת ברלין, שבו המשיך לעסוק עם שובו לווינה בשנת 1932. לתחומי מחקרו נוספה כימיה אנליטית ושיוך תצמידים אורגניים לזיהוי מתכות. בתקופה זו הוא עסק בשיתוף עם מורו פרופ' פייגל בכתיבת אנציקלופדיה לכימיה אנליטית, אשר הודפסה לאחר עלייתו לארץ ישראל וללא מתן קרדיט בשל היותו יהודי.

בשנת 1934 עלה בונדי לארץ ישראל, בהזמנת תחנת הניסיונות לחקר החקלאות. עיקר עבודתו נגעה לתחום תזונת בעלי חיים. מחקרו הראשון, בשיתוף חנן מאיר, עסק בהרכב צמחי המספוא לבקר ודרכי התעכלותם. עבודה זו הייתה הראשונה בנושא, לאור ייחודיות ההתעניינות בה בישראל, ונערך במסגרתה מחקר מעמיק על הרכב התאית והליגנין. מחקר אחר שערך באותה תקופה, עסק בעריכת סקר תזונתי של מזון לבקר חלב, ובו נבדקו השפעת חומרי החיטוי וההדברה על פעילויות האנזימים מפרקי החלבון בבעלי החיים. מחקר ההתעכלות שערך בדג הקרפיון היה הראשון מסוגו. בין המחקרים הנוספים שהוביל: אפיון תכונות הדבש, שימור צמחי מספוא ואפיון חומרים פעילים בצמחי מרפא.

עבודתו של בונדי במחלקה לתזונאות וכימיה חקלאית נמשכה בין השנים 1934–1960. במקביל הוא מונה בשנת 1946 לחבר סגל בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. שטחי הוראתו הורחבו לביוכימיה. בשנת 1949 קודם בונדי לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1954 לפרופסור חבר ובשנת 1961 לפרופסור מן המניין. עבודתו זכתה להכרה וצוותי המחקר שבראשם עמד מומנו, בין היתר, על ידי משרד החקלאות של ארצות הברית ואוניברסיטת קיימברידג'. משנת 1960 עמד בראש המעבדה למזונות. בשנת 1976 פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו הקדיש את זמנו לכתיבת ספרו "הזנת בעלי חיים".

בונדי הוא חתן פרס רוטשילד לחקלאות (1966) ופרס ישראל לחקר החקלאות (1984). בנוסף למחקריו, הדריך סטודנטים ובהם את שלום זאב אפלבום, לימים זוכה פרס רוטשילד לחקלאות, ואת יהודית בירק, לימים כלת פרס ישראל גם כן.

נפטר בירושלים בשנת 1997.

היה נשוי לחוה (אווה) לבית מֶרקין.
בתו פרופ' מרגלית שילה היא חוקרת היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה (ואלמנתו של המשפטן פרופ' שמואל שילה).

==פרסומיו==
* הזנת בעלי חיים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב. (מהדורה ב מורחבת: תשנ"ב)

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* 'Bondi, Aron (Alfred),' in: Who's Who in Israel, 1961, p. 145.
* 'Bondi, Aron A.,' in: Who's Who in World Jewry, 1972, p. 120. 
</div>

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.worldcat.org/identities/lccn-n85-104643 אהרן בונדי] באתר WorldCat Identities
* 
* [http://www.agri.gov.il/he/pages/850.aspx אהרן בונדי] באתר מרכז וולקני
* [https://web.archive.org/web/20051024071034/http://judaisme.sdv.fr/israel/chopin/historiq/zikaron/bondi-a.htm קורות חיים]
* 

קטגוריה:כימאים ישראלים
קטגוריה:חקלאות: חוקרים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הומבולדט של ברלין
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: חקלאות, מזון וסביבה
קטגוריה:זוכי פרס רוטשילד
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לחקלאות
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:ישראלים ילידי אוסטריה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1906
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1997
שידור

בתקשורת, שידור היא הפעולה של מסירת אותות (שידור) ממקור מסוים (הנקרא משדר), אל יעד מסוים או קבוצת יעדים.

שידור יכול להתבצע באמצעות קו תקשורת המחבר בין שתי נקודות, או באמצעות אנטנות לתקשורת אלחוטית מנקודה אל מספר נקודות.

בתקשורת המונים, ביצוע שידור של תוכן מסוים תוך כדי יצירתו נחשב כשידור חי, או שידור ישיר.

== מאפיינים ==
* תווך: קו תקשורת, תקשורת אלחוטית
* סוג האות: אותות חשמליים, גלי רדיו, גלי מיקרו
* מאפיינים טכניים: תדר, אפנון, קידוד (קידוד אודיו או קידוד וידאו בהתאם לאופי השידור), רוחב סרט
* מטרת השידור: טלגרף, טלפוניה, רדיו, טלוויזיה, תקשורת נתונים
* סוג התוכן: תוכנית טלוויזיה, תוכנית רדיו

== שידור במערכת העצבים ==
תפקידו של תא העצב במערכת העצבים הוא לקלוט, לעבד ולהעביר מידע באמצעות אותות אלקטרו-כימיים.
כאשר דחף עצבי מגיע לאקסון מגוף התא הוא משודר לתאי המטרה בתהליך של העברה סינפטית.
הסתעפות האקסון בקצותיו מאפשרת לו ליצור מגעים עם תאים רבים בו זמנית.

== ראו גם ==
* משדר
* קליטה
* תקשורת
* התקפת שיבוש

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:טכנולוגיה תקשורתית
קליטה

קליטה היא הפעולה של קבלת אותות אשר נשלחו ממקור מסוים.
הקלט הוא כלל הנתונים המתקבלים במהלך תהליך הקליטה.

קליטה היא מושג מתחום התקשורת.
הקליטה יכולה להתבצע על ידי יצור חי או מכשיר.

דבר (כגון סיסמה, שיר, רעיון) קָלִיט נתפס ונקלט במהירות ובקלות (בשכל או בחושים), וכושר היקלטותו מכונה קְלִיטוּת. את שתי המילים הללו חידש המילונאי ראובן אלקלעי, אולם לפי הגדרותיו הוא כיוון למשמע של absorbability, כלומר כושר הספיגה של החומר.

==היבטים נירולוגיים וקוגניטיביים==
בעלי חיים מסוגלים לקלוט גירויים מהסביבה באמצעות מערכות חישה שונות.
כמו למשל: שמיעה, ראייה, מישוש, ריח וטעם.

מערכות החישה קולטות את הגירויים דרך קולטני חישה ומעבירות את המידע למערכת העצבים. כל המידע שנקלט בחושים מאוחסן למשך זמן קצר מאוד במאגר המכונה זיכרון חושי. הזיכרון החושי הוא השלב הראשון בתהליך קידוד הזיכרון. לקשב יש תפקיד חשוב בתהליך עיבוד המידע החושי בכך שהוא גורם לשפעול כללי המכוון לקליטת גירויים ומאפשר ברירה של חלקי הקלט הרלוונטיים מתוך שלל הגירויים המתחרים בסביבה.

הקליטה היא השלב הראשון בתהליך התפיסה.
הזיכרון החושי מאפשר די זמן לעיבוד המידע החושי הראשוני שנקלט. דבר זה מאפשר למערכת הקוגניטיבית לבחור אלו פרטים מתוכו יש להעביר לעיבודים נוספים, למערכות הזיכרון המתקדמות יותר, לתהליכי קבלת החלטות ולמנגנוני תכנון התגובה.
בשלב זה הקשב מאפשר להפעיל ריכוז או מאמץ מנטליים הנדרשים להתמקדות במטלה מסוימת בעקבות המידע שנקלט.

קליטה של שפה מתייחסת להבנה של מסרים ויכולה להיעשות בשמיעה או קריאה. זוהי יכולת חיונית לצורך התקשורת של האדם עם סביבתו החברתית.

==שימוש בטכנולוגיה==
כמו כל בעל חיים אחר, יכולת הקליטה הטבעית של האדם מתבססת על המאפיינים הפיזיולוגיים של מערכת החישה שלו.

עם זאת, הטכנולוגיה מאפשרת לאדם להתגבר על מגבלות החושים שלו בדרכים שונים.
אחת הדרכים היא להשתמש במכשירים המשפרים את יכולת הקליטה של מערכות חושיות קיימות כמו: משקפיים, משקפת, מכשיר שמיעה ועוד.
דרך נוספת היא להשתמש במכשירים המסוגלים לקלוט אותות וגירויים שהאדם לא מסוגל לחוש בהם ולהמיר אותם לצורה אחרת אשר יכולה להיקלט על ידי האדם. למשל: צילום רנטגן, מכ"ם, רדיו ועוד.

השימוש בטכנולוגיה אומנם מגביר באופן משמעותי את היכולת האנושית לאתר מסמנים ולעבד מידע באמצעות מכשירים שונים. עם זאת, מערכת העיבוד האנושית עדיין אינה מסוגלת לחשוף את כל המסמנים המצויים ביקום.
זו הסיבה לכך שעדיין קיימות תאוריות אשר לא ניתן להוכיח או להפריך מבחינה מדעית, משום שאין אפשרות לאסוף את המידע הדרוש לשם כך. לדוגמה לכך היא תיאורית חור תולעת.

==קליטה במערכות מידע==
הקליטה היא השלב הראשוני של מערכת תקשורת, אשר מיועדת להעברת מידע. זהו הסוג הפשוט ביותר של מערכת מידע. מערכות מידע מורכבות יותר עוסקות גם בעיבוד של המידע שנקלט ולא רק בהעברתו.

קליטה נחשבת מוצלחת רק אם יחס אות לרעש של האות שהתקבל במקלט היה גדול יותר מסף רגישות הקליטה של המקלט.

== ראו גם ==
* שידור
* תורת האינפורמציה

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:טכנולוגיה תקשורתית
קטגוריה:פסיכולוגיה קוגניטיבית
קטגוריה:קוגניציה
אלחנן הלפמן

אלחנן הלפמן (נולד ב-30 במרץ 1946) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.

==ביוגרפיה==
הלפמן נולד בג'לאל-אבאד שבקירגיזסטן הסובייטית, אז חלק מברית המועצות, ועלה לישראל בשנת 1957. לאחר סיום לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב המשיך את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, אותם סיים כדוקטור בשנת 1974. באותה שנה הוא שב לארץ והצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב (1974 - 2004) ובמקביל, החל משנת 1997, החל לשמש פרופסור באוניברסיטת הרווארד.

במהלך השנים היה הלפמן ראש החוג לכלכלה ולמִנהל במרכז ספיר לפיתוח כלכלי (1985–1987), ראש קתדרת שרמן ליחסים כלכליים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב (1988 - 2004), עמית במכון הקנדי למחקר מתקדם ומשנת 2002 הוא מופקד הקתדרה לסחר חוץ באוניברסיטת הרווארד. במקביל לתפקידיו אלו היה הלפמן פרופסור אורח באוניברסיטאות ומכוני מחקר שונים ושימש חבר המועצה הלאומית לתכנון ולפיתוח, חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל, נשיא האגודה האקונומטרית (2000), נשיא האגודה הישראלית לכלכלה (1989–1991), חבר מערכת בכתבי עת מדעיים, שימש עורך כתב העת Quarterly Journal of Economics בשנים 2008–2014, חבר דירקטוריון בנק הפועלים (1993–1996) וחברת אגם.

עיקר עבודתו האקדמית מתמקדת בכלכלה בינלאומית והוא נמנה בין מייסדי תורת הסחר החדשה ותורת הצמיחה החדשה.

הלפמן הוא חתן פרס ישראל לכלכלה (1991), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1988), חבר כבוד באגודה האמריקנית לכלכלה (1991), חבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1993), חתן פרס א.מ.ת (2002), חתן פרס רוטשילד (2002), חתן פרס מהלנוביס מטעם האגודה האקונומטרית (1990), חתן פרס ברנהרד-הרמס מהמכון לכלכלת עולם (1998) וחתן פרס נמרס לכלכלה (2010). הלפמן נשוי ולו שתי בנות ונכדים.

פרופ' אלחנן הלפמן הוא הכלכלן הישראלי המצוטט ביותר בעולם.

==קישורים חיצוניים==

* [http://scholar.harvard.edu/helpman עמוד הבית] של הלפמן באתר אוניברסיטת הרווארד (באנגלית)
* [http://scholar.harvard.edu/files/helpman/files/cv_in_word_101815.pdf?m=1445267195 קורות חייו] מאתר הבית הרשמי (באנגלית)
* 
* ראיון אישי לרגל קבלת פרס א.מ.ת. https://www.youtube.com/watch?v=nxskd-Zwo0Y
* [https://www.academy.ac.il/Index2/Entry.aspx?nodeId=752&entryId=18326 הכרטיס האישי של אלחנן הלפמן], באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב 
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:כלכלנים ישראלים
קטגוריה:ישראלים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:זוכי פרס רוטשילד
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לכלכלה
קטגוריה:זוכי פרס א.מ.ת.
קטגוריה:חברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: כלכלה
קטגוריה:סגל אוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:עובדי בנק ישראל
קטגוריה:חברי המועצה המייעצת של בנק ישראל
קטגוריה:זוכי פרס נמרס לכלכלה
קטגוריה:זוכי פרס חזית הידע
קטגוריה:ישראלים זוכי פרסים בין-לאומיים
קטגוריה:נשיאי האגודה האקונומטרית
קטגוריה:נשיאי האגודה הישראלית לכלכלה
קטגוריה:ישראלים ילידי קירגיזסטן
קטגוריה:עולים בשנות ה-1950
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1946
סמיאטיץ'

סמיאטיץ (בפולנית: Siemiatycze) היא עיירה במחוז פודלסיה בצפון-מזרח פולין. העיירה שוכנת על גדת נהר קאמיונקא בקרבת שפכו אל נהר הבוג המערבי. עד מלחמת העולם השנייה הייתה סמיאטיץ' עיירה יהודית ברובה.

== היסטוריה ==
סמיאטיץ' נוסדה במאה ה-16, כאחוזה פולנית פרטית. רק סמוך למאה העשרים שונה מעמדה לעיירה פולנית. 

עד מלחמת העולם השנייה היו מרבית תושבי סמיאטיץ' יהודים. מצבם הכלכלי של יהודי סמיאטיץ' היה דחוק, מלבד מספר מצומצם של יהודים אמידים שעסקו בסחר יערות, חכירת אחוזות ותעשייה. אחד מהם מפעל שהוקם בשנת 1898 על ידי אהרון הירש דייטש וייצר אריחי חרס ששימשו לתנורי חימום שיוצאו לרחבי אירופה<ref>המפעל (Fabryka Kafli) קיבל מדליית זהב ב 1906 בתערוכה בינלאומית למוצרי בניה בפריז</ref>. בשיא פריחתו כמחצית מעובדי המפעל היו יהודים וכללו גם את פעילי ההכשרה החלוצית "קיבוץ שחריה"<ref></ref>. במרכז העיר ובמספר רחובות סמוך לו, היו חנויות של קמעונאים, שהיו מביאים מהכפרים חיטה, דגן, תפוחי אדמה, ביצים ועופות. אחרים התפרנסו ממכירת דברי סדקית לאיכרי הסביבה שהגיעו לימי-השוק השבועיים ולירידים. 

בסוף שנת תרנ"ט (1899), החל הרב יוסף דוד שחור לשמש כרב העיר, וכיהן בתפקיד זה עד פטירתו בשנת תרס"ו (1906).

משבר קשה פקד את יהודי העיר בשנת הבחירות לדומה הרביעית (1907), כשהפולנים הכריזו חרם על יהודי פולין, בשל תמיכתם בבחירתו של המועמד הסוציאל-דמוקרטי יאנאלו בוורשה. בסמיאטיץ' הסית הכומר הפולני את התושבים הפולנים שלא יקנו אצל יהודים; הפולנים התאגדו והקימו חנות קואופרטיבית משלהם. 

משנות התשעים של המאה ה-19 תפסה התנועה הציונית מקום ניכר בחיי החברה היהודית בסמיאטיץ'. מבחינה ארגונית השתייכה סמיאטיץ' לוועד הגליל בגרודנו. בראש התנועה הציונית בעיירה עמדו שלום פחטר ומשה פונדיק. באותה עת נוסדה גם אגודת פועלי ציון, ובשנת 1905 התאחדה עם קבוצתו של יצחק טבנקין.

המצב הכלכלי המעורער והרדיפות הפוליטיות בשנים 1905-1914, עוררו תנועת הגירה לאמריקה ועליית בודדים לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הגרמני נפתחה תקופת התחדשות בתולדות יהודי סמיאטיץ': חרף התנאים הקשים ששררו בעיירה, גילתה האוכלוסייה היהודית כושר הסתגלות וחיי הציבור אורגנו מחדש; השלטונות פתחו בית ספר גרמני לילדי העיירה שהלימוד בו חובה; והפעולה הציונית התרחבה.

לאחר מלחמת העולם הראשונה פרחה הפעילות הציונית בעיירה. בשנת 1922 התבסס בית הספר העברי "קדימה" ונתקבלו מורים חדשים. קמה תנועת השומר הצעיר, שמילאה תפקיד חשוב בהכשרת הנוער וחינוכו לציונות. בשנת 1931 התקיימו בסמיאטיץ' בחירות לוועד הקהילה, וההנהלה נבחרה מקרב רשימות שונות של מפלגות: ציונים כלליים, פועלי ציון, הבונד, וכן סוחרים ובעלי מלאכה. בשנת 1938 נשלם בניין בית הספר העברי "קדימה" בעבודת התנדבות של הנוער היהודי על כל זרמיו. מול הפעילות הציונית בתקופה זו, התחזקה הפעילות האנטישמית בעיירה; אנשי המפלגה האנטישמית קראו להגברת החרם הכלכלי על הרוב היהודי בעיר.

בזמן מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1942, קובצו כל יהודי העיירה ומספר יישובים סמוכים בגטו צפוף בתוכה. בנובמבר 1942 הועברו כל יהודי סמיאטיץ' (כ-4,500 איש) להשמדה בתאי הגזים של מחנה טרבלינקה. 

בעקבות המלחמה צנחה אוכלוסיית העיירה ל-4,000 תושבים. כיום חיים בה כ-15,000 איש.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://yizkor.nypl.org/index.php?id=2686 קהילת סמיאטיץ'], בספריית העיר ניו יורק
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:פודלסיה: יישובים
קטגוריה:יהדות פולין
קטגוריה:גטאות בפולין
קטגוריה:פודלסיה: עיירות יהודיות
ביביאנה אאידו

ביביאנה אאידו אלמגרו (בספרדית: Bibiana Aído Almagro; נולדה ב-2 בפברואר 1977 באלקלה דה לוס גאסולס) הייתה השרה לענייני שוויון בממשלת ספרד.

אאידו, בעלת תואר ראשון במינהל עסקים מאוניברסיטת קאדיס, ובמינהל עסקים בינלאומי מאוניברסיטת נורתומבריה בניוקאסל (בריטניה). הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית של ספרד (PSOE) ב-1995. היא מילאה מספר תפקידים ציבוריים, ובין היתר שימשה כנציגה במועצת התרבות של מחוז אנדלוסיה ועמדה בראש הסוכנות האנדלוסית לקידום הפלמנקו. כן עמדה בראש הוועדה לענייני שוויון במחוז אנדלוסיה של ה-PSOE.

ב-12 באפריל 2008 מינה אותה ראש הממשלה חוסה לואיס ספאטרו לעמוד בראש משרד ממשלתי חדש שהקים, המשרד לענייני שוויון. בגיל 31, הייתה אאידו לשרה הצעירה ביותר בממשלות ספרד בכל הזמנים. פעילותה בראש המשרד הייתה שנויה במחלוקת. באוקטובר 2010 משרד זה בוטל, שולב במשרד הבריאות בראשותה של ליירה פחין ולא הוקם מאז מחדש. תקופה קצרה היא המשיכה לנהל מחלקה לשוויון במשרד הבריאות. החל משנת 2011 היא מועסקת ב"ארגון האומות המאוחדות - נשים".

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.quien.net/bibiana-aido-almagro.php קורות חיים] 

==הערות שוליים==

 

קטגוריה:פוליטיקאיות ספרדיות
קטגוריה:שרי ממשלת ספרד
קטגוריה:חברי קונגרס הנציגים של ספרד
קטגוריה:ספרדיות שנולדו ב-1977
קטגוריה:ספרדים שנולדו ב-1977
שולמית כצנלסון

שולמית כצנלסון מקבלת את פרס ישראל 1986
שולמית כצנלסון (17 באוגוסט 1919 – 6 באוגוסט 1999) הייתה מחנכת ישראלית, מייסדת ומנהלת אולפן עקיבא, כלת פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986) ומועמדת לפרס נובל לשלום.

==ביוגרפיה==
שולמית כצנלסון, בתם של בת שבע (אשת ציבור וחברת הכנסת) וראובן כצנלסון (ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ), נולדה ב-1919 בז'נבה שבשווייץ, שם שהו הוריה באותה עת לצורך לימודיהם, ובהיותה בת שנתיים חזרו עמה ארצה והתיישבו בירושלים. אחיה הצעיר הוא שמואל תמיר, שר המשפטים לשעבר, ובין דודיה ודודותיה מצויים אברהם קצנלסון, מחותמי מגילת העצמאות, יוסף כצנלסון, ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית וממקימי האצ"ל, ורחל כצנלסון, אשת ציבור ואשתו של איש הציבור, הסופר וההיסטוריון נשיא המדינה זלמן שזר.

בסיום לימודיה בגימנסיה רחביה בירושלים למדה כצנלסון בבית הספר לעבודה סוציאלית ולמדה לימודי תואר שני בחינוך באוניברסיטת מישיגן ובמרכז הבינלאומי הקווייקרי שליד פילדלפיה. לאחר סיום לימודיה החלה בעבודה כמורה בכפר הנוער מאיר שפיה ומאוחר יותר בבית הספר היסודי "לדוגמה" בתל אביב.
במהלך שנות ה-40 הייתה בין חברי האצ"ל.

בשנת 1951 הקימה כצנלסון את אחד האולפנים הראשונים בישראל, אולפן עקיבא בנהריה. היא עברה מאוחר יותר לנתניה והעבירה את האולפן לשם. 
האולפן קלט אליו עולים חדשים לצד תושבים ותיקים, תיירים שביקשו ללמוד עברית וערביי ישראל. לימוד השפה העברית לווה בשיעורי מורשת וידיעת הארץ, ולאחר מלחמת ששת הימים הוצע לצידה גם לימוד השפה הערבית. באולפן הוכשרו בשפה הערבית, בין היתר, מורות חיילות וצוערי המכללה לביטחון לאומי. בנוסף החל האולפן לערוך קורסים בעברית לערבים תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה. את עובדי בעקבות פועלה זה מונתה כצנלסון לוועדה הבין-דתית שבמסגרת משרד החינוך. כצנלסון עמדה בראש האולפן עד פרישתה לגמלאות עקב בריאות לקויה בשנת 1996.

כצנלסון הייתה לנציגת משרד החינוך והבונדס בכינוסים בינלאומיים וטיפחה באופן רשמי את הקשר עם קהילת המקויה ביפן. בשנת 1972 השתתפה בכינוס אונסק"ו, ובשנת 1996 הוזמנה לקונגרס האמריקאי.
בעקבות פרישתה מניהול אולפן עקיבא ב-1996 המשיך אפרים לפיד, מתלמידי כיתתה הראשונה, בתפקיד זה.

שולמית כצנלסון נפטרה בביתה בנתניה ונטמנה בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
==פרסים והוקרה==
פעילותה להחייאת והנחלת השפה העברית לצד טיפוח פלורליזם תרבותי ודו-קיום זכו להוקרה בקבלתה את פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986), פרס יושב ראש הכנסת לאיכות חיים (1983), פרס התנועה למען ארץ ישראל טובה (1988), פרס מסדר "בני ברית" (1988) ותואר ידידת העיר נתניה (1985).

בשנת 1992 נכללה ברשימת המועמדים לפרס נובל לשלום, בשל תרומתה להבנה בין ערבים ליהודים.
==קישורים חיצוניים==

* [https://moreshet.netanya.muni.il/people/founderpage/?itemId=29666 קורות חייה] באתר "מורשת נתניה"
* אביבה רבינוביץ, 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרות גימנסיה רחביה
קטגוריה:בוגרי גימנסיה רחביה
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת מישיגן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מישיגן
קטגוריה:נשות חינוך ישראליות
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:ישראליות ילידות שווייץ
קטגוריה:ישראלים ילידי שווייץ
קטגוריה:פעילות חברתיות ישראליות
קטגוריה:פעילים חברתיים ישראלים
קטגוריה:זוכות פרס ישראל לחינוך
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לחינוך
שולמית
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות סנהדריה
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1919
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1919
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-1999
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1999
פרוזינונה (נפה)

נפת פרוזינונה (באיטלקית: Provincia di Frosinone) היא נפה במזרחו של מחוז לאציו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 5,034 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 489,042 נפש. בירתה של הנפה היא העיר פרוזינונה. 

הנפה גובלת בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בצפון, בנפת איסרניה במחוז מוליזה במזרח, בנפת קזרטה במחוז קמפניה בדרום-מזרח, בנפת לאטינה במחוז לאציו בדרום, ובנפת רומא במחוז לאציו במערב.

==ראו גם==
*ארפינו
*פיוג'י

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:לאציו: נפות
סופר טקס

סוּפר־טַקס (אנגלית: SuperTux) הוא משחק מחשב הכתוב בתוכנה חופשית, אשר שואב השראה מהמשחק סופר מריו. (כאשר מריו מוחלף בטקס, הדמות של לינוקס). המשחק נוצר במקור על ידי ביל קנדריק וכיום מתוחזק על ידי צוות הפיתוח של סופר טקס. רוב התמונות במשחק נוצרו על ידי אינגו רוהנקה, היוצר של פינגוס. המשחק שוחרר תחת רישיון GNU GPL.

באפריל, 2003 יצאה גרסה 0.0.4 של המשחק. גרסה זו נתמכת רק בלינוקס.

בשנת 2004 יצא לוח האירועים הראשון של המשחק, שציין שהמשחק היה תחלופה גמורה למשחק סופר מריו ב־2 במאי.

גרסה 0.1.3 שיצאה ב־9 ביולי 2005, כללה 26 שלבים באי הראשי ועוד 2 איים, אחד עם 22 שלבים והשני עם 28 שלבים. הגרסה כללה שלבים רשמיים ושלבים שנוצרו על ידי מעריצים. בגרסה זו הקוד של המשחק קיים בלינוקס, חלונות וקיימת גם חבילה בינארית למקינטוש.

גרסה 0.3.0 יצאה ב־17 בדצמבר 2006. בגרסה נוספו שלב יער, תמיכה בתרגום וב־UTF-8, אגירת מנוע סקריפט והאפשרות לשחקנים ליצור שלבים משלהם. בנוסף, הרזולוציה שונתה ל-800x600.

גרסה 0.4.0 יצאה בשנת 2015, אחרי 9 שנים שבהן לא פותחה גרסה חדשה למשחק.

גרסה 0.5.1 יצאה ב־5 בנובמבר 2016.

גרסה 0.6.0 יצאה ב־23 בדצמבר 2018.

גרסה 0.6.2 יצאה ב־14 במאי 2020 ואליה נוספה מפת עולם חדשה בשם "Revenge In Redmond" לכבוד יום השנה ה־20 של סופר טקס.

ניתן להריץ את סופר טקס ב־Windows, מקינטוש, לינוקס, וכמו כן הוא הוסב לפלטפורמות אחרות, כגון קונסולת ה-PSP של סוני וכן קונסולות ה-Wii וה-Wii U של נינטנדו וגרסה לאנדרואיד. היסבים אלו אינם נתמכים על ידי צוות הפיתוח של סופר טקס.<ref></ref>

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [http://www.deltadevelopment.de/users/christoph/supertux/ תצלומי מסך והצגות מוקדמות]

==הערות שוליים==

קטגוריה:תוכנה חוצת פלטפורמות
קטגוריה:משחקי וידאו משנת 2003
קטגוריה:משחקי וידאו שפותחו בארצות הברית
מרקיון

מרקיון ו[[יוחנן השליח, איור כתב יד מהמאה ה-11.]]
מרקיון (ביוונית: Μαρκίων) היה תאולוג נוצרי שחי כנראה בין השנים 110–160, נודה מהכנסייה הנוצרית ונחשב למייסד הזרם הקרוי על שמו, מרקיוניזם.
== חייו ==
מרקיון נולד בעיר סינופ שבאסיה הקטנה, כנראה בנו של הבישוף המקומי, לפי דברי היפוליטוס מרומא . לאחר שנכנס לעימותים עם השלטונות הכנסייתים המקומיים בנושאים דתיים הוא נודה על ידי אביו הבישוף באשמת פיתוי בתולה (יש אומרים שמדובר במטאפורה והבתולה היא הכנסייה). מרקיון, המתואר על ידי טרטוליאנוס כבעל ספינות עשיר, עבר לרומא, שם נפגש בשנת 140 עם גנוסטי בשם קרדון (Cerdon) ותחת השפעת רעיונותיו ניסח את תורתו המיוחדת.

מרקיון הבדיל בין הברית הישנה ובין הברית החדשה וטען שהן נוצרו על ידי אלים שונים. אלוהי ישראל בורא העולם היה אל אכזרי, הפכפך ונחות, אשר ברא את העולם ויצר את הגשמיות ותאוות הבשר. לעומת זאת, האל הטוב היה האל הרוחני והזר שאמנם אין לו מגע חומרי עם העולם, אך בחסדיו הביא לעולם את ישו כדי שיושיע את המאמינים מהעולם הזה. בעקבות הפרדה זו, כפר מרקיון בברית הישנה ובכל המוטיבים היהודיים שהשתרשו בנצרות. לטענת מרקיון, הייתה גם השפעה חריפה של מקורות יהודיים על הכתבים הנוצריים, ולכן המייצגים הטהורים ביותר של תורתו של ישו היו רק חלק מהברית החדשה: הבשורה על פי לוקאס (אותה ערך מחדש) ועשר האגרות הראשונות של פאולוס.

ההתנגדות הנוצרית למרקיון הייתה כה עזה עד שכונה "בנו של השטן". הוא נודה סופית מהכנסייה בשנת 144. מרקיון כתב ספר בשם "אנטיתזות" (Antitheses). הספר עצמו אבד וכל הידוע לנו היום עליו מגיע מכתביהם של מתנגדיו ובראשם טרטוליאנוס שכתב את החיבור "נגד מרקיון" (Adversus Marcionem).

==ראו גם==
*מרקיוניזם
*גנוסיס

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי דת נוצרים
קטגוריה:גנוסטיקה
קטגוריה:ילידי 85
קטגוריה:נפטרים ב-160
לותאר צגרוסק

לותאר צגרוסק (בגרמנית: Lothar Zagrosek, נולד ב-13 בנובמבר 1942) הוא מנצח גרמני.

== ביוגרפיה ==
צגרוסק למד ניצוח בשנים 1962 עד 1967 אצל הנס סווארובסקי, אישטוון קרטס, ברונו מאדרנה והרברט פון קאראיאן. בין 1990 ל-1992 ניצח בקביעות באופרה של לייפציג. משנת 1997 עד 2006 היה המנצח הראשי בבית האופרה וירטמברג בשטוטגרט. בין השנים 2006–2011 כיהן כמנצח ראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין.

בין הקלטותיו המסחריות כמה תקליטים בסדרת "אנטארטטה מוזיק" (Entartete Musik), בהם ביצירות הבאות:
* ואלטר בראונפלס: "הציפורים"
* הנס אייזלר: "סינפוניה גרמנית"
* ברתולד גולדשמידט: Der gewaltige Hahnrei
* פאול הינדמית: Der Dämon 
* הנס קראסה: "אירוסין בחלומות"
* ארנסט קרנק: סימפוניה מס' 2, "ג'וני מנגן"
* פרנץ שרקר: Die Gezeichneten, "יום הולדתה של האינפנטה"
* ארווין שולהוף: Die Mondsüchtige
* ויקטור אולמן: "קיסר אטלנטיס" 

צגרוסק הקליט את מחזור האופרות "טבעת הניבלונגים" של ריכרד וגנר עם האופרה של שטוטגרט. הוא הקליט גם מוזיקה בת ימינו, כולל יצירות מאת מיכאל טורקה.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20070730094337/http://www.ks-gasteig.de/kuenstleragentur/kuenstler/dirigenten/lothar-zagrosek/index.html ביוגרפיה] 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מנצחים גרמנים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1942
מרקיוניזם

מרקיוניזם היה זרם נוצרי-גנוסטי קדום שנוסד על ידי מרקיון במאה השנייה לספירה.

המרקיוניזם, אמונה דואלית, טוען לקיומם של שני אלים, האל של התנ"ך, אל-פחוּת ורשע, רודף צדק, בורא העולם (דמיורגוס demiourgos) וירבו של האל העליון המופיע בברית החדשה, אל רחמן ואוהב, שכוחו רב מכוחו של האל האחר. המרקיוניזם דוחה את ציווי התנ"ך ומתבסס רק על חלק מהברית החדשה, החלק שלא מושפע מהיהדות. לפי המרקיוניזם ישו היה הגואל שפדה את נפשות בני האדם וביטל את אחיזת האל הקודם, בורא האדם ושאול התרסי היה ראש שליחיו. המרקיוניזם דוגל בסגפנות מוחלטת, הימנעות מנישואים ומהבאת ילדים לעולם. רק מעטים מבין חסידי המרקיוניזם קיבלו על עצמם את מלוא הציווים ומרביתם דחו זאת לגיל מבוגר יותר, כשכבר לא היו יכולים ליהנות ממנעמי החיים. הכנסייה הנוצרית הכריזה על המרקיוניזם ככפירה.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://www.webcitation.org/query?id=1256545377450298&url=www.geocities.com/athens/delphi/5647/rel48.htm על המינות] ברומנית
* 

קטגוריה:גנוסטיקה
קטגוריה:נצרות: זרמים שסומנו כמינות
תזמורת רדיו וינה

תזמורת רדיו וינה (בגרמנית: Radio-Symphonieorchester Wien) היא תזמורת הרדיו היחידה באוסטריה.
== פעילות ==
מאז נוסדה ב-1969 ועד שנת 1996 נודעה בשם התזמורת הסימפונית ORF. שלא כרוב התזמורות האוסטריות האחרות, היא מתמקדת במידה רבה במוזיקה עכשווית.

התזמורת מופיעה במספר אולמות, ביניהם בית התרבות והרדיו בווינה תיאטרון וינה, הקונצרטהאוס של וינה והמוזיקפריין בווינה.

מילאן הורוואט היה המנצח הראשי הראשון של התזמורת, מ-1969 עד 1975. במהלך כהונתו של ברטרנד דה בילי כמנצח הראשי, מ-2002 עד 2010, היו לו מחלוקות עם ההנהלה על מימון והמשך מעמדה של התזמורת. בינואר 2009, תזמורת רדיו וינה הודיעה על מינויו של קורנליוס מייסטר למנצח הראשי השביעי שלה, החל בעונת 2010–2011 ועם חוזה ראשוני עד אוגוסט 2014. מייסטר ניצח על התזמורת בהקלטה מסחרית של המוזיקה של גוטפריד פון איינם. באפריל 2016, הודיעה התזמורת כי מייסטר יסיים את כהונתו בתזמורת ב-2018, בתום הארכת החוזה האחרונה שלו.

בשנת 2014, מרין אולסופ ניצחה לראשונה על תזמורת רדיו וינה. בינואר 2018, התזמורת הודיעה על מינויה של אולסופ למנצחת הראשית הבא שלה, החל מ-1 בספטמבר 2019, עם חוזה ראשוני של 3 שנים. מרין אולסופ היא האישה הראשונה שזכתה לתואר המנצחת הראשית של תזמורת רדיו וינה. אולסופ לקחה את התואר של המנצחת הראשית המיועדת עם תוקף מיידי, עד לעונת 2018–2019.

==מנצחים ראשיים==

* מרין אולסופ (2019 - ממשיכה)
* קורנליוס מייסטר (2010 - 2018)
* ברטראן דה בילי (2002 - 2010)
* דניס ראסל דייוויס (1996 - 2002)
* פנחס שטיינברג (1989 - 1996)
* לותאר צגרוסק (1982 - 1986)
* לייף זגרסטאם (1975 - 1982)
* מילאן הורוואט (1969 - 1976)

==קישורים חיצוניים==

* 

וינה
תזמורת הרדיו
וינה
קטגוריה:תזמורות אוסטריות
איילה אינגדשט

איילה אינגדשט (נולדה ב-21 באוגוסט 1978) היא זמרת R&B ישראלית.

== ביוגרפיה ==
אינגדשט נולדה באתיופיה ועלתה לישראל בגיל שנתיים. משפחתה של אינגדשט עלתה לארץ מאתיופיה בשנת 1981. המשפחה התגוררה בירושלים מספר שנים ולאחר מכן החליטו להשתקע באשדוד. כשאיילה הייתה צעירה, הוריה התגרשו, והאם גידלה לבד את בנות המשפחה.

כשהייתה בת 14 הופיעה לראשונה על במה, במסגרת להקת נוער באשדוד. שירתה בצה"ל כזמרת בלהקת חיל הים. 

אודות השירות היא מספרת: "(...) הייתי האתיופית הראשונה בלהקה צבאית, אבל לא באתי ככזאת אלא כי רציתי לשיר. עברתי את הבחינות כמו כל אחד, אבל כשהגעתי עם המדים לחיל החינוך, המפקד לקח אותי לפגישה אישית ואמר: 'את יודעת שאת האתיופית הראשונה...', והם עשו לי הכנה, תדריך של מה הולך להיות לי, מבחינת יחס, תקשורת. זה יפה מצדם. בסך הכל דאגו לי. אבל כשהקשבתי לו זה עבר מעלי. הייתי די בהלם".

אחיותיה הצעירות של אינגדשט, מרי ומלכה, הן זמרות גם כן, אך אחותה אושרת אינגדשט היא שחקנית.

היא מתגוררת ברמת גן, נשואה ואם לשלושה.

== קריירה ==
אחרי שהשתחררה משירותה הצבאי שיחקה אינגדשט במספר הצגות, כ"תל אביב הקטנה" ו"מעיין הכבשים", וגם הנחתה בערוץ "בריזה". עד שנת 2006 לא הקליטה אינגדשט חומרים מוזיקליים משל עצמה. עם זאת, מוקי ופילוני, חברי להקת שב"ק ס', טיפחו אותה מוזיקלית, כולל השתתפות בהופעות ובאלבומיו של מוקי.

בשנת 2006 החלה אינגדשט לשתף פעולה עם המפיק המוזיקלי רוי אדרי, מה שבסופו של דבר הניב את אלבום הבכורה שלה, שיצא במרץ 2007. האלבום נקרא על שמה והכיל את הסינגלים "ממהרת", "אהבנו" ו"לנוע".

בשנת 2007 השתתפה אינגדשט באלבומו של מומי לוי "יבוא אישי", בו שרה יחד עם לוי את השיר "נוצה ברוח", גרסת כיסוי לשירה של ריטה. בשנת 2014 הוציאה יחד עם רועי שפיגלר לאור את הסינגל "תן לי ללכת באור".

אינגדשט השתתפה בארבעת הדיסקים של פרויקט "ילדי בית העץ" ומשתתפת באופן קבוע בהופעות הפרויקט.

כיום היא חתומה בחברת "התו השמיני" ועומדת להוציא אלבום שני.

בספטמבר 2019 הוציאה את הסינגל הראשון מתוך האלבום החדש, "בשכונה ממול". השיר מדבר על ילדותה באתיופיה ומשלב סיפורים שסבתה ואמה סיפרו לה על החיים באתיופיה. את השיר מלווה קליפ שצולם באתיופיה. את המילים ואת הלחן היא כתבה בשיתוף עם אריאל הורוביץ, וההפקה המוזיקלית היא של עופר מאירי.

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:זמרות ישראליות
קטגוריה:זמרים ישראלים
קטגוריה:זמרות השרות בעברית
קטגוריה:זמרים השרים בעברית
קטגוריה:עולות בשנות ה-1980
קטגוריה:עולים בשנות ה-1980
קטגוריה:ישראליות ילידות אתיופיה
קטגוריה:ישראלים ילידי אתיופיה
קטגוריה:חברות להקת חיל הים
קטגוריה:חברי להקת חיל הים
קטגוריה:רמת גן: אישים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1978
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1978
לייף זגרסטאם

לייף זגרסטאם (בפינית: Leif Segerstam; נולד ב-2 במרץ 1944) הוא מנצח ומלחין פיני.

== ביוגרפיה ==
זגרסטאם, יליד ואסה, למד כינור, ויולה, פסנתר וניצוח באקדמיית סיבליוס בהלסינקי וניצוח בבית ספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק אצל ז'אן מורל.

זגרסטאם היה המנצח הראשי בדימוס של הפילהרמונית של הלסינקי. הוא כיהן במספר רב של תזמורות, בהן התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק ותזמורת רדיו וינה, והופיע כמנצח אורח עם תזמורות רבות ברחבי העולם, בהן התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של טורונטו והתזמורת הסימפונית של סאו פאולו בברזיל. זגרסטאם הוא גם פרופסור לניצוח באקדמיה על שם סיבליוס בהלסינקי. בין תלמידיו סוזאנה מלקי, מיק מורדווה, סאשה מקילה ומארקו לאקסו.

זגרסטאם מוכר היטב ברשימת תקליטיו, הכוללת את מכלול הסימפוניות של סיבליוס, נילסן, ברוקנר ומאהלר, לצד יצירות רבות משל מלחינים עכשוויים, כמו הפיני איינויוהאני ראוטווארה והאמריקאים ג'ון קוריליאנו וכריסטופר ראוס.

"דפי יומן תזמורתיים" שלו, שרבים מהם נועדו לביצוע ללא מנצח, תרמו גם הם לפרסומו. הוא פיתח גישה אישית לכתיבה אליאטורית, בסגנון שנקרא "פעימה חופשית", שבו אירועים מוזיקליים פועלים הדדית במסגרת זמן גמישה.

בשנת 1999 ניתן לזגרסטאם פרס המוזיקה של המועצה הנורדית על "תמיכה בלתי נלאית במוזיקה סקנדינבית".

זגרסטאם נודע גם בשימוש המוזר שהוא עושה בשפה האנגלית, ודייל גולד, נגן הקונטרבס הראשי של התזמורת הסימפונית של ניו זילנד ליקט אוסף ציטטות שלו.

==יצירותיו==
*339 סימפוניות 
*30 רביעיות מיתרים
*13 קונצ'רטי לכינור
*8 קונצ'רטי לצ'לו
*4 קונצ'רטי לפסנתר

==קישורים חיצוניים==

<div style="direction: ltr;">
* [http://www.fimic.fi/contemporary/composers/segerstam+leif Finnish Music Information Centre]
</div>

==הערות שוליים==

קטגוריה:מנצחים פינים
קטגוריה:מלחינים פינים
קטגוריה:פינים שנולדו ב-1944
אינטרוספקציה

אינטרוספקציה, בתרגום לעברית: אינטרו=פנימה, ספקציה=הסתכלות, כלומר, הסתכלות או התבוננות פנימה, או בחינה עצמית פנימית. ב"פנימה" הכוונה לעולם הפנימי של האדם, כלומר לנפש: מחשבות, רגשות, צרכים, זיכרונות וכדומה.

אינטרוספקציה משמשת גם בפילוסופיה, באמנות, בטיפול נפשי, ברפואה, במדיטציה וגם כאחת משיטות המחקר בחלק מהענפים של הפסיכולוגיה. בכל אחד מהתחומים הללו, האדם - נבדק, מטופל, מטפל או יוצר - מתבונן (או מתבקש להתבונן) אל תוך עולמו הפנימי, מזהה תהליכים פסיכולוגיים העוברים עליו בזמן מסוים או במהלך ביצוע פעולה כלשהי, ויכול לבטא או לדווח (למשל לחוקר או למטפל) על מחשבות, גורמי הנעה, רגשות, חוויות ותחושות שאותם זיהה בתוכו.

==מקור המושג==
טביעת המונח 'אינטרוספקציה' מיוחסת לווילהלם וונדט שפרסם ב-1879 את הספר "עקרונות הפסיכולוגיה הפיזיולוגית" בו דגל במחקר ניסויי ובשימוש באינטרוספקציה.

== האינטרוספקציה כידע ייחודי לכל אדם ==
ישנה מחלוקת בנוגע לשאלה האם אינטרוספקציה מקנה למתבונן ידע ייחודי על עצמו, שאף אדם אחר לא יכול לקלוט מהתבוננות עליו, או שהיא זהה במהותה להתבוננות על נפשותיהם של אנשים אחרים.

אליסון גופניק טוענת שהתבוננות "פנימית" איננה שונה אצל בני האדם מהתבוננות על בני אדם אחרים, מאחר שילדים מפתחים את יכולת האינטרוספקציה שלהם באותו הגיל בו הם מפתחים את יכולתם להבין את הנפשות של אחרים.

==ביקורת על השיטה==
בשיטה יש הנחה סמויה שאדם יכול להיות צופה מהצד בזמן שהוא עצמו פועל וחש בחוויות. מבקרים, כדוגמת ניסבט וילסון (Nisbett & Wilson, 1977), גילו שבפעמים רבות נבדקים לא הצליחו להסביר במדויק את סיבות התנהגותם, או את הסטימולציה שהובילה לסיבה/ות התנהגותם, או את הקשר בין הסטימולציה לסיבה/ות.

בנוסף, התגלה כי אנשים שונים מסיקים, בסיטואציה זהה, מסקנות שונות מאינטרוספקציה ולכן קשה להגיע למסקנות לגבי מהותה, ויש שראו באינטרוספקציה כחסרת חשיבות עבור הפסיכולוגיה. חוקר בשם ווטסון טען שאינטרוספקציה היא התבוננות על התודעה, בעוד הפסיכולוגיה נועדה להבין את התנהגות בני האדם (ביהביוריזם), ואין צורך ב "פנייה" לתודעה עבור הפסיכולוגיה.

כאשר החלו פסיכולוגים לחקור פסיכולוגיה התנהגותית ולעשות ניסויים בבעלי חיים, זנחו במידה חלקית את האינטרוספקציה ככלי מחקר לטובת פסיכולוגיה התנהגותית, בין השאר מאחר שבעלי חיים לא יכולים לדווח על תחושותיהם.

==ראו גם==
* לוגוסופיה

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20010305092548/http://ick.macam.ac.il/ic/ss/socpsy/self1.htm הרחבה על המחקר של ניסבט ווילסון]
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:עצמי
קטגוריה:חשיבה ביקורתית
אצה חאזקאיס

חאזקאיס הוכתר לקיסר אתיופיה 1736–1737 על ידי אצילים שהתנגדו לקיסר ייאסו השני. לפני כן חאזקאיס היה כלוא בבית הסוהר המלכותי בוואחני עד ששוחרר על ידי תומכיו. במסורת האתיופית נהוג להוסיף את התואר אצה המתאר קיסר למורדים שטענו לכתר.

האצילים שמרדו בקיסר ייאסו השני אספו צבא והחלו לצעוד לכיוון הבירה גונדר שבה התנהל קרב ביניהם ובין צבא הקיסר בקרב זה הם הפסידו ולאחר מכן הם צעדו לוואחני ושחרור את חאזקאיס. לאחר מכן המורדים תקפו שוב בגונדר, בהתקפה זו הם הרסו כנסיות רבות, אך נכשלו במטרותיהם.

צבא הקיסר בראשותו של וורנה הגיע לגונדר שחרר אותה והשמיד סופית את המורדים בפאנטאר.

== הערות שוליים ==
<div style="direction:ltr;">

</div>

קטגוריה:קיסרי אתיופיה
קטגוריה:אתיופיה: תקופת התחייה
חאזקאיס
קטגוריה:מלכים אפריקאים
יוהנס השני, קיסר אתיופיה

יוהנס השני (געז: ዮሓንስ, עברית: יוחנן השני) קיסר אתיופיה 7 במאי - 18 באוקטובר 1769, מקיסרי השושלת הסולומונית, בנו של ייאסו הגדול ואחיהם של הקיסרים תקלה היימנות הראשון, דווית השלישי ובקפה. 

בעקבות רצח יואס הראשון, ראס מיכאל סהול שחרר מבית הכלא המלכותי בוואחני את דודו של יואס הראשון, יוהנס, שהיה זקן והציגו למועצה בתור הקיסר הבא. כשחבר המועצה הסתייג מהכתרתו מכיוון שכשיוהנס ניסה לברוח מוואחני כרתו לו את אחת מידיו, השיב ראס סהול שאם הקיסר יתקשה לעלות על גב סוסו, סהול עצמו יעזור לקיסר. 

סהול חיתן את יוהנס עם אחת מנכדותיו הצעירות וולאטה סלאסי.

וואליס באדג' כותב ש:

קטגוריה:השושלת הגונדרית
קטגוריה:קיסרי אתיופיה
קטגוריה:אתיופיה: תקופת השופטים
קטגוריה:מלכים אפריקאים
קטגוריה:ילידי 1697
קטגוריה:נפטרים ב-1769
סוסניוס השני, קיסר אתיופיה

סוסוניוס השני היה קיסר אתיופיה שכיהן ביוני – 23 בדצמבר 1770. סוסניוס הוכרז כקיסר על ידי שלושה מהגנרלים של ראס מיכאל סהול: גושו, וונד באווסאן ואידר. ארבעתם צעדו לתוך עיר הבירה גונדר והדיחו את הקיסר המכהן תקלה היימנות השני. 

סוסניוס היה נתמך על ידי פסיל, מלך דמות שהיה יד ימינו. לאחר מכן כוחו של סוסניוס נחלש והגנרלים שמינו אותו והוא עצמו נמלטו מגונדר, מספר ימים לאחר מכן ב-23 בדצמבר 1770 ראס סהול נכנס עם צבאו לגונדר והחזיר את השלטון לקיסר המודח תקלה היימנות השני בנוסף לטבח שביצע במתנגדי היימנות.

קטגוריה:קיסרי אתיופיה
קטגוריה:אתיופיה: תקופת השופטים
קטגוריה:מלכים אפריקאים
קטגוריה:ילידי 1746
קטגוריה:נפטרים ב-1771