טבח חברון (1834)

טבח חברון בשנת 1834 התרחש בתחילת אוגוסט 1834,<ref name="אבסר1970">

</ref> כאשר כוחות אבראהים פאשא פתחו בתקיפה נגד חברון, כדי לרסק את הכיס האחרון של התנגדות משמעותית בארץ ישראל במהלך מרד האיכרים בארץ ישראל. לאחר קרבות רחוב קשים, הביס צבא מצרים את מורדי חברון,<ref name="Safi"></ref> ולאחר מכן נהג באלימות קשה וערך טבח בתושבי חברון בעקבות נפילת העיר.<ref name="KimmerlingMigdal2003"></ref> כ-500 אזרחים ומורדים נהרגו, בעוד שהצבא המצרי ספג 260 נפגעים.

למרות שהיהודים לא השתתפו במרד, ולמרות הבטחותיו של אבראהים פאשא שאנשי היישוב היהודי בחברון יישארו ללא פגע, הותקפו יהודי חברון.<ref name="Maʻoz1975">
</ref><ref name="Vital1975">
</ref> בסך הכל נהרגו 12 יהודים. יהודי חברון התייחסו מאוחר יותר למאורעות כיאגמה אל גבירה ("חורבן גדול").<ref name="Sneersohn1872">
</ref><ref name="PeliShinʼan1973">
</ref>

== רקע ==
מרד האיכרים ב-1834 היה התקוממות עממית, נגד צעדי גיוס ופירוק נשק שהופעלו על ידי אבראהים פאשא, שלקח לו חמישה חודשים לדכא. למרות שמנהיגים בולטים מילאו תפקיד מפתח, האיכרים היוו את ליבת המרד, ותקפו ערים כמו ירושלים. אחת ההשלכות הייתה, שהם גם עסקו בביזה נרחבת ובהתקפות על מיעוטים יהודים ונוצרים מקומיים, ועל עמיתים מוסלמים. <ref>Joel Beinin Workers and Peasants in the Modern Middle East, Cambridge University Press, 2001 p.33.</ref> <ref>Judith Mendelsohn Rood, Sacred Law In The Holy City: The Khedival Challenge To The Ottomans As Seen from Jerusalem, 1829-1841, BRILL 2004 p.128</ref> אחד ממוקדי המרד המרכזיים היה באזורי הגבעות המרכזיים של שכם, ירושלים וחברון. חברון סבלה מתביעותיו של אבראהים פאשא: בשנה הקודמת, על פי הלכה הקובעת גיוס של חמישית מאוכלוסיית הגברים, גויסו 500 חברונים לצבא המצרי, בטענה שהם נחוצים כדי להילחם ב'עמים הנוצרים'. . <ref>Judith Mendelsohn Rood, Sacred Law In The Holy City: The Khedival Challenge To The Ottomans As Seen from Jerusalem, 1829-1841, BRILL 2004 p.120, p.126</ref>

בעוד אבראהים פאשא נאבק לבלום את המרד, כוחות מקומיים משכם וירושלים ריכזו את מאמציהם לעמוד עד הסוף בחברון. תותחנים מצריים הפגיזו את הגנות המצודה, ובכניסתם לעיר, הם לא הבחינו בין מוסלמים מקומיים ליהודים - האחרונים לא שיחקו תפקיד במרד - אלא החלו לטבוח ללא הבחנה, לאחר שניתנו להם שש שעות ליהנות מפירות ניצחונם. אבראהים פאשא "שחרר את חייליו כדי לבזוז, לחמוס, לרצוח ולאנוס כנקמה ולהטיל אימה על התושבים כדי לבטל כל מחשבה על חזרה על פעולותיהם נגד ממשלתו". <ref>’Adel Manna’, ‘Reading the 834 Revolt against Muhammad ‘Ali in Palestine and Rethinking Ottoman Rule,’ in Kamīl Manṣūr,Leila Tarazi Fawaz (eds.)Transformed Landscapes: Essays on Palestine and the Middle East in Honor of Walid Khalidi, The American University Press in Cairo 2009 pp.83-103 p.87</ref> גם למורדים בשכם וירושלים היה תפקיד באלימות נגד היישוב היהודי. אולם, נטען כי אבראהים פאשא התערב בסופו של דבר כדי להימנע מהשמדתם. <ref>Emile Marmorstein, ‘European Jews in Muslim Palestine,’ in Elie Kedourie,Sylvia G. Haim (eds.) Palestine and Israel in the 19th and 20th Centuries, (1982) Routledge 2013 pp.1-14, p.5</ref><ref name="Finkelstein1960">

</ref>

== קרב וטבח ==
לאחר שאבראהים פאשא הכניע את ג'בל שכם, מוקד המרד, הם המשיכו לרדוף אחרי מורדים בראשות המנהיג הראשי של המרד, קאסם אל-אחמד, שברח מג'בל שכם לחברון, שם הגיע להסכם עם השייח'ים של העיר להמשיך את המרד. באתר באזור הצפוני של חברון נתקלו המורדים בצבא המצרי ונכנסו עמם לקרב קצר בטרם נסוגו לחברון. כאשר הצבא המצרי נכנס לעיר, הם נלחמו במורדים, שהיו מורכבים מאיכרים ותושבי העיר, בקרבות רחוב קשים. המורדים עמדו בהתנגדות קשה, אך בסופו של דבר ספגו מהלומות מכריעות על ידי ארטילריה מצרית כבדה. המורדים גרמו כ-260 הרוגים ליחידה המצרית בחברון, שכללה כ-4,000 חיילי רגלים ו-2,000 פרשים, לפני שהמצרים השיגו שליטה מלאה על העיר.

הרג המוני ואונס על ידי הכוחות המצריים התרחשו בחברון לאחר שכבשו את העיר מידי המורדים.<ref name="B&K11"></ref> כ-500 מורדים ותושבים נהרגו, ו-750 גברים מוסלמים גויסו בכפייה. <ref></ref> עוד 120 מתבגרים נלקחו על ידי קצינים מצרים "לעשות בהם מה שהם רוצים", לפי ההיסטוריון ברוך קימרלינג.<ref name="B&K11" /> יהודי חברון לא השתתפו במרד, אך חיילים מצרים שנכנסו לעיר התעלמו מכך. במשך שלוש שעות ביצעו הכוחות זוועות נגד אנשי חברון.<ref name="Lieber1992">

</ref> היהודים לא היו כפופים למדיניות הגיוס של פאשא אך סבלו מ"הזעם האכזרי ביותר"<ref name="ROBINSON1841pg461">

</ref> והיו מטרות ל"אלימות מיוחדת".<ref name="Missions1836">

</ref> בעוד מוסלמים רבים הצליחו להימלט מהסכנה המתקרבת, היהודים נשארו, מפני שהיו בטוחים שהם לא ייפגעו מהמצרים. ככל הנראה, יהודי ירושלים קיבלו מאבראהים הבטחה שיהודי חברון יהיו מוגנים.<ref name="Schwarz1850">

</ref> בסופו של דבר נהרגו שבעה גברים יהודים<ref name="Lieber1992" /><ref name="London1846">

</ref> <ref>H. Z. Sneersohn & J. Schwarz only mention the murder of 5 Jews.
</ref> וחמש בנות<ref name="Lieber1992" /> . יצחק פרחי תיאר גם התקפות אלימות על יהודי חברון שביצעו חיילים מצרים.<ref name="Lehmann2005">

</ref> הוא כותב שההרג בחברון היה חמור אף יותר מהביזה בצפת. בתי כנסת חוללו,<ref name="Paxton1839">

</ref> בתים נבזזו ונגנבו חפצים יקרי ערך<ref name="Stephens1838">

</ref> והותירו את היישוב היהודי בחברון חסר כל.<ref name="Sicker1999">

</ref> הטבח הצליח לאחד את העדות הספרדיות והאשכנזיות של חברון, אך רק בשנת 1858 הקהילה התאוששה במלואה.<ref name="Finkelstein1960" />

עבד אלרחמן עמר מדורא, מנהיג המורדים בחברון, נמלט מהעיירה, וגם קאסם אל-אחמד ומספר מלוחמיו הצליחו לברוח מחברון וחצו את נהר הירדן כדי לחפש מחסה בכרכ. אבראהים פאשא וחייליו עזבו את חברון כדי לרדוף אחרי קאסם ב-14 באוגוסט.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:חברון: היסטוריה
קטגוריה:פוגרומים ביהודי מדינות ערב והאסלאם
קטגוריה:1834