תחרות הזמר של האירוויזיון

תחרות הזמר של האירוויזיון (; ; לעיתים נכתב כקיצור: Eurovision או ESC) היא תחרות זמר שנתית שמארגן איגוד השידור האירופי. משתתפים בה תאגידי השידור הממלכתיים החברים באיחוד האירופי, והיא משודרת בטלוויזיה וברדיו ברחבי העולם באמצעות שידורי לוויין ורשת כבלים.

תחרות הזמר של האירוויזיון, שמבוססת על פסטיבל סן רמו האיטלקי, משודרת מדי שנה מאז 1956 במדינה אירופאית שונה. החברות הקבועות והזמניות באיגוד השידור האירופי דוגמת צרפת, ישראל וגרמניה, רשאיות להשתתף בו ולארחו. עד 2021 התחרו באירוויזיון חמישים ושתיים מדינות. כל רשות שידור המשתתפת בתחרות שולחת שיר מקורי באורך שלוש דקות, שיבוצע בשידור חי על ידי אמנים בגיל 16 שנים ומעלה. עם תום הביצועים מעניקות המדינות המשתתפות 1–8, 10 ו-12 נקודות לעשרת השירים הטובים ביותר. כוח הניקוד של כל משתתפת מתחלק ביחס שווה בין חבר השיפוט לבין ציבור המדינה. השיר שצבר את מספר הנקודות הגבוה ביותר זוכה בתחרות ולהכרה בין-לאומית ענפה. לאורכה נערכות מספר הופעות ביניים, שלעיתים מסמלות מוטיבים מרכזיים של המדינה המארחת. התחרות, שנערכה במקור בלילה אחד, התרחבה במרוצת השנים וזכתה לפרסום רב ברחבי העולם. עם הצטרפותן של מדינות מזרח אירופה לאירוויזיון, הנהיג איגוד השידור האירופי שלב סינון מקדים, המפחית את מספר המדינות המשתתפות. בשנות ה-2000 הוחלף השלב בחצאי גמר. גרמניה היא המדינה שהשתתפה במספר המהדורות הגבוה ביותר של התחרות (66). אירלנד ושוודיה מחזיקות בתואר "שיאניות הזכיות של האירוויזיון" עם שבעה ניצחונות.

באופן מסורתי, המדינה הזוכה בתחרות מארחת את האירוע העוקב. המדינה המארחת מקבלת הזדמנות לקדם את עצמה כיעד תיירותי. אלפי צופים ועיתונאים מגיעים ליעד המדינה המארחת כדי לסקרה, לצפות בחזרותיה, לראיין את האמנים המתחרים ולבלות באירועים שנלווים לה. הלוגו הקבוע של התחרות מתלווה לסלוגן ונושא ייחודי שמאופיין בסממניה של המדינה המארחת. במרוצת השנים שודרה בכל יבשות העולם בטלוויזיה ומשנת 2000 משודרת הן באינטרנט והן ביוטיוב; עם מאות מיליוני צופים מדי שנה, הפכה התחרות לאחד מהאירועים הבין-לאומיים המסוקרים ביותר. רבים מצמרת תעשיית המוזיקה השתתפו בה, דוגמת להקת אבבא, סלין דיון, חוליו איגלסיאס אוליביה ניוטון-ג'ון ומונסקין.

האירוויזיון זכה לביקורות רבות על איכות השירים המשתתפים, ועל היבטו הפוליטי. לאורך השנים נשלחו לתחרות שירים רבים, המשלבים סגנונות אתניים והופעות גרנדיוזיות ומשוכללות, בעלי קטעי ריקוד ופירוטכניקה מתקדמת. חלק מהמשתתפות נחשדו במניעים פוליטיים שהשפיעו לעיתים על תוצאות התחרות. בהווה, צובר האירוויזיון פופולריות גדולה בקרב קהילת הלהט"ב המזוהה עמו. בניסיון ליעל את הכנסות התחרות, הקים איגוד השידור האירופי מספר תחרויות דומות כשהמוכרת מביניהן היא אירוויזיון הילדים.

==אטימולוגיה==
המונח "אירוויזיון" הוא הלחם בסיסים של מילות הלעז "Europe" ("אירופה") ו-"Vision" ("חזון"). המונח נטבע בשנת 1951, על ידי הכתב הבריטי ג'ורג' קמפיי בעיתון London Evening Standard, בניסיון לקרוא למנהיגי היבשת לפתח חזון מוזיקלי משותף, שיאחה את השסעים הפוליטיים של מלחמת העולם השנייה. בראשית שנותיו נקראה התחרות "Grand Prix Eurovision de la Chanson Européenne" בצרפתית ו-"Eurovision Song Contest Grand Prix" באנגלית. אולם משנת 1968 קוצר שמה האנגלי של התחרות ל-"Eurovision Song Contest" (בעברית: "תחרות הזמר של האירוויזיון") במטרה להנגישו לאנאלפביתיים. בשנת 1973 קוצר גם השם הצרפתי, "Concours Eurovision de la Chanson". במרוצת השנים נלוו אל שמה המלא של התחרות כמה קיצורים, דוגמת "אירוויזיון" וראשי התיבות "ESC".

שמן של ארבע מהדורות בלבד לא היה בשפה האנגלית או הצרפתית; באירוויזיון 1965 ו-1991, שהתקיימו באיטליה, הוחלף שם התחרות לשפה האיטלקית ("Gran Premio Eurovisione della Canzone" ו-"Concorso Eurovisione della Canzone" בהתאמה), ובשנים 1976 ו-1980, כשהולנד אירחה את התחרות, שונה שמו ל-"Eurovisiesongfestival".

ב-14 בנובמבר 2023 הוחלט שהסלוגן הרשמי של התחרות הוא United by Music ("מאוחדים באמצעות מוזיקה") – סלוגן זה התחיל בשנת 2023 בליברפול לתחרות אחת בלבד, אך שנה מאוחר יותר הוחלט שסלוגן זה יישאר לתמיד (בין השנים 2002–2023 לכל אירוויזיון היה סלוגן משלו חוץ מאירוויזיון 2009 שבו לא נבחר סלוגן לתחרות).

==היסטוריה==
היסטוריית התחרות שלובה באיחוד הרשויות הממלכתיות והקמת איגוד השידור האירופי. הכמיהה העזה לקידום התרבות האירופאית תוך שיתוף פעולה הדוק בין מדינות אירופה, ששקעו בסכסוכים פוליטיים בעקבות מלחמת העולם השנייה, הניעה לאיחוד רשויות השידור הלאומיות לכדי ארגון אחד. בשנת 1950 הוקם באופן רשמי איגוד השידור האירופי. לאחר תקופת הרצה מוצלחת בה שידרו רשויות השידור החברות בו כמה אירועים בין-לאומיים הקים האיגוד בינואר 1955 ועדה שהואמנה על פיתוח יוזמות ושיתופי פעולה חדשים בין המדינות. הוועדה, בראשותו של מרסל בזנסון, הציעה להקים תחרות שירים אירופית, שתחבר מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים. האספה הכללית נעתרה לבקשת הוועדה, וההכנות לארגון התחרות החלו באוקטובר אותה השנה. בדצמבר 1955 הציעה רשות השידור השווייצרית לארח את האירוע הראשון של האירוויזיון בעיר לוגאנו, באביב 1956. פסטיבל סן רמו האיטלקי שימש לאיגוד כבסיס לארגון התחרות, תוך התחשבות באופייה הבין-לאומי והשיתופי.

===שנות החמישים===
[[ליס אסיה, זוכת אירוויזיון 1956. אסיה נחשבת לאחת הדמויות האייקוניות ביותר שהופיעו על בימת התחרות]]
תחרות האירוויזיון הראשונה התקיימה ביום חמישי, ב-24 במאי 1956, בתיאטרון "קרוסל" שבלוגאנו, שווייץ. באירוע זה השתתפו שבע מדינות, איטליה, בלגיה, גרמניה, הולנד, לוקסמבורג, צרפת ושווייץ. כל מדינה יוצגה על ידי שני שירים – דבר ייחודי ל-1956. הממלכה המאוחדת, אוסטריה ודנמרק תכננו גם הן להשתתף באירוע, אך החמיצו את מועד ההרשמה האחרון. בניגוד לשאר תחרויות האירוויזיון, ההצבעה הייתה חשאית ונערכה בחדר צדדי סמוך לאולם. בנוסף, פרט לזוכה, לא הוכרזו תוצאות התחרות. במהדורה זו ניצחה ליס אסיה השווייצרית עם השיר "Refrain" ("פזמון חוזר").

התחרות הבאה כללה מתכונת שידור שונה ומספר חוקים חדשים. היא נערכה ב-3 במרץ 1957, באולם זאנדלזן בעיר פרנקפורט שבגרמניה. השתתפו בה עשר מדינות, שכל אחת מהן שלחה שיר אחד בלבד. לאחר חוסר שביעות הרצון מהליך הכרזת התוצאות ב-1956, החליטו המארגנים שלה לחשוף את הצבעות המשתתפות לצופים. את הניקוד מסרו נציגי רשויות השידור הממלכתיות בשיחת טלפון קצרה עם המנחה, אניד איפליקיאן. הזוכה, קורי ברוקן ההולנדית, ביצעה את שירה "Net als toen" בהדרן. בהתאם לחוקי התחרות, אירוויזיון 1958 נערך על אדמת הולנד, בעיר הילברסום.

===שנות השישים===
[[פראנס גל, זוכת אירוויזיון 1965, מבצעת את "Poupée de cire, poupée de son"]]
אירוויזיון 1960 היה אמור להתקיים בהולנד, זוכת השנה הקודמת. בשל מגבלות כספיות שהטילה הממשלה על רשות השידור הממלכתית, היא ויתרה על האירוח. לבסוף, האירוע התקיים באולם הפסטיבלים המלכותי בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת ביום שלישי. הייתה זאת הפעם האחרונה בה התחרות התקיימה באמצע השבוע. ז'קלין בואייה הצרפתייה, ביצעה את השיר "Tom Pillibi", והגיעה למקום הראשון עם 32 נקודות. בניגוד לתחרויות הקודמות, גביע הניצחון הוענק לבואייה על ידי זוכת אירוויזיון 1959, טדי סחולטן. לאחר כמה שבועות נכנס השיר למספר מצעדי מוזיקה ברחבי היבשת. בשנת 1962 שונתה שיטת ההצבעה, וארבע מדינות הגיעו לראשונה למקום האחרון עם 0 נקודות ("nul point"). בשיטה החדשה רשאי כל שופט להעניק 1–3 נקודות לשלושת השירים הטובים ביותר. מאירוויזיון 1964 החל איגוד השידור האירופי למנות מפקח מטעמם על תוצאות התחרות. באותה השנה זכה השיר "Non ho l'età" בביצועה של הזמרת האיטלקייה ג'יליולה צ'ינקווטי. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבלגי (הן בפלנדריה והן בוולוניה), הצרפתי והאיטלקי.

באמצע שנות השישים חל שינוי בסגנון השירים שנשלחו לאירוויזיון. את מקומן של בלדות שאנסון רומנטיות תפסו שירים קצביים, בעלי קטעי מחול וסגנון מוזיקלי אתני ומסורתי. בשנת 1965 שודרה התחרות למדינות מזרח אירופה באמצעות ארגון הרדיו והטלוויזיה הבין-לאומי . מדרוג אירוויזיון 1965 קבע שיא של 150 מיליון צופים. השיר הזוכה, "Poupée de cire, poupée de son" של פראנס גל, זכה להצלחה רבה באירופה ובמזרח אסיה. במהלך השנים נמנה "Poupée de cire, poupée de son" בין השירים המוכרים ביותר מהתחרות. הוא הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים היפני והסינגפורי. בנוסף, נכתבו לו מספר גרסאות כיסוי בשפות שונות דוגמת עברית ("אל תכעסי זה לא אסון") וערבית ("دمية من الشمع ، ودمية من نخالة"). אירוויזיון 1968 הייתה התחרות הראשונה שצולמה בצבע, אולם רק שש מדינות מתוך 17 המשתתפות החזיקו בטכנולוגיה המאפשרת את שידורה בצבעים, והיתר נאלצו לשדרה בשחור-לבן.

אירוויזיון 1969 זכור כנקודת מפנה בהיסטוריית התחרות. הוא נערך במדריד, בירת ספרד, ב-29 במרץ. לראשונה, זכו ארבע מדינות (ספרד, צרפת, הולנד והממלכה המאוחדת) במקום הראשון עם 18 נקודות. מארגני האירוע, שלא התכוננו לתרחיש של שוויון, הכריזו על ארבע המדינות כזוכות. איגוד השידור האירופי ספג ביקורות רבות הן מצופי התחרות והן מרשויות השידור השונות. הוא קבע כי במקרה של תיקו, המנצחת היא המדינה שקיבלה פעמים רבות יותר את מרב הנקודות (12 נקודות). אם טרם התקבלה ההכרעה, תנצח המדינה שקיבלה 10 נקודות יותר פעמים וכן הלאה. תקנה זו הופעלה רק פעם אחת ב-1991.

===שנות השבעים===
[[גלי עטרי ולהקת חלב ודבש, לצד שמרית אור, קובי אשרת ויזהר כהן, במעמד הזכייה באירוויזיון 1979 עם השיר הזוכה "הללויה". ישראל זכתה בתחרות בפעם השנייה ברציפות]]
החל מאירוויזיון 1970 הוקרן סרטון קצר בשם "גלויה" לפני כל הופעה. הגלויה מציגה את המבצע על רקע נופים שונים ומוכרים בארץ המארחת. אורך כל גלויה נע בין 40–60 שניות. התחרות נערכה באמסטרדם שבהולנד, לאחר הגרלה שנעשתה על ידי איגוד השידור האירופי בין ארבע הזוכות בתחרות הקודמת. לאחר "מחדל השוויון המרובע" באירוויזיון 1969, החרימו ארבע מדינות את האירוע ופרשו ממנו. הזוכה האירית, דנה, רשמה את הניצחון הראשון מתוך שבעה לאירלנד. בתחרות העוקבת זכתה מונקו, עם השיר "Un banc, un arbre, une rue" בביצועה של סברין. העול הכספי אילץ את מונקו לוותר על אירוחה בשטחה, ובמקומה הממלכה המאוחדת התנדבה להפיק את התחרות בשטחה בשיתוף עם הממשל המונגאסקי.

ישראל הצטרפה לתחרות בשנת 1973. אילנית, עם השיר "אי שם", הגיעה למקום הרביעי עם 97 נקודות. לוקסמבורג, שזכתה באירווזיון הקודם, הגיעה למקום הראשון ב-1973, והפכה למדינה השנייה שמנצחת בשתי תחרויות רצופות. באירוויזיון 1974 זכתה להקת אבבא, עם השיר "Waterloo". לאחר התחרות התפרסם השיר ברחבי אירופה ובארצות הברית; הוא הגיע למקום השישי בבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הדני, הפיני, הנורווגי וההולנדי. במהלך השנים נמנה "Waterloo" בין השירים המוכרים והאהובים ביותר בתחרות. באירוע היובל לאירוויזיון הגיע השיר למקום הראשון.

באירוויזיון 1975 שונתה מתכונת ההצבעה לשיטה המכונה "שתים עשרה הנקודות", שהיא מערכת הניקוד שבה משתמשים גם בימינו. כל חבר שופטים מעניק 1–8, 10 ו-12 נקודות לעשרת השירים שאהב. בשנת 1978 זכתה ישראל בפעם הראשונה בתולדותיה עם השיר "אבניבי" בביצוע יזהר כהן ולהקת אלפא-ביתא. בעקבות הניצחון, אירוויזיון 1979 נערך בירושלים. טורקיה תכננה להשתתף בתחרות, אולם כמה ימים טרם המופע הודיעה על פרישתה. כמה מומחי מוזיקה ברחבי העולם מעלים סברה כי המדינות החברות בליגה הערבית, שפועלת להחרמת ישראל, הפעילו לחץ פוליטי על הממשל הטורקי. בתחרות הזו זכתה ישראל בפעם השנייה ברציפות, עם השיר "הללויה" בביצוע גלי עטרי וחלב ודבש.

===שנות השמונים===
[[סלין דיון, זוכת אירוויזיון 1988. זכייתה בתחרות היוותה נקודת מפנה בקריירת המוזיקה שלה.]]
המצוקות הכלכליות אליהן נקלעה רשות השידור וקיום התחרות ביום הזיכרון לחללי צה"ל, מנעו מישראל לארח ולהשתתף באירוויזיון 1980. ספרד שהגיעה למקום השני ב-1979, והממלכה המאוחדת שהוגדרה על איגוד השידור האירופי כברירת מחדל לאירוח, סירבו לארח. כחצי שנה לפני שידורה נענתה רשות השידור ההולנדית לבקשת האיגוד, ואירחה את התחרות בהאג, על אף שהולנד הגיעה באירוויזיון 1979 למקום ה-12. רשות השידור ההולנדית קיימה אירוע צנוע, ללא חידושים טכנולוגיים וללא תפאורות גרנדיוזיות. באירוע זה זכה ג'וני לוגן האירי, עם השיר "What's Another Year". לוגן עתיד לנצח גם באירוויזיון 1987, ובאירוויזיון 1992 ככותב השיר "" בביצוע לינדה מרטין.

בשנת 1983 הוכנס לתחרות חידוש טכנולוגי מרכזי – אושר השימוש במיקרופונים אלחוטיים. לפני כן, חויבו מבצעי השירים להשתמש במיקרופון הנתמך במוט או להחזיקו בידם. בשנת 1986 זכתה הזמרת הבלגית סנדרה קים, עם השיר "J'aime la vie". בעת ביצועה גילה של הזמרת עמד על 13 וחצי שנים. משכך, קים היא הזוכה הצעירה ביותר בתולדות התחרות. "J'aime la vie" זכה להצלחה הדרגתית ברחבי אירופה; תחילה הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הפלנדרי, ואחר כך כבש את מצעדי המוזיקה באוסטריה, צרפת והולנד, ואף הגיע למקום ה-16 באירופה הוט 100. משנת 1987 הגביל איגוד השידור האירופי את מספר המדינות המשתתפות ל-22, במטרה להגביל את משך שידור התחרות לשלוש שעות.

זכייתה באירוויזיון 1988, היוותה נקודת מפנה בקריירת המוזיקה של סלין דיון, ששרה את "Ne partez pas sans moi". הזמרת שרשמה עד אז הצלחה בעיקר בקנדה, הפכה בן רגע למוקד התעניינות בעיתונות ובכלי התקשורת באירופה. נכון ל-2023, "Ne partez pas sans moi" הוא השיר הזוכה האחרון שבוצע בשפה הצרפתית. גילם של שניים מהזמרים המשתתפים באירוויזיון 1989 (נטלי פאק וגילי נתנאל) לא עלה על 12 שנים. לכן, החליט איגוד השידור האירופי לתקן כלל חדש בנידון. מעתה ואילך, על המשתתפים להיות בני שש עשרה שנים לפחות ביום התחרות.

===שנות התשעים===
[[סיגל שחמון ודפנה דקל, ממצבת המנחים של אירוויזיון 1999 בירושלים, ישראל]]
אירוויזיון 1991 היה האירוע השני בו נקבע שוויון נקודות במקום הראשון. צרפת ושוודיה הגיעו יחדיו ל-146 נקודות. על פי חוק שובר השוויון, המנצחת היא המדינה שקיבלה פעמים רבות יותר את תריסר הנקודות. אם טרם התקבלה ההכרעה, תנצח המדינה שקיבלה יותר פעמים 10 נקודות מחברי השיפוט וכן הלאה. שתי המדינות קיבלו את 12 הנקודות ארבע פעמים. לבסוף הוכרזה הזמרת השוודית קרולה כזוכה.

שינויים במישור הטריטוריאלי במפת אירופה בעקבות נפילת מסך הברזל והתפרקות יוגוסלביה, גרמו לעלייה חדה בביקוש להשתתפות באירוויזיון. בהתאם לכך, הרחיב איגוד השידור האירופי את מספר המדינות המשתתפות לעשרים וחמש. בנוסף, הוחלט כי עשרים ושתיים מהמתחרות באירוויזיון 1992, יקבלו כרטיס אוטומטי להשתתפות בתחרות העוקבת. שלושת המקומות האחרונים לאותה תחרות יתחרו לצד המדינות החדשות המעוניינות להצטרף לתחרות על זכות ההשתתפות באירוע הבא. המדינות שלא צלחו להעפיל משלב הסינון יאלצו להמתין עד לשנה הבאה. מלחמת בוסניה שהתרחשה באפריל 1992 גבתה קורבנות רבים. כחודש לפני התחרות נכבש רוב שטח המדינה, כולל הבירה סרייבו, על ידי הצבא הסרבי. המשלחת הבוסנית חוותה קשיים בעזיבת המדינה והטסתה למילסטריט, אירלנד. כדי להימנע מירי צלפים סרבים בעת העלייה למטוס, נאלצו חברי המשלחת לנסוע אל שדה התעופה בליווי הצבא הבוסני. באירוויזיון 1994 הונהג כלל חדש שיסדיר את מספר המשתתפות בתחרות: שש המדינות שסיימו במקומות האחרונים, יאבדו את זכותן להשתתף בשנה שלאחר מכן. בשנת 1997 אפשר איגוד השידור האירופי לצופים במדינות גרמניה, אוסטריה, הממלכה המאוחדת, שוודיה ושווייץ, להצביע לשירים בתחרות באמצעות מסרון טלפוני, ולהשפיע על תוצאותיה. קולות הצופים שוקללו לשיטת "12 הנקודות", והוצגו ביחס שווה להצבעות חברי השיפוט בכל מדינה. ניסוי הצטרפותו של הקהל לתוצאות התחרות נחל הצלחה, ובאירוויזיון 1998 הוא הצביע לבדו, ללא ניקוד מהשופטים. באותו האירוע זכתה הזמרת הישראלית דנה אינטרנשיונל – הטרנסג'נדרית הראשונה שזוכה באירוויזיון. בשנת 1999 תבע האיגוד את המושג "ארבע המדינות הגדולות" (ספרד, גרמניה, צרפת והממלכה המאוחדת), שזכו למקום אוטומטי בגמר התחרות, ללא קשר לתוצאותיהם בתחרות הקודמת. איטליה, ששבה לתחרות בשנת 2011, הצטרפה לקבוצת המדינות. בנוסף, חדלו המבצעים להתלוות למנגינות התזמורת, אלא לפלייבק, שהופק טרם השידור.

===שנות ה-2000===
[[לורדי מבצעת את השיר "Hard Rock Hallelujah" באירוויזיון 2006]]
עם פתיחת האלף השלישי החלו מארגני תחרויות מוזיקה נוספות להשתמש בטכנולוגיה מתקדמת, כדי לשפר את חוויית הצפייה של הקהל. דנמרק, שזכתה באירוויזיון 2000 עם השיר "Fly on the Wings of Love" בביצוע האחים אולסן, אירחה את האירוויזיון הבא בבירה קופנהגן. חזונה של רשות השידור הדנית שולב בתשוקה עזה להתעלות על המופע הקודם שנערך בשוודיה הסמוכה, ובשימוש בטכנולוגיות ופירוטכניקות חדשות שטרם נראו בתחרות. היא נערכה באצטדיון פארקן במרכז העיר. 35,000 צופים השתכנו באצטדיון המופע – מספר הצופים הגדול ביותר במופע בהיסטוריית התחרות. אולם הקהל לא שבע רצון מסידורי מקומות הישיבה, שכן רובו לא ראה את המבצעים בבירור.

באירוויזיון 2004, שנערך בעיר איסטנבול שבטורקיה, בוטלה שיטת הסינון המקדים שנחקקה על ידי איגוד השידור האירופי ב-1993. את מקומה תפס שלב חצי הגמר; אל התחרות מעפילים אוטומטית חברי "ארבע הגדולות" והמדינות שהגיעו לעשרת המקומות הראשונים באירוע הקודם. שאר המדינות נאלצו לעבור את שלב חצי הגמר, ששודר כיומיים לפני ערב הגמר. בסיום השלב העפילו עשר המדינות שקיבלו את הציונים הגבוהים ביותר. התחרות ב-2004 התלוותה ללוגו חדש, שיוצג בכל הסמלילים הבאים של התחרויות. בשנת 2008 הוכפלה שיטת חצי הגמר היחיד, ורק המדינה המארחת וחברי "ארבע הגדולות" זכו לכרטיס אוטומטי לגמר התחרות.

מאירוויזיון 2009 חולק ניקוד השופטים והקהל ביחס שווה של 50 אחוזים. בניסיון לפתח את שיטת חצאי הגמר, הסדיר איגוד השידור האירופי הגרלה המחלקת את המדינות המשתתפות לשישה "סלים". הסלים הבטיחו פיזור הוגן של מדינות שכנות או בעלות קשר היסטורי הדוק, שדפוסי הצבעתן דומים. בנוסף, החל מאותה שנה במוסקבה, התחיל להתקיים כל שנה טקס חגיגי בתחילת אירועי האירוויזיון. העיר המארחת מקדמת בברכה את המשתתפים באירוע של יחסי ציבור, שמטרתו לשווק את התחרות ואת העיר המארחת, ולהציג את המשתתפים לאמצעי התקשורת. הם צועדים על שטיח חגיגי, והאירוע כולו נקרא על פי הצבע של השטיח (אדום בשנים 2009, 2011–2016 ו-2018, ורוד ב-2010, כחול ב-2018, כתום ב-2019 וטורקיז ב-2021–2023). טקס הפתיחה מתקיים בדרך כלל ביום ראשון שפותח את שבוע אירועי האירוויזיון. לעיתים מתקיים יום לפני כן, בשבת שלפני אירועי האירוויזיון.

===העשור השני של המאה ה-21===

ב חל שינוי באופי ההופעות של המדינות בתחרות. שימוש במסכי לד עצומים, מנורות מהבהבות, זיקוקים וגימיקים נוספים, העלה את סיכוי הזכייה של המדינות. הקהל, ששם דגש על שימוש בעזרים טכנולוגיים, הפך לקול מכריע בהצבעה. בשנת 2014 הגיעה קונצ'יטה וורסט למקום הראשון – מלכת הדראג הראשונה שזוכה בתחרות. זכייתה עוררה עניין בעיתונות האירופית, שכן פניה מכוסות בזקן גברי. קונצ'יטה, שדמותה הפכה לאייקונית בקהילת הלהט"ב, קיבלה ביקורות נוקבות על הופעתה; ראש ממשלת פולין לשעבר ירוסלב קצ'ינסקי מחה על הניצחון, וטען כי וורסט הפכה לסמל שגוי וקלוקל של אירופה, והפוליטיקאי הרוסי ולדימיר ז'ירינובסקי אף כינה את וורסט "ילדה מזוקנת".

לרגל המהדורה ה-60 של האירוויזיון, הוזמנה רשות השידור האוסטרלית להשתתף בו. הרשות, שהייתה חברה חלקית באיגוד השידור האירופי, נענתה לבקשתו, ושלחה את גיא סבסטיאן עם השיר "Tonight Again". כדי לא לפגוע בסיכוי העפלה של מדינות אירופה, אוסטרליה, לצד אוסטריה המארחת ו"ארבע הגדולות" עלתה אוטומטית לגמר. היא הגיעה למקום החמישי עם 196 נקודות. בעקבות המיקום הגבוה, הצטרפה אוסטרליה לאירוויזיון באופן רשמי.

זכייתה של נטע ברזילי באירוויזיון 2018 עם השיר "Toy", הביאה לישראל את ניצחונה הרביעי בתחרות. על התחרות העוקבת, שהתקיימה בתל אביב-יפו, הוטחו החרמות מצד ארגון ה-BDS. כ-140 אמנים בין-לאומיים חתמו על עצומה המגנה את החלטת איגוד השידור האירופי לקיים את האירוע במדינה. על אף ההחרמות, התחרות התקיימה כמתוכנן, וזכתה לשבחים מפי מבקרי המוזיקה העכשווית. אולם במהלך חשיפת תוצאות הקהל, הניפה הלהקה האיסלנדית הטארי דגל פלסטין. בנוסף, בעת הופעת הביניים של מדונה הוצגו שני רקדנים, זכר ונקבה, שעל גבם דגל פלסטין ודגל ישראל. הדבר נגד את חוקי האירוויזיון הדורשים מהמשתתפים להימנע מהצהרות פוליטיות.<ref></ref>

===שנות העשרים של המאה ה-21===
לורן במהלך ביצוע השיר "Tattoo" באירוויזיון 2023. עם זכייתה הפכה לאמן השני (אחרי ג'וני לוגן) ולאישה הראשונה שזוכה בשתי תחרויות שונות של האירוויזיון.]]
מגפת הקורונה שהחלה בשלהי פברואר 2020, הובילה לביטול התחרות לראשונה מאז 1956.<ref></ref> בניסיון למצוא חלופה לשידור האירוע, שודרה התוכנית "אירוויזיון: Europe Shine a Light". במהלך התוכנית ביצעו זוכי התחרות לדורותיהם דוגמת קתרינה לסקאניץ' ודאנקן לורנס כמה משיריהם המוכרים. אירוויזיון 2021 נערך במתכונת שונה, המותאמת למגבלות המגפה; קיבולת הקהל באולם ירדה, ועל המשתתפים בתחרות לעטות מסכה רפואית לארכה. בתחרות זו זכתה הלהקה האיטלקית מונסקין, בביצוע השיר "Zitti e buoni".

לאחר הניצחון האיטלקי נערך אירוויזיון 2022 בטורינו. 41 מדינות אישרו את השתתפותם באירוע, כולל ארמניה ומונטנגרו ששלחו את נציגם האחרון לתחרות ב-2019.<ref></ref> רוסיה, שהופיעה תחילה ברשימת המדינות המשתתפות, הושעתה על איגוד השידור האירופי עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.<ref name=":42"></ref> כתוצאה מכך ירד מספר המדינות ל-40. אוקראינה רשמה את ניצחונה השלישי בתחרות הזמר של האירוויזיון. שירה היה "Stefania" בביצוע להקת קאלוש. הממלכה המאוחדת וספרד הגיעו למקום השני והשלישי בהתאמה – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיעו מאז שנות ה-90.<ref></ref><ref></ref><ref></ref>

37 מדינות אישרו את השתתפותן באירוויזיון 2023. תחילה ניסה איגוד השידור האירופי לקיים את האירוע בשטח אוקראינה, אולם בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה נאלץ לחפש מדינה מארחת אחרת. מספר מדינות, לרבות בלגיה,<ref name="Belgium host"></ref> איטליה,<ref></ref> הולנד,<ref></ref> פולין,<ref></ref> ספרד,<ref></ref> ושוודיה הביעו עניין לאירוח התחרות במקום אוקראינה. לבסוף, ב-25 ביולי 2022 הודיע איגוד השידור האירופי יחד עם ה-BBC ו-UA:PBC כי אירוויזיון 2023 יתקיים בליברפול ש. זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1980 בה לא התקיימה המסורת השנתית של אירוח האירוויזיון. בתחרות זו ניצחה לורן עם השיר "Tattoo". היא רשמה מספר הישגים עם זכייתה: השוותה את מספר הניצחונות של אירלנד ושל שוודיה באירוויזיון (שבע כל אחת), והפכה לאמן השני (אחרי ג'וני לוגן) ולאישה הראשונה שזוכה בשתי תחרויות שונות. אותו מספר מדינות התחרה גם באירוויזיון 2024, שנערך במאלמה שבשוודיה. אולם ב-11 במאי, ביום גמר התחרות, הודיע איגוד השידור האירופי על הדחתה של הולנד לאחר שהוגשה תלונה על כך שיוסט קליין, נציג המדינה, איים על אחת מעובדות ההפקה לאחר חצי הגמר. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות התחרות בה הודחה מדינה לאחר שהעפילה לשלב הגמר.<ref name="BBC"></ref> המנצח/ת באירוע היה/הייתה נציג/ת שווייץ, נמו, שהפך/ה לזוכה הא-בינארי/ת הראשון/ה באירוויזיון.

{| class="wikitable sortable mw-collapsible mw-collapsed plainrowheaders" style="text-align:center;"
|- style="background:#bebebe;"
! colspan="8" |רצף תחרויות הזמר של האירוויזיון
|-
! שנה
! העיר המארחת
! המדינה המנצחת
! השיר המנצח
! ביצוע
! ניקוד
! מקום שני
! הפרש
|-
| style="text-align:center" | 1956
| לוגאנו
| שווייץ
| "Refrain"
| ליס אסיה
| colspan="3" | <center>כל שאר המתחרים</center>
|-
| style="text-align:center" | 1957
| פרנקפורט
| הולנד
| "Net als toen"
| קורי ברוקן
| style="text-align:center"|31
| צרפת
| style="text-align:center"|14
|-
| style="text-align:center" | 1958
| הילברסום
| צרפת
| "Dors, mon amour"
| אנדרה קלאבו
| style="text-align:center"|27
| שווייץ
| style="text-align:center"|3
|-
| style="text-align:center" | 1959
| קאן
| הולנד
| "Een beetje"
| טדי סחולטן
| style="text-align:center"|21
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|5
|-
| style="text-align:center" | 1960
| לונדון
| צרפת
| "Tom Pillibi"
| ז'קלין בואייה
| style="text-align:center"|32
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|7
|-
| style="text-align:center" | 1961
| קאן
| לוקסמבורג
| "Nous les amoureux"
| ז'אן-קלוד פסקל
| style="text-align:center"|31
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|7
|-
| style="text-align:center" | 1962
| לוקסמבורג
| צרפת
| "Un premier amour"
| איזבל אוברה
| style="text-align:center"|26
| מונקו
| style="text-align:center"|13
|-
| style="text-align:center" | 1963
| לונדון
| דנמרק
| "Dansevise"
| גרטה ויורגן אינגמן
| style="text-align:center"|42
| שווייץ
| style="text-align:center"|2
|-
| style="text-align:center" | 1964
| קופנהגן
| איטליה
| "Non ho l'età"
| ג'יליולה צ'ינקווטי
| style="text-align:center"|49
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|32
|-
| style="text-align:center" | 1965
| נאפולי
| לוקסמבורג
| "Poupée de cire, poupée de son"
| פראנס גל
| style="text-align:center"|32
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|6
|-
| style="text-align:center" | 1966
| לוקסמבורג
| אוסטריה
| "Merci, Chérie"
| אודו יורגנס
| style="text-align:center"|31
| שוודיה
| style="text-align:center"|15
|-
| style="text-align:center" | 1967
| וינה
| הממלכה המאוחדת
| "Puppet on a String"
| סנדי שו
| style="text-align:center"|47
| אירלנד
| style="text-align:center"|25
|-
| style="text-align:center" | 1968
| לונדון
| rowspan="2" | ספרד
| "La, la, la"
| מסיאל
| style="text-align:center"|29
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|1
|-
| rowspan="4" scope="row" style="text-align:center" |1969
|rowspan=4| מדריד
| "Vivo cantando"
| סלומה
| rowspan=4 style="text-align:center"|18
| colspan="2" rowspan="4" |<center>אין זוכה במקום השני</center>
|-
| הממלכה המאוחדת
| "Boom Bang-a-Bang"
| לולו
|-
| הולנד
| "De troubadour"
| לני קור
|-
| צרפת
| "Un jour, un enfant"
| פרידה בוקארה
|-
| style="text-align:center" | 1970
| אמסטרדם
| אירלנד
| "All Kinds of Everything"
| דנה
| style="text-align:center"|32
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|6
|-
| style="text-align:center" | 1971
| דבלין
| מונקו
| "Un banc, un arbre, une rue"
| סברין
| style="text-align:center"|128
| ספרד
| style="text-align:center"|12
|-
| style="text-align:center" | 1972
| אדינבורו
| rowspan="2" | לוקסמבורג
| "Après toi"
| ויקי לאנדרוס
| style="text-align:center"|128
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|14
|-
| style="text-align:center" | 1973
| לוקסמבורג
| "Tu te reconnaîtras"
| אן-מארי דוד
| style="text-align:center"|129
| ספרד
| style="text-align:center"|4
|-
| style="text-align:center" | 1974
| ברייטון
| שוודיה
| "Waterloo"
| אבבא
| style="text-align:center"|24
| איטליה
| style="text-align:center"|6
|-
| style="text-align:center" | 1975
| סטוקהולם
| הולנד
| "Ding-a-dong"
| טיץ'-אין
| style="text-align:center"|152
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|14
|-
| style="text-align:center" | 1976
| האג
| הממלכה המאוחדת
| "Save Your Kisses for Me"
| אחוות האדם
| style="text-align:center"|164
| צרפת
| style="text-align:center"|17
|-
| style="text-align:center" | 1977
| לונדון
| צרפת
| "L'oiseau et l'enfant"
| מארי מרים
| style="text-align:center"|136
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|15
|-
| style="text-align:center" | 1978
| פריז
| rowspan="2" | ישראל
| "אבניבי"
| יזהר כהן והאלפא-ביתא
| style="text-align:center"|157
| בלגיה
| style="text-align:center"|32
|-
| style="text-align:center" | 1979
| ירושלים
| "הללויה"
| חלב ודבש
| style="text-align:center"|125
| ספרד
| style="text-align:center"|9
|-
| style="text-align:center" | 1980
| האג
| אירלנד
| "What's Another Year"
| ג'וני לוגן
| style="text-align:center"|143
| rowspan="2" | גרמניה
| style="text-align:center"|15
|-
| style="text-align:center" | 1981
| דבלין
| הממלכה המאוחדת
| "Making Your Mind Up"
| באקס פיז
| style="text-align:center"|136
| style="text-align:center"|4
|-
| style="text-align:center" | 1982
| הארוגייט
| גרמניה
| "Ein bißchen Frieden"
| ניקול
| style="text-align:center"|161
| rowspan="2" | ישראל
| style="text-align:center"|61
|-
| style="text-align:center" | 1983
| מינכן
| לוקסמבורג
| "Si la vie est cadeau"
| קורין הרמס
| style="text-align:center"|142
| style="text-align:center"|6
|-
| style="text-align:center" | 1984
| לוקסמבורג
| שוודיה
| "Diggi-Loo Diggi-Ley"
| הרייס
| style="text-align:center"|145
| אירלנד
| style="text-align:center"|8
|-
| style="text-align:center" | 1985
| גטבורג
| נורווגיה
| "La det swinge"
| בוביסוקס!
| style="text-align:center"|123
| גרמניה
| style="text-align:center"|18
|-
| style="text-align:center" | 1986
| ברגן
| בלגיה
| "J'aime la vie"
| סנדרה קים
| style="text-align:center"|176
| שווייץ
| style="text-align:center"|36
|-
| style="text-align:center" | 1987
| בריסל
| אירלנד
| "Hold Me Now"
| ג'וני לוגן
| style="text-align:center"|172
| גרמניה
| style="text-align:center"|31
|-
| style="text-align:center" | 1988
| דבלין
| שווייץ
| "Ne partez pas sans moi"
| סלין דיון
| style="text-align:center"|137
| rowspan="2" | הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|1
|-
| style="text-align:center" | 1989
| לוזאן
| יוגוסלביה
| "Rock Me"
| ריווה
| style="text-align:center"|137
| style="text-align:center"|7
|-
| style="text-align:center" | 1990
| זאגרב
| איטליה
| "Insieme: 1992"
| טוטו קוטוניו
| style="text-align:center"|149
| אירלנד צרפת
| style="text-align:center"|17
|-
| style="text-align:center" | 1991
| רומא
| שוודיה
| "Fångad av en stormvind"
| קרולה
| style="text-align:center"|146
| צרפת
| style="text-align:center"|0
|-
| style="text-align:center" | 1992
| מאלמה
| rowspan="3" | אירלנד
| ""
| לינדה מרטין
| style="text-align:center"|155
| rowspan="2" | הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|16
|-
| style="text-align:center" | 1993
| מילסטריט
| "In Your Eyes"
| ניב קבאנה
| style="text-align:center"|187
| style="text-align:center"|23
|-
| style="text-align:center" | 1994
| דבלין
| "Rock 'n' Roll Kids"
| פול הרינגטון וצ'ארלי מק'גטיגן
| style="text-align:center"|226
| פולין
| style="text-align:center"|60
|-
| style="text-align:center" | 1995
| דבלין
| נורווגיה
| "Nocturne"
| סיקרט גארדן
| style="text-align:center"|148
| ספרד
| style="text-align:center"|29
|-
| style="text-align:center" | 1996
| אוסלו
| אירלנד
| "The Voice"
| איימר קווין
| style="text-align:center"|162
| נורווגיה
| style="text-align:center"|48
|-
| style="text-align:center" | 1997
| דבלין
| הממלכה המאוחדת
| "Love Shine a Light"
| קתרינה והגלים
| style="text-align:center"|227
| אירלנד
| style="text-align:center"|70
|-
| style="text-align:center" | 1998
| ברמינגהאם
| ישראל
| "דיווה"
| דנה אינטרנשיונל
| style="text-align:center"|172
| הממלכה המאוחדת
| style="text-align:center"|6
|-
| style="text-align:center" | 1999
| ירושלים
| שוודיה
| "Take Me to Your Heaven"
| שרלוט נילסן
| style="text-align:center"|163
| איסלנד
| style="text-align:center"|17
|-
| style="text-align:center" | 2000
| סטוקהולם
| דנמרק
| "Fly on the Wings of Love"
| האחים אולסן
| style="text-align:center"|195
| רוסיה
| style="text-align:center"|40
|-
| style="text-align:center" | 2001
| קופנהגן
| אסטוניה
| "Everybody"
| טאנל פדאר, דייב בנטון ו-2XL
| style="text-align:center"|198
| דנמרק
| style="text-align:center"|21
|-
| style="text-align:center" | 2002
| טאלין
| לטביה
| "I Wanna"
| מריה נ.
| style="text-align:center"|176
| מלטה
| style="text-align:center"|12
|-
| style="text-align:center" | 2003
| ריגה
| טורקיה
| "Everyway That I Can"
| סרטאב ארנר
| style="text-align:center"|167
| בלגיה
| style="text-align:center"|2
|-
| scope="row" style="text-align:center" |2004
| איסטנבול
| אוקראינה
| "Wild Dances"
| רוסלנה
| style="text-align:center"|280
| סרביה ומונטנגרו
| style="text-align:center"|17
|-
| style="text-align:center" | 2005
| קייב
| יוון
| "My Number One"
| הלנה פפאריזו
| style="text-align:center"|230
| מלטה
| style="text-align:center"|38
|-
| style="text-align:center" | 2006
| אתונה
| פינלנד
| "Hard Rock Hallelujah"
| לורדי
| style="text-align:center"|292
| רוסיה
| style="text-align:center"|44
|-
| style="text-align:center" | 2007
| הלסינקי
| סרביה
| "Molitva"
| מריה שריפוביץ'
| style="text-align:center"|268
| rowspan="2" | אוקראינה
| style="text-align:center"|33
|-
| scope="row" style="text-align:center" |2008
| בלגרד
| רוסיה
| "Believe"
| דימה בילאן
| style="text-align:center"|272
| style="text-align:center"|42
|-
| style="text-align:center" | 2009
| מוסקבה
| נורווגיה
| "Fairytale"
| אלכסנדר ריבאק
| style="text-align:center"|387
| איסלנד
| style="text-align:center"|169
|-
| style="text-align:center" | 2010
| אוסלו
| גרמניה
| "Satellite"
| לנה
| style="text-align:center"|246
| טורקיה
| style="text-align:center"|76
|-
| style="text-align:center" | 2011
| דיסלדורף
| אזרבייג'ן
| "Running Scared"
| אל & ניקי
| style="text-align:center"|221
| איטליה
| style="text-align:center"|32
|-
| style="text-align:center" | 2012
| באקו
| שוודיה
| "Euphoria"
| לורן
| style="text-align:center"|372
| רוסיה
| style="text-align:center"|113
|-
| style="text-align:center" | 2013
| מאלמה
| דנמרק
| "Only Teardrops"
| אמילי דה פורסט
| style="text-align:center"|281
| אזרבייג'ן
| style="text-align:center"|47
|-
| style="text-align:center" | 2014
| קופנהגן
| אוסטריה
| "Rise Like a Phoenix"
| קונצ'יטה וורסט
| style="text-align:center"|290
| הולנד
| style="text-align:center"|52
|-
| style="text-align:center" | 2015
| וינה
| שוודיה
| "Heroes"
| מונס סלמרלוב
| style="text-align:center"|365
| רוסיה
| style="text-align:center"|62
|-
| style="text-align:center" | 2016
| סטוקהולם
| אוקראינה
| "1944"
| ג'מאלה
| style="text-align:center"|534
| אוסטרליה
| style="text-align:center"|23
|-
| style="text-align:center" | 2017
| קייב
| פורטוגל
| "Amar pelos dois"
| סלבדור סובראל
| style="text-align:center"|758
| בולגריה
| style="text-align:center"|143
|-
| style="text-align:center" | 2018
| ליסבון
| ישראל
| "Toy"
|נטע ברזילי
| style="text-align:center"|529
| קפריסין
| style="text-align:center"|93
|-
| style="text-align:center" | 2019
| תל אביב-יפו
| הולנד
| "Arcade"
|דאנקן לורנס
| style="text-align:center"|498
| איטליה
| style="text-align:center"|26
|-
| style="text-align:center" |
| רוטרדם
| colspan="6" | התחרות בוטלה עקב התפרצות מגפת הקורונה
|-
| style="text-align:center" | 2021
| רוטרדם
| איטליה
| "Zitti e buoni"
|מונסקין
|524
| צרפת
| style="text-align:center"|25
|-
| style="text-align:center" | 2022
| טורינו
| אוקראינה
|"Stefania"
|קאלוש אורקסטרה
|631
| הממלכה המאוחדת
|165
|-
|2023
| ליברפול
| שוודיה
|"Tattoo"
|לורן
|583
| פינלנד
|57
|-
|2024
| מאלמה
| שווייץ
|"The Code"
|נמו
|591
| קרואטיה
|44
|-
|2025
| בזל
|
|
|
|
|
|
|}

==חוקי התחרות==

===ארגון ופיקוח===
[[יון אולה סאנד, מפקח תחרות הזמר של האירוויזיון בין השנים 2011–2020. כמו כן, פיקח על מהדורות אירוויזיון הילדים, האירוויזיון למוזיקאים צעירים והאירוויזיון למקהלות]]
האירוויזיון מופק על ידי איגוד השידור האירופי, לצד הרשות הממלכתית של המדינה המארחת. עליו מפקח מרטין אסטרדאל, שמונה על ידי יושב ראש האיגוד לאחר התפטרותו של יון אולה סאנד. הוא אחראי על כשירות הליך ההצבעה והצגתו בסדר קבוע. תפקיד זה מאפיין עקבי של התחרות מאז התחרות הראשונה. משנת 2011 מפקח תחרות הזמר של האירוויזיון מנהל גם את הגרסאות השונות דוגמת אירוויזיון הילדים, האירוויזיון למוזיקאים צעירים והאירוויזיון למקהלות. לצד אסטרדאל מכהנת ועדה המורכבת מנציגי רשויות השידור החברות באיגוד. הנציגים מובילים את משלחת ארצם לתחרויות השונות ומשמשים כאיש תווך בין הרשות למנהלי האירוע. במשלחות מכהנים אנשי תקשורת ועיתונאים, משתתפי עבר, כותבים, מלחינים ופוליטיקאים. הנציגים יוזמנו לפגישה כמה חודשים לפני קיום התחרות, ויקבלו מידע אודותיה הכולל את עיצוב הבמה, התאורה והסאונד.

===השירים והמבצעים===
איגוד השידור האירופי קובע תאריך לפרסום השירים המשתתפים בתחרות. שיר שיצא לאור לפני המועד שנקבע נפסל מהשתתפות. בתחילה נקבע 1 בספטמבר בשנה שלפני קיום המהדורה למועד פתיחת פרסום השירים. אולם במרוצת השנים השתנה המועד כמה פעמים, וכיום הוא נאמד בכמה שבועות לפני המופע. בדרך כלל שיר ונציג נבחרים עד אמצע-סוף חודש מרץ. בראשית שנותיו יצאו השירים המשתתפים לאור באופן מסחרי רק אחר שידור גמר התחרות. הנגישות המתפתחת לשירים הובילה את האיגוד לקדמם בערוץ היוטיוב הרשמי שלהם, ובפלטפורמות נוספות דוגמת אינסטגרם, טוויטר ופייסבוק ובשנים האחרונות גם בטיקטוק שנותנים חסות לתחרות.

מחאות מצד רשויות השידור על ההופעה של איטליה באירוויזיון 1957, שנמשכה כחמש דקות, הובילה לקביעת מגבלה של שלוש דקות למשך הזמן המרבי של השירים המשתתפים. בהופעות המדינות על הבמה ישתתפו עד שישה אנשים, כולל המבצע, ללא בעלי חיים. משנת 1990 על המשתתפים להיות בני שש עשרה שנים לפחות ביום התחרות.

====מוזיקה חיה====
התזמורות שליוו את המבצעים היוו מהמאפיינים הבולטים באירוויזיון בין השנים 1956–1998. מוזיקת שהוקלטה מראש הושמעה לראשונה באירוויזיון 1973. בשנת 1997 אפשר האיגוד להכין הקלטה אינסטרומנטלית ולהשמיעה בבמה, אולם לא חוקק זאת כתנאי מחייב, והמדינה המארחת נדרשה לשכור תזמורת חיה. בשנת 1999 ביקשה רשות השידור הישראלית שלא לספק תזמורת בניסיון לחסוך בעלויות התחרות. זו הייתה התחרות הראשונה בה כל המדינות השתמשו בהקלטה אינסטרומנטלית, וכל התחרויות מאז נערכו ללא תזמורת או נגינה חיה. כיום אף נאסר על המשתתפים להשתמש בכלי נגינה על הבמה.

====שפה====

מראשית שנותיה של התחרות אסר איגוד השידור האירופי לשלוח יצירות אינסטרומנטליות גרידא. אולם באירוויזיון 1995 זכה השיר הנורווגי "Nocturne" ("לילית"), שהכיל עשרים וארבע מילים. חלק מהמדינות המשתתפות הגישו ערעור על הזכייה, אך אלו נדחו על ידי האיגוד. בשנים 2003 ו-2008 שלחה בלגיה שני שירים בשפה מתוכננת, "Sanomi" ו-"O julissi" בהתאמה.

ראשית מגבלות השפה אירעו בשנת 1964, כשחויבו המדינות המשתתפות לשיר בשפתן הרשמית. המגבלות בוטלו באירוויזיון 1973, ובשנים 1974–1975, זכו לראשונה שירים שלא בוצעו בשפה רשמית, "Waterloo" של אבבא ו-"Ding-a-dong" בביצוע להקת טיץ'-אין, בהתאמה. בשנת 1977 הוחזר חוק השפה על כנו. בלגיה וגרמניה, שהשתתפו באותה שנה, קיבלו היתר מיוחד לשיריהם שנכתבו בשפה האנגלית. חוק השפה בוטל באופן רשמי בשנת 1999. חופש השפה אפשר למדינות לשלוח שירים גם בשפות בין-לאומיות נוספות, דוגמת ערבית, סווהילית ויפנית. השפה הצרפתית איבדה את יוקרתה, ואילו האנגלית הפכה למוטיב מרכזי בתחרות; מאז שהחוק בוטל בשנת 1999 רק חמישה שירים שזכו באירוויזיון (נכון לשנת 2023) לא בוצעו בשפה האנגלית. וכ-80% מהשירים הנשלחים לאירוע מאז הם בשפה זאת.

===סדר ההופעות===
סדר ההופעות של המדינות המשתתפות בתחרות נקבע באמצעות הגרלה, הנערכת בשידור חי בערוץ היוטיוב של האירוויזיון. מ-2013 נקבע סדר ההופעות בגמר על ידי מפיקיו. על פי איגוד השידור האירופי, השיטה החדשה לקביעת סדר ההופעות מספקת חוויה טובה יותר לצופי הטלוויזיה. שירי יורודאנס קצביים מופיעים לרוב בקצוות לוח ההופעות, והבלדות מבוצעות באמצעה. השיטה החדשה גררה שלל תגובות על אמינותה, שטענו כי האיגוד יכול להבליט מדינה מסוימת לזכייה. את סדר ההופעות בחצאי הגמר קובעת הגרלה שהוסדרה על ידי מפקחי האירוויזיון. באותו אירוע נערכת מסיבת עיתונאים וטקס חילופי המפתחות המסורתי, בין עיריית העיר המארחת לבין זו הקודמת. סדר ההופעות נחשב לגורם חשוב ביכולת הזכייה: ניפויים סטטיסטיים קובעים כי לשירים שבוצעו בסוף התחרות סיכוי גדול יותר לניצחון.

===הצבעה===

[[ג'וני לוגן, זוכה אירוויזיון 1980 ו-1987, מוסר את הניקוד האירי באירוויזיון 2004, שנערך באיסטנבול, טורקיה]]
בראשית שנותיה של התחרות נקבעה זהות המנצח על ידי חברי השיפוט של המדינות השונות, שהורכבו מאנשי מקצוע בתחום המוזיקה, המשחק והתקשורת. עם פיתוחה של טכנולוגיית הטלקומוניקציה, בשנת 1997 אישר איגוד השידור האירופי להעניק לצופי התחרות הזכות להשפיע על תוצאותיה. הדבר הוצע כפיילוט בן חמש מדינות בלבד. התוצאות היו מרשימות; מספר הצופים באירוויזיון באותן מדינות זינק, והוא הפך למושא מהדורות החדשות ברחבי אירופה. בעקבות זאת, בשנה העוקבת בוטלו חברי השיפוט, ולקהל הייתה השפעה מוחלטת על זהות המדינה המנצחת, להוציא שלוש מדינות שהורשו להשתמש בצוות שיפוט מטעמים טכניים. כך היה גם ב-1999 וב-2000. בתחרויות שנערכו ב-2001 וב-2002 ניתן למדינות המשתתפות החופש לבחור אם לתת להצבעת הצופים בלבד לקבוע את הצבעתן או להצביע לפי חישוב של 50% להצבעת הקהל ו-50% להצבעת חבר שופטים, ורוב המדינות בחרו לדבוק בהצבעת קהל בלבד, ללא צוותי שיפוט. החל מ-2003 המדינות המשתתפות חויבו להשתמש בהצבעת קהל. בין השנים 2010–2015 כל מדינה מסרה ניקוד שחושב לפי נוסחה של 50% הצבעות צוותי השיפוט ו-50% הצבעות הקהל.

החל מאירוויזיון 2016 מערכת ההצבעה של התחרות פועלת על בסיס הצבעת דירוג, בה הבוחרים מדרגים את המועמדים בהתאם להתרשמותם משיריהם, ולבסוף מוכרזת זהותו של הזוכה שקיבל את מרבית הקולות. כל מדינה מעניקה שתי מערכות ניקוד; האחת מבוססת על קולות חברי השופטים שהוקמו בשיתוף בין רשויות השידור הממלכתיות של המשתתפות לבין האיגוד, והשנייה על הצבעות הקהל. כל מערכה מנקדת את עשרת השירים הטובים ביותר לפי 1–8, 10 ו-12 נקודות. שיטת שתים עשרה הנקודות הונהגה על ידי איגוד השידור האירופי מאירוויזיון 1975. חברי השיפוט והקהל אינם רשאים להצביע למדינתם.

החל מאירוויזיון 2023 המדינות העולות מחצאי הגמר אל הגמר נקבעות רק על בסיס הצבעות הקהל. בגמר מצביעים הקהל והשופטים במתכונת הקיימת עד כה, 50% הצבעות צוותי השיפוט ו-50% הצבעות הקהל. נוסף על כך, משנה זו, קהל במדינות אשר לא משתתפות בתחרות יכול אף הוא להצביע. כל ההצבעות של המדינות האחרות אשר לא משתתפות מחוברות יחד לסל הצבעות נוסף של 1–8, 10 ו-12 נקודות ונקרא הצבעות שאר העולם. בשנת 2024 שונה מועד פתיחת ההצבעה במשדר. מעתה, ניתן יהיה להתחיל להצביע כשהשיר הראשון בסדר ההופעות מבוצע. זאת בניגוד לשנים הקודמות בהן נפתחה ההצבעה רק לאחר כל ההופעות.

==פורמט==
מצעד הדגלים המסורתי ב[[אירוויזיון 2011]]
את המדינות המשתתפות באירוויזיון מייצגים שירים מקוריים, שנכתבו כמה חודשים טרם שידורו. הזמרים מופיעים על בימת התחרות בשידור חי המשודר ברחבי העולם באמצעות לוויין התקשורת "Eurovision". מדינה שברשותה איגוד שידור ציבורי, החבר באופן קבוע או חלקי באיגוד השידור האירופי, זכאית להשתתפות בתחרות. משנת 2008 שידור האירוויזיון מחולק לשלושה ערבים; שני חצאי הגמר שנערכים בימי שלישי וחמישי, וערב הגמר שנערך במוצאי שבת. מכל חצי גמר מעפילות עשר מדינות, שמצטרפות למדינה המארחת ול"חמש הגדולות" בגמר.

כל תחרות מתחילה בפתיח מונפש לצלילי המנגינה "Te Deum Prelude (Marche en rondeau)" של מארק-אנטואן שרפנטייה. מופע הפתיחה שמתרחש לאחר מכן מורכב ממוזיקה אלקטרונית ומשוכללת של אמנים מוכרים מהמדינה המארחת. החל מאירוויזיון 2011 נערך באופן מסורתי במופע "מצעד הדגלים", המציג את מבצעי השירים צועדים על בימת התחרות כשדגל מדינתם מתנוסס מאחורי גבם, בדומה לטקס הפתיחה של האולימפיאדה. הצופים באולם מתקבלים בברכה על ידי מנחי האירוע, שמספקים עדכונים מרכזיים לאורכה, עורכים ראיונות עם המתחרים ומגישים את טקס ההצבעה באנגלית ובצרפתית. לאחר 26 הופעות הגמר מצביע הקהל במסרון, בשיחת טלפון או באפליקציית האירוויזיון, לעשרת השירים שאהב. הצבעה זו משוקללת ביחס שווה של 50 אחוזים לניקוד חברי השיפוט המדינתיים. בחצאי הגמר, מוכרזות עשר המעפילות בסדר אקראי. אולם התוצאות המדויקות חשאיות עד לסיום משדר הגמר, כדי לא להעניק למדינה סיכויי זכייה גבוהים יותר משאר המשתתפות. המדינה הזוכה מקבלת את זכות אירוח האירוויזיון העוקב בשטחה.

==המדינות המתחרות==
אזור השידור האירופי
מדינות שנטלו חלק בעבר כחלק ממדינה אחרת, אך לא כ[[ריבונות}}
]]
מדינות החברות באופן מלא באיגוד השידור האירופי זכאיות להשתתף בתחרות הזמר של האירוויזיון. לרוב, המדינות המשתתפות הן אלו הממוקמות בגבולות אזורי השידור של האיגוד, וחברות במועצת אירופה. האיגוד מחייב את רשויות השידור הממלכתיות להתקין את התשתיות שלהן בכ-98 אחוזים ממשקי הבית במדינתן. משכך, האירוויזיון זוכה להכרה ולפרסום ענף במדינות אירופה מדי שנה. בנוסף, הוא רשאי להזמין חברה חלקית באיגוד להשתתף בתחרות, ולהפכה לחברת קבע. את אזור השידור האירופי תוחם איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי במזרח באמצעות קו גבול הממוקם כ-40 מעלות מזרחה מקו גריניץ', ובדרום על ידי קו רוחב °30, צפונית לקו המשווה. ארמניה, אזרבייג'ן, גאורגיה, רוסיה, עיראק, ירדן וסוריה, הגובלות בחלקן באזור, נכללות בו, וזכאיות לחברות באיגוד השידור האירופי.

הזכאות להשתתף בתחרות אינה מוגבלת למדינות אירופה גרידא, שכן מספר מדינות מחוץ לגבולות היבשת, או משתרעות על פני יותר מיבשת אחת, נכללות באזור השידור. ישראל, קפריסין, רוסיה, טורקיה, ארמניה ומרוקו השתתפו באירוויזיון, חרף מיקומן הגאוגרפי. בשנת 2015 הפכה אוסטרליה למדינה הראשונה מחוץ לאזור השידור שהשתתפה בתחרות.

חברי איגוד השידור האירופי המעוניינים לממש את זכותם להשתתפות בתחרות, מחויבים למלא את התנאים המעוגנים בחוקת התחרות. 44 מדינות יכולות להשתתף באירוע אחד לכל היותר. רשויות השידור המקומיות משלמות מדי שנה דמי השתתפות, עד למועד האחרון שנקבע בתקנון. תשלום זו שונה בין מדינה למדינה, בהתאם לגודל האוכלוסייה במדינה ולחוסנה הכלכלי. במרוצת השנים השתתפו 52 מדינות באירוויזיון.

{| class="wikitable sortable" style="font-size:90%; text-align: right;"
|-
! שנה
! העיר המארחת
! רשימת המדינות על-פי מועד הצטרפותן לתחרות
|-
|1956
| לוגאנו, שווייץ
|, , , , , , 
|-
|1957
| פרנקפורט, גרמניה המערבית
|, , 
|-
|1958
| הילברסום, הולנד
|
|-
|1959
| קאן, צרפת
|
|-
|1960
| לונדון, הממלכה המאוחדת
|
|-
|1961
| קאן, צרפת
|, , 
|-
|1964
| קופנהגן, דנמרק
|
|-
|1965
| נאפולי, איטליה
|
|-
|1971
| דבלין, אירלנד
|
|-
|1973
|, לוקסמבורג
|
|-
|1974
| ברייטון, הממלכה המאוחדת
|
|-
|1975
| סטוקהולם, שוודיה
|
|-
|1980
| האג, הולנד
|
|-
|1981
| דבלין, אירלנד
|
|-
|1986
| ברגן, נורווגיה
|
|-
|1993
| מילסטריט, אירלנד
|, , 
|-
|1994
| דבלין, אירלנד
|, , , , , , 
|-
|1998
| ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת
|
|-
|2000
| סטוקהולם, שוודיה
|
|-
|2003
| ריגה, לטביה
|
|-
|2004
| איסטנבול, טורקיה
|, , , 
|-
|2005
| קייב, אוקראינה
|, 
|-
|2006
| אתונה, יוון
|
|-
|2007
| הלסינקי, פינלנד
|, , , 
|-
|2008
| בלגרד, סרביה
|, 
|-
|2015
| וינה, אוסטריה
|
|}

==זוכי התחרות==
מפה המציגה את מספר הזכיות של כל מדינה בתחרות.

נכון לשנת 2023, 70 שירים מ-27 מדינות שונות זכו באירוויזיון. אירלנד ושוודיה מחזיקות בתואר "שיאניות הזכיות של האירוויזיון", עם שבעה ניצחונות כל אחת. בנוסף, אירלנד היא המדינה היחידה שהגיעה למקום הראשון שלוש פעמים ברציפות, 1992, 1993 ו-1994. אחריהן, צרפת, לוקסמבורג, הממלכה המאוחדת והולנד עם חמש זכיות לכל אחת. מתוך חמישים ושתיים המדינות שהשתתפו באירוויזיון לאורך השנים, כמחצית טרם ניצחו בו. באירוויזיון 1969, לראשונה, זכו ארבע מדינות (ספרד, צרפת, הולנד והממלכה המאוחדת) במקום הראשון עם 18 נקודות. מארגני התחרות, שלא התכוננו לתרחיש של שוויון, הכריזו על ארבע המדינות כזוכות. עם ביטול חוק השפה בשנת 1999, מרבית שירי התחרות מבוצעים בשפה האנגלית.

שתי מדינות זכו באירוויזיון בהופעתן הראשונה; שווייץ, שהוכרזה כמנצחת התחרות הראשונה ב-1956, וסרביה, שזכתה באירוויזיון 2007 כמדינה עצמאית. אוקראינה הגיעה למקום הראשון בשנת 2004, בהופעתה השנייה באירוויזיון, ואילו לטביה בהופעתה השלישית. לעומת זאת, מספר מדינות השתתפו בתחרות שנים רבות עד שרשמו את ניצחונן הראשון; יוון זכתה במהדורה החמישים של התחרות, לאחר 31 שנים ממועד הצטרפותה. פורטוגל, שהצטרפה לתחרות בשנת 1964, זכתה בה רק ב-2017 – פער של חמישים ושלוש שנים. הממלכה המאוחדת הגיעה למקום השני שש עשרה פעמים, יותר מכל מדינה אחרת. ספרד, ישראל ולוקסמבורג זכו פעמיים ברציפות.

למבצעי וכותבי השירים מוענק גביע, שמאירוויזיון 2008 מועצב כפסל זכוכית בצורת מיקרופון, בעבודת יד של קייל אנגמן, מבית הזכוכית השוודי "Kosta Boda". באופן מסורתי, מוענק הגביע לזוכה על ידי מנצח האירוויזיון הקודם.

==ביקורות ומחלוקות==
===מחלוקות פוליטיות===
היות שהמבצעים מייצגים את מדינתם, נתפסה התחרות כאירוע מוזיקלי המשולב בתככי הפוליטיקה העולמית, שהאפילו על ענייני התחרות כמה פעמים. הושם דגש על קונפליקטים מדינתיים ועל אירועים היסטוריים השנויים במחלוקת בשירים המתחרים.

העימות המתמשך בין ארמניה לאזרבייג'ן גבה מחלוקות רבות בעולם התרבותי. שתי המדינות הצטרפו לתחרות בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21. באותה העת הסלימו היחסים הבילטרליים ביניהן, בעקבות סכסוך הריבונות על נגורנו-קרבאך. איגוד השידור האירופי קנס את שתי המדינות בעוון שילוב של נרטיבים פוליטיים בשירים. גם יחסי העוינות בין אוקראינה וגאורגיה לבין שכנתן רוסיה הוצגו בתחרות באופן נסתר. לאחר זכייתה של ג'מאלה האוקראינית באירוויזיון 2016, הוגשו לאיגוד תלונות מצד גופי התקשורת ברוסיה על השיר "1944". הזמרת התייחסה לגירוש הטטרים מקרים שבוצע על ידי ברית המועצות בימי מלחמת העולם השנייה. באירוויזיון העוקב נאסר על הנציגה הרוסייה יוליה סמוילובה להיכנס לשטח אוקראינה, כיוון שהופיעה בעבר בחצי האי קרים השנוי במחלוקת ריבונית. עם תום המלחמה בין שתי המדינות, שירה של גאורגיה לאירוויזיון 2009 שנערך במוסקבה, "We Don't Wanna Put In", גרר אחריו שלל תגובות זועמות מבכירים בצמרת הפוליטיקה של הפדרציה הרוסית. תוכנו בעל סממנים פוליטיים נסתרים, המבקרים את התנהלותו של נשיא המדינה, ולדימיר פוטין. רשות השידור הממלכתית של רוסיה שלחה בקשה מיוחדת לאיגוד השידור האירופי לאסור על גאורגיה להשתתף בתחרות, אולם זו פרשה לפני צאת ההודעה הרשמית של האיגוד.

כתוצאה מהנוכחות הביטחונית המוגברת בעיר לוקסמבורג באירוויזיון 1973, הצטרפותה של ישראל עוררה עניין בעיתונות האירופית, שכן בשנה הקודמת בוצע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, רצח של 11 ספורטאים על ידי פעילי ארגון "ספטמבר השחור". זכייתה הראשונה של ישראל בתחרות ב-1978 לא התקבלה בסבר פנים יפות בקרב מדינות ערב, כגון ירדן, מצרים ולבנון, המשדרות את האירוע. רגע הזכייה נחתך בשידור התחרות במדינות אלה, ובמקומו הוצג רקע בעל צבע סולידי ופרחים. בשנת 1980, כשישראל נעדרה, הצטרפה מרוקו בפעם היחידה בתולדותיה. כדי לאשרר את השתתפותה בשנה הבאה, חייב האיגוד את רשות השידור המרוקאית (SNRT) להקרין את השיר הישראלי במלואו. SNRT סירבה והודיעה על פרישתה. אירוויזיון 2019, שנערך בתל אביב-יפו, ספג קריאות להחרימו מצד ארגונים פרו-פלסטינים כמו ה-BDS.

עקב מתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 ותחילת מלחמת חרבות ברזל עלו כמה ניסיונות להחרים את ישראל מאירוויזיון 2024 מצד תאגידי שידור ציבוריים אחרים, החברים באיגוד השידור האירופי (EBU).<ref></ref> ב-21 בפברואר, לאחר שנבחרה עדן גולן לייצג את ישראל באירוויזיון 2024 עם "October Rain", איגוד השידור האירופי פסל את השיר מהשתתפות באתחרות בשל תוכנו, הקשור למלחמה ופורש על ידי האיגוד כפוליטי. לבסוף השיר שונה ל-"Hurricane". לאחר שני שינויים שנעשו בשיר לבקשת ה-EBU ב-5 במרץ הגישו מטעם כאן את גרסתו הסופית של "Hurricane" לאישורו של איגוד השידור האירופי. הוא אושר להשתתפות באופן רשמי ב-7 במרץ. אישור השתתפותה הרשמי של ישראל באירוויזיון 2024 גרר ביקורות נוקבות מצד כמה מהאמנים המתחרים באותו האירוע. בין היתר מצד הזמרים אשר יצגו את אירלנד, יוון, פורטוגל והולנד. אלו גם חתמו על הצהרה פומבית, שמגנה את החלטת איגוד השידור האירופי להכליל את ישראל ברשימת המדינות המשתתפות באירוע. במשדר חצי הגמר הראשון הופיע אריק סעדה שוודי ממוצא פלסטיני כשידו עטופה בכאפייה. מעשה זה גונה על ידי ה-EBU, והוא לא פורסם באתרים הרשמיים של האירוויזיון.

===הצבעות גאופוליטיות===
ממוצע ההצבעות בין המדינות השונות בין השנים 1997–2017. הצבעים באיור מתארים אזור גאוגרפי שונה באירופה: ירוק: [[מזרח אירופה, כתום: חבל הבלקן, כחול: המדינות הנורדיות.]]
איור המתאר מדינות שלא נוהגות להעניק אחת לשנייה ניקוד בערבי התחרות. יחסיהן הבילטרליים מאפילים על שיקוליהם של חברי השיפוט. הצבעים באיור מתארים אזור גאוגרפי שונה באירופה: ירוק: [[המדינות הבלטיות, כתום: חבל הבלקן, כחול: המדינות הנורדיות, תכלת: מדינות מערב אירופה.]]
יחסיהן הבילטרליים בין המדינות המשתתפות לא פסחו על הליך ההצבעה, שמאז תחילת האלף השני מתואר כבעל אופי פוליטי ומושחת. מדינות שלהן קשרים דיפלומטיים חזקים יעניקו זו לזו מספר נקודות גבוה. מחקרים ומאמרים אקדמיים רבים שנכתבו בנושא על ידי פרשני התחרות לדורותיהם מאששים את הביקורות המופנות כלפי אותן משתתפות. המדינות הסלאביות, ובראשן רוסיה, שמנהלת יחסים דיפלומטיים חזקים עם מדינות רבות (שבעבר הרכיבו לצדה את ברית המועצות) דוגמת אזרבייג'ן, בלארוס, מולדובה ולטביה, נוהגות להעניק מספר גבוה של נקודות אחת לשנייה. באירוויזיון 2015, כשרוסיה הגיעה למקום השני עם השיר "A Million Voices", מרבית המדינות שהצביעו לה היו מהחוג הסלאבי. עם כניסתן של הצבעות הקהל בשנת 1997, קהילות יהודיות רבות ברחבי אירופה, כשהבולטות בהן בצרפת, גרמניה ובהולנד, הצביעו בכל שנה לישראל. שוודיה, המדינה הנורדית המצליחה ביותר בתחרות, מקבלת מאז הצטרפותה תמיכה מהחוג הנורדי, פינלנד, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד. בהתאם לכך, מדינות הנמצאות במצבי עוינות תכופים, מדירות אחת את השנייה בהליך ההצבעה. בניסיון למגר את התופעה, בשנת 2008 יצר איגוד השידור האירופי את שיטת חצאי הגמר. מדינות שמצביעות לפי שיקולים פוליטיים, הן לחיוב והן לשלילה, יופרדו בשלב זה, ולא יוכלו להצביע אחת לשנייה.

===הקהילה הגאה===
[[דנה אינטרנשיונל, הטרנסג'נדרית והזמרת הלהט"בית הראשונה שזכתה באירוויזיון]]

לאירוויזיון קהל מעריצים ענף מהקהילה הגאה, ומארגניו פועלים באופן רציף לשילובם בתחרות מאז שנות התשעים. פול אוסקר האיסלנדי ייצג את מדינתו באירוויזיון 1997, והפך לזמר ההומוסקסואל המוצהר הראשון שמשתתף בתחרות. בשנה העוקבת הגיעה דנה אינטרנשיונל הישראלית במקום הראשון – הטרנסג'נדרית והזמרת הלהט"בית הראשונה שזכתה באירוויזיון. זוכים נוספים על הקשת הלהט"בית הם קונצ'יטה וורסט, דמות הדראג של תומאס ניובירט, הומוסקסואל מוצהר, ודאנקן לורנס, זמר הולנדי ביסקסואלי. זמרים רבים שהשתתפו באירוויזיון יצאו מהארון אחר כך; מריה שריפוביץ', שזכתה באירוויזיון 2007, הצהירה על עצמה כלסבית בשנת 2013, ובוב בני, נציג בלגיה לאירוויזיון 1957 ו-1961, יצא מהארון ב-2001 בגיל 75. כמו כן, נשלחו לתחרות שירים בעלי סממנים התומכים בזכויות להט"ב ומתנגדים להומופוביה; "Nous les amoureux", השיר הזוכה במהדורת 1961 בביצועו של ז'אן-קלוד פסקל, הציג את הקשיים במערכת יחסים רומנטית-הומוסקסואלית.

הדבר הביא להתנגדות השתתפות בתחרות מצד גורמים שמרניים. בחירתה של דנה אינטרנשיונל לייצוג ישראל עוררה התנגדות בקרב גורמים חרדים.<ref></ref> על פי הדיווחים, היא היחידה ששהתה במלון בברמינגהאם, העיר המארחת, עם חלונות חסיני קליעים, בשל סכנה לחייה. טורקיה והונגריה פרשו לצמיתות בשנים 2013 ו-2020, בהתאמה, ללא סיבה רשמית. רשות השידור הטורקית TRT ומקבילתה ההונגרית MTVA ציינו את העלייה החדה בסממנים הלהט"ביים בתחרות כסיבה להחרמתה. הרפובליקה העממית של סין הפסיקה לשדר את האירוע בשנת 2018, בעקבות הליך צנזורה של "יחסים והתנהגויות מיניות חריגות" הנוגדות את חוקי רשות השידור המדינתית.

==השפעה תרבותית==
תחרות הזמר של האירוויזיון זכתה לקהל עולמי, ולמדרוג שנתי גבוה מאוד, המוערך בכ-100–200 מיליון צופים. משכך, הפכה התחרות למושא השפעה תרבותית נרחב בקרב קהלי אירופה, כשהיא מתוארת כקיטשית, ואף נכללת כנושא פארודיות ומערכוני טלוויזיה בפסטיבלי קומדיה מוכרים דוגמת פסטיבל אדינבורו ומלבורן. בנוסף, הופקו מספר סרטי טלוויזיה על האירוויזיון, בהם "בננות" בבימויו של איתן פוקס הישראלי, וסרט הנטפליקס המוכר "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga", בכיכובם של רייצ'ל מקאדמס וויל פרל.

בהתאם לפופולריות שלו ברחבי האינטרנט, לאירוויזיון מספר אתרים הסוקרים אותו באדיקות, כשהמוכר ביניהם הוא "Wiwibloggs", של ויליאם לי אדמס. מועדון המעריצים הבין-לאומי של התחרות הוא ה-OGAE ("General Organisation of Eurovision Fans" – "הארגון הכללי של מעריצי האירוויזיון"). הוא נוסד בשנת 1984, בפינלנד, וכיום הוא מונה כ-40 סניפים ברחבי העולם. במועדונים אלה מארחים באופן קבוע את כוכבי התחרויות השונות, מקיימים ערבי צפייה משותפת וכדומה.

לקראת מועד התחרות, מארחות מספר מדינות באופן קבוע אירועים בהם מופיעים כוכבי עונת האירוויזיון הנוכחית, דוגמת "Eurovision in Concert" ההולנדי, "London Eurovision Party" הבריטי ו-"Israel Calling" הישראלי. עם פרוץ מגפת הקורונה וביטול אירוויזיון 2020 נוצרו כמה מסיבות מקוונות תחת ההאשטאג #EurovisionAgain, שקיבל את תמיכתו של איגוד השידור האירופי. בזכות החשיפה שקיבלה שמרה התחרות על הפרופיל הגבוה שלה בעולם.

==אירועים נוספים==
[[דסטיני צ'וקוניארה, זוכת אירוויזיון הילדים 2015 ונציגת מלטה לאירוויזיון 2021, שם הגיעה למקום השביעי]]
במרוצת השנים פותחו עבור התחרות פורמטים אחדים, ביניהם: אירוויזיון הילדים והאירוויזיון למקהלות, שגם הם מופקים בידי איגוד השידור האירופי. איגוד השידור ערך אירועי פסגה שונים לציון ימים מיוחדים בהיסטוריית האירוויזיון: "Songs of Europe", שנערך בשנת 1981 לרגל מלאת חצי יובל לתחרות, וכלל הופעות חיות והקלטות של זוכיה, "שיר היובל באירוויזיון", שנערך בשנת 2005 לציון 50 שנים והלהיטים הגדולים של האירוויזיון שנערך עשור אחר כך. האירוויזיון למוזיקאים צעירים היא תחרות מוזיקה קלאסית דו-שנתית למוזיקאים צעירים עד גיל 18, בדומה לאירוויזיון הילדים. האירוויזיון לרוקדים צעירים היא תחרות ריקודים לרקדנים חובבנים בגילאי 16–21. בפורמט זה זכתה ספרד ארבע פעמים רצופות – רצף ששיאו לא נשבר בכל המתכונות השונות של התחרות המקורית.

ישנן תחרויות שירה בין-לאומיות נוספות שהופקו בדומה לפורמט המקורי של EBU. פסטיבל סופוט הנערך בפולין מדי שנה מאז 1961, טורקיוויזיון שמוכר בקרב אזורים אוטונומיים בעלי מכנה טורקי-אתני משותף ותחרות הזמר האמריקאית, שאת מהדורתה הראשונה קיימה בשנת 2022.

== ראו גם ==
* מדינות שלא משתתפות באירוויזיון
* אירוויזיון הילדים

==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
* 
* 
* 
</div>

==קישורים חיצוניים==

* 

* [https://blog.nli.org.il/tag/אירוויזיון/ כתבות ומאמרים על האירוויזיון], מתוך בלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית
* 
* [http://www.eurovision.tv האתר הרשמי של האירוויזיון] 
* [https://www.kan.org.il/page.aspx?landingPageId=7 האתר הרשמי של האירוויזיון] 
* [http://www.esctoday.com חדשות שוטפות בנושא האירוויזיון] 
* [http://www.esc-history.com אתר העוסק בהיסטוריה של התחרות] 
* [https://www.kan.org.il/Podcast/item.aspx?pid=13268 ״האח הגדול של האירוויזיון״] – פרק על סיפורו של פסטיבל סנרמו בפודקאסט [https://www.kan.org.il/Podcast/program.aspx/?progId=2019 ״מינהר הזמן״], "כאן", תאגיד השידור הישראלי
* 
* 

מנחי [[אירוויזיון 2016, פייטרה מיידה ומונס סלמרלוב, מבצעים את "Love Love Peace Peace", לצד אמנים מוכרים מהתחרות דוגמת לורדי ובורנובסקיה בבושקי]]

==ביאורים==

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:אירועי מדיה
קטגוריה:זוכי פרס מסך הזהב: תוכניות וסדרות
קטגוריה:פסטיבלי מוזיקה
קטגוריה:תחרויות זמר