OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
שירלי באסבי

שירלי אלין באסבי (באנגלית: Shirlee Busbee; נולדה ב-9 באוגוסט 1941, סן חוזה, קליפורניה) היא סופרת אמריקאית מז'אנר הרומן הרומנטי. 
== ביוגרפיה ==
שירלי באסבי נולדה כבת הבכורה של קצין בצי האמריקאי, אחות לשתי אחיות ושלושה אחים. 
תחילה, למדה במכון בקנטרי (Kentri) שבמרוקו ולאחר מכן היא פנתה למכללה מקומית למנהל עסקים ברבנק שבסנטה רוזה שבקליפורניה. במשך מספר שנים היא עבדה כמעצבת במחוז סולאנו (Solano Country). 
ב-22 ביוני 1963 היא נישאה להווארד באסבי. עתה הם גרים בצפון קליפורניה, שם יש להם חוות סוסים וחיות נוספות. באותה תקופה היא הכירה סופת רוזמרי רוג'רס והן התיידדו.

שירלי זכתה במספר פרסים על כתיבתה ביניהם : Romantic Times Reviewers' Choice, Affaire de Coeur's Silver ו- Bronze Pen Awards.

{| class="wikitable" border="1"
! שם הספר בעברית
! שנת הוצאה בארץ
! שם הספר באנגלית
! שנת הוצאה בארצות הברית
|- 
| אומץ לאהוב
|
| 
| 
|-
| בגלל אהבה
|2001
| 
| 
|-
| ברית עם השטן
|2002 
| At long last
| דצמבר 2000
|-
| הוורד הספרדי
| 
| This Spanish rose
| יולי 1986
|-
| הפרש המסתורי
| 
|Love a dark rider
| 
|-
| השיבה לעמק
| 2004
| Return to Oak Valley
| דצמבר 2002

|-
| לב חצוי
| 
|
| 
|-
|להתאהב בניו אורלינס 
| 
|
| 
|-
| מלכת הצוענים
| 
|Gypsy Lady
| 
|-
| נאהבים לנצח
|1999
| Lovers forever
| מאי 1996
|-
| שבועת ירח
| 2002
| Swear by the Moon
| דצמבר 2001
|}

שאר ספריה : 
* Gypsy lady, 1977/Dec 
* Lady Vixen, 1980/Mar 
* While passion sleep, 1983/Mar 
* Deceive no my heart, 1984/Jun 
* The tiger Lily, 1985/Jul 
* Midnight masquerade, 1988/Aug 
* Whisper to me of love, 1991/Apr 
* Each time we love, 1993/May 
* Love a dark rider, 1994/Jul 
* A heart for the taking, 1997/Sep 
* Love be mine, 1998/Nov 
* For love alone, 2000/May 
* Scandal Becomes Her, 2007/Jun 
* Coming home, 2003/Sep

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרות אמריקאיות
קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1941
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1941
קהל

קהל צופה ב[[מחזה בפארק שעשועים בהונג קונג]]
אופרה הישראלית תל אביב-יפו]]
קהל הוא ציבור אנשים המתקבצים על מנת לצפות, להאזין או להשתתף בהתרחשות אמנותית, ספורטיבית, לימודית, מקצועית, חברתית או פוליטית. הקהל עשוי להימצא פיזית במקום האירוע, למשל באולם תיאטרון, אולם קונצרטים או מופע רוק, מגרש ספורט, הפגנה, קרנבל, כנסייה/בית כנסת/מקדש, ברחוב ועוד. מאידך הקהל עשוי להתקבץ וירטואלית, למשל קהל צופי תוכנית טלוויזיה, מאזיני רדיו או קוראי עיתון מסוים אינם מצויים יחדיו באותו מיקום, ולעיתים גם לא באותה עת.

מעורבות הקהל בהתרחשות עשויה לנוע בין אי-מעורבות כלל, מעורבות מינימלית כגון מחיאות כפיים או קריאת "אָמֵן" או מעורבות רבה ופעילה בתוכני האירוע, כמו למשל מעורבותם של צופי סרט הפולחן "מופע הקולנוע של רוקי" המתחפשים לדמויות מן הסרט ומשתמשים במגוון אביזרים כדי להמחיז את הסצינות המוצגות על המרקע. מעורבות קהל רבה מתקיימת גם במופעי בידור בהם שחקנים מקצועיים מציגים סיפור מסגרת מז'אנר התעלומה הבלשית תוך שילוב אנשים מהקהל בצוות השחקנים ואלתור העלילה תוך כדי התקדמותה.
== ביהדות ==
ביהדות, קהל הוא גם ציבור המתפללים בבית כנסת או הנוכחים בטקס דתי (כגון בר מצווה, חתונה). בהקשרים אלו יש המתייחסים לנוכחים בביטוי: "קהל קדוש". בגולה המילה "קהל" שימשה לעיתים במשמעות הקהילה היהודית או ראשי הקהילה.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:אמנות הבמה
קטגוריה:סוציולוגיה
קטגוריה:אנתרופולוגיה
הרובע השישי של פריז

הרובע השישי של פריז (בצרפתית: VIe arrondissement), הממוקם בגדה השמאלית של העיר, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת, והוא משתרע על שטח של 2.154 קמ"ר. הוא מפורסם בשל אזור סן ז'רמן דה פרה, שבמרכזו כנסיית סן ז'רמן דה פרה, שנוסד במאה ה-6. ברובע השישי נמצא גם הסנאט, שממוקם בגני לוקסמבורג.

==דמוגרפיה==
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה בשנת 1911, אז הגיע מספר התושבים ל-102,993 איש (שהם 47,815 תושבים לקמ"ר). בשנת 1999 מנתה האוכלוסייה 44,919 תושבים וברובע הועסקו 43,691 בני אדם.

===היסטוריה של צפיפות אוכלוסין===
{| class="wikitable" border="1"
! שנה
<small>על פי מפקד האוכלוסין הצרפתי</small>
! אוכלוסייה
! צפיפות (לקמ"ר)
|-
| 1872 
| 90,288
| 41,994
|- style="background-color: #EFEFEF;"
| 1911 (שיא צפיפות האוכלוסין)
| 102,993
| 47,815
|-
| 1954
| 88,200
| 41,023
|- style="background-color: #EFEFEF;"
| 1962
| 80,262
| 37,262
|-
| 1968
| 70,891
| 32,911
|- style="background-color: #EFEFEF;"
| 1975
| 56,331
| 26,152
|-
| 1982
| 48,905
| 22,704
|- style="background-color: #EFEFEF;"
| 1990
| 47,891
| 22,234
|- 
|1999
|44,919
|20,854
|- style="background-color: #EFEFEF;"
| 2005 (הערכה)
| 45,800
| 21,263
|}

==הרבעים הפנימיים==
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע השישי הם: 
* רובע דה לה מוֹנֵה (Quartier de la Monnaie)
* רובע נוטרדאם-דה-שַאן (Quartier Notre-Dame-des-Champs)
* רובע דה לְ'אוֹדֵאוֹן (Quartier de l'Odéon)
* רובע סן-זֵ'רמָן-דה-פְּרֵה (Saint-Germain-des-Prés)

==נוף עירוני==
===מקומות בעלי עניין===
[[גני לוקסמבורג, בהם שוכן הסנאט (צרפת)]]
מלון לוטטיה בלילה
* האקדמיה הצרפתית
* קפה דה פלור
* הסנאט (צרפת) (ארמון לוקסמבורג)
* מלון לוטציה (אוטל לוטטיה)
* גני לוקסמבורג
* קפה לה דה מאגו
* שדרות סן ז'רמן
* שדרות סן מישל
* כיכר סן מישל
* מסעדת פולידור
* פון דז אר
* פון נף
* רובע סן ז'רמן דה פרה
* תיאטרון וייה-קולומבייה
* תיאטרון האודאון

===כנסיות ומוסדות דת===
* כנסיית סן סולפיס
* כנסיית סן ז'רמן דה פרה

===קולז'ים ואוניברסיטאות===
* אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר
* אקול נסיונל סופריור דה מן
* בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה

==קישורים חיצוניים==

* 

6
*
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1860
מרקלוס השני

האפיפיור מרקלוס השני או מרצ'לוס השני (בלטינית: Marcellus II; 6 במאי 1501 – 1 במאי 1555), נולד במרצ'לו קרוויני דלי ספאנוקי, כיהן כאפיפיור מ-9 באפריל 1555, לאחר מות האפיפיור יוליוס השלישי. הוא היה האפיפיור האחרון שלא החליף את שמו עם מינויו.

==ביוגרפיה==
יליד מונטפאנו, הוא היה בנו של ריקרדו קרוויני שהיה גזבר הכנסייה באנקונה. לאביו היה עניין גם באסטרולוגיה ולאחר שגילה שההורוסקופ של מרקלו מנבא לו מעמד גבוה בכנסייה, ייעד אותו לכמורה.

אחרי תקופת לימודים בסיינה, עבר קרוויני לרומא להמשיך את לימודיו. ב-1534 הוא מונה כמזכיר לאפיפיור פאולוס השלישי ( 1534–1549) ושירת כיועץ קרוב לאחיינו של האפיפיור, אלסנדרו פארנזה. בהמשך מינה אותו פאולוס השלישי לבישוף של ניקאסטרו, איטליה ב-1539. קרוויני לא עבר את טקס ההסמכה כבישוף בפעם הזאת. ב-19 בדצמבר 1539, מינה אותו פאולוס השלישי לכומר-קרדינל של כנסיית בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה (הצלב הקדוש בירושלים), ברומא. בעשור הבא נעשה קרוויני האדמיניסטרטור מטעם הכנסייה של מחוזות הבישוף של רג'ו אמיליה וגוביו. בוועידת טרנטו הוא נבחר לאחד משלושת נשיאי המועצה, ביחד עם הקרדינלים רג'ינלד פול וג'ובאני מריה צ'וצ'י דל מונטה (לימים האפיפיור יוליוס השלישי). הוא המשיך לשרת בתפקיד הזה בשארית כהונתו של פאולוס השלישי, אז הוחלף על מנת לפייס את קיסר האימפריה הרומית הקדושה קארל החמישי. ב-1548 הוא מונה כספרן של הותיקן.

ב-9 באפריל 1555, ביום הרביעי של הקונקלווה אחרי מותו של יוליוס השלישי (1550–1555), נבחר קרוויני לאפיפיור חרף מאמציו של הקיסר קארל החמישי למנוע את בחירתו. האפיפיור החדש שבר את המסורת ובחר לכהן בשמו, כמרקלוס השני. הוא האפיפיור האחרון עד-היום ששם הכהונה שלו תואם את שמו הפרטי בלידה. מרקלוס השני גם הוסמך כבישוף וגם הוכתר כאפיפיור ביום הבא, בטקס שהיה צנוע בגלל קיומו בתקופת הלנט. ההסמכה שלו כבישוף נדרשה שכן למרות שהוא ניהל כמה מחוזות בישופות כבישוף, הוא מעולם לא הוקדש כבישוף לפני כן.

מרקלוס השני רצה לעצב מחדש הרבה מהנהלים הפנימיים של הכנסייה, אך גופו נכנע לעייפות של הקונקלווה, הטקסים המתישים הקשורים במינויו, החרדות מהמשרה שלו, ועומס הפונקציות האפיפיוריות של השבוע הקדוש וחג הפסחא. מהר מאוד חלה מרקלוס, וחרף הטיפול המסור, שכלל עטיפתו בעורות כבשים מהבילים, הוא מת ביום ה-22 לבחירתו.

למרקלוס השני יצא מוניטין של אדם ישר, בעל טקט ויכולת. מאמינים כי המיסה פפה מרצ'לי (שחיבר ג'ובאני פלסטרינה לפני או ב-1565) הולחנה לכבודו. עם תקופת כהונה של 22 ימים, האפיפיור מרקלוס השני מדורג שישי ברשימת 10 האפיפיורים שכיהנו זמן קצר ביותר. יורשו היה האפיפיור פאולוס הרביעי.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:אפיפיורים איטלקים
קטגוריה:אפיפיורים במאה ה-16
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת סיינה
קטגוריה:ילידי 1501
קטגוריה:נפטרים ב-1555
נטאל (פרובינציה)

פרובינציית נטאל (באנגלית: Province of Natal ובאפריקאנס: Provinsie van Natal) הייתה אחת מארבע פרובינציות דרום אפריקה בין השנים 1910 ו-1994, תחת איחוד דרום אפריקה ורפובליקת דרום אפריקה. לקראת שלהי שנות קיומה של הפרובינציה, הוקמו בתחומה שני בנטוסטנים: טרנסקאי וקוואזולו.

כיום בשטחה של פרובינציית נטאל מתקיימת הפרובינציה המודרנית קוואזולו-נטאל.

==אוכלוסייה==
{| class="wikitable"
|-
! colspan="4" | קבוצות גזעיות באוכלוסיית נטאל
|-
! colspan="4" | 1904
|-
| לבנים || 97,109 || 8.8% ||width="300px"| 
|-
| שחורים || 904,041 || 81.5% ||width="300px"| 
|-
| צבעוניים || 6,686 || 0.6% ||width="300px"| 
|-
| אסייתים || 100,918 || 9.1% ||width="300px"| 
|-
| סה"כ || 1,108,754 || 100% ||width="300px"| 
|-
! colspan="4" | 1960
|-
| לבנים || 340,235 || 11.4% ||width="300px"| 
|-
| שחורים || 2,199,920 || 73.8% ||width="300px"| 
|-
| צבעוניים || 45,253 || 1.5% ||width="300px"| 
|-
| אסייתים || 394,854 || 13.2% ||width="300px"| 
|-
| סה"כ || 2,980,262 || 100% ||width="300px"| 
|}

==ארצות המולדת==

{| class="wikitable"
|-
! דגל !! שם !! בשפת המקור !! שנת ייסוד !! שטח (בקמ"ר) !! אוכלוסייה (1980) !! עם עיקרי
|-
| <center>30px</center> || טרנסקאי || <div class="mw-content-ltr">Transkei</div> || 1963 || 43,798 || 2,323,650 || קוסה
|-
| <center>30px</center> || קוואזולו || <div class="mw-content-ltr">KwaZulu</div> || 1981 || 32,130 || 3,400,000 || זולו
|}

==מושלים==
{| class="wikitable"
|-
! !! שם !! כהונה
|-
| <center>1</center> || צ'ארלס ג'ון סמיית'Charles John Smythe || 1910–1918
|-
| <center>2</center> || ג'ורג' תומאס פלוומאןGeorge Thomas Plowman || 1918–1928
|-
| <center>3</center> || הרברט גורדון ווטסוןHerbert Gordon Watson || 1928–1943
|-
| <center>4</center> || ג'ורג' היטון ניקולסGeorge Heaton Nicholls || 1943–1944
|-
| <center>5</center> || דאגלס אדגר מיטשלDouglas Edgar Mitchell || 1944–1948
|-
| <center>6</center> || דניס ג'ם סהפסטוןDenis Gem Shepstone || 1948–1958
|-
| <center>7</center> || אלפרד ארנסט טרוליפAlfred Ernest Trollip || 1958–1961
|-
| <center>8</center> || תאודור יוהאנס אדולף גרדנרTheodor Johannes Adolph Gerdener || 1961–1970
|-
| <center>9</center> || וינאנד וילהלם בנג'מין הוומאןWynand Wilhelm Benjamin Havemann || 1970–1979
|-
| <center>10</center> || פרנק מרטיןFrank Martin || 1979
|-
| <center>11</center> || יאן כריסטופל גריילינג בותהJan Christoffel Greyling Botha || 1979–1984
|-
| <center>(10)</center> || פרנק מרטין <small>(כהונה שנייה)</small>Frank Martin || 1984 
|-
| <center>13</center> || רדקליף קדמןRadclyffe Cadman || 1984 –1990
|-
| <center>14</center> || קורנליוס יוהאנס ואן רויין בותהCornelius Johannes van Rooyen Botha || 1990–1994
|}

==ראו גם==
* דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד
* איחוד דרום אפריקה
* מושבת נטאל

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:דרום אפריקה: פרובינציות לשעבר
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1910
הקבר התראקי בסוושטארי

הקבר התראקי בסוושטארי (בולגרית Свещарска гробница - "הקבר בסוושטארי") הוא היפוגאום הממוקם כ-2.5 ק"מ דרומית-מערבית לכפר סוושטארי בצפון-מזרח בולגריה, בשטח מחוז ראזגרד.
== המבנה ==
האתר ששימש כמקום קבורה תראקי, התגלה רק בשנת 1982 והוכרז כאתר מורשת עולמית כבר ב-1985, לאחר שהוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS) הגדירה את גילויו כ"אירוע הארכאולוגי המרהיב במאה ה-20". ההיפוגאום המתוארך למאה ה-3 לפנה"ס ומיוחס לגטים, עם תראקי קדום שעמד במגע עם העולם ההלניסטי. הוא שוכן מתחת לתל בגובה של 11.5 מטר ובקוטר של כ-70 מטר, וכולל מבואה ושני חדרי קבורה מלבניים. הקבר שונה באופן מהותי מהקבר התראקי בקאזאנלק, שהוא בבסיסו מבנה עם כיפה וגם הוא אתר מורשת עולמית בבולגריה, ומתאים למודל ההלניסטי. קברים דומים צפו קודם לכן במקדוניה, באסיה הקטנה ובמצרים.

העיטורים בהיפוגאום ייחודיים. בחדר המרכזי ניצבים עשרה פסלי קריאטידות צבעוניים של דמויות שהן בחציין נשים ובחציין צמחים וכן ציורי קיר. פסלים אלה העשויים אבן גיר, וכן חמישה עמודים נוספים, תומכים באפריז דורי. בצידו הצפון-מערבי של החדר שנמצא אל מול הכניסה, קבועה לונטה ובה ציור המאדיר את המנוח הנראה כשהוא נע על סוסו לעבר דמות אלוהית המושיטה לו ענף ער אציל.

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בולגריה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:בולגריה: מבנים
קטגוריה:מערות קבורה
קטגוריה:בולגריה: אתרים ארכאולוגיים
רב אסי

רב אסי אמורא בבלי מן הדור הראשון לאמוראים. מן העיר הוצל שליד נהרדעא בבבל. היה תלמיד-חבר לרב ורבו של רב יהודה. במסכת מגילה ובמסכת סוטה מצוין שהיה כהן.

==בני דורו==
רב אסי היה חברם של אמוראי בבל, רב, שמואל ורב כהנא (הראשון). רב אסי נחלק מספר פעמים בתלמוד הבבלי עם האמורא רב. לפי המסופר בתלמוד הבבלי נהג שמואל ברב אסי כבוד, ונמנע מלהיכנס לפניו לברית מילה.

==תלמידיו==
מתלמידיו היה האמורא רב יהודה, שלמד גם אצל רב ושמואל.

==זיהויו==
בתלמוד הירושלמי מופיע רב אסי כ"איסי" או "אסי" ללא התואר רב או רבי, בדומה לאמוראים אחרים מן הדור הראשון.

==פטירתו==
לפי האמור בתלמוד הבבלי נפטר רב אסי בבבל, זמן קצר לאחר פטירת האמורא רב. על כך מסופר בתלמוד, כי שילא בר אבינא מגדולי תלמידיו של רב, נהג לפסוק כמותו בפסק מסוים בהלכות נידה (בסוגיית המקשה ללדת). לפני פטירתו של רב, שהה רב אסי ליד מיטתו, ורב אמר לו כי הוא חוזר בו מפסקו זה, אלא ששילא בר אבינא תלמידו עדיין נוהג כמותו, ולכן - הורה רב לרב אסי - "גרייה", כלומר: שכנע אותו בטעמים וראיות כי פסק זה אינו נכון. רב אסי לא שמע בבירור את קולו של רב, וחשב כי הוא אומר מילה דומה בארמית שמשמעותה שונה - "גדייה", כלומר: אם לא יסכים לדבריך, כרות אותו על ידי שמתא. לאחר פטירתו של רב בא רב אסי לשילא ואמר לו כי רב חזר בו מפסקו. נענה שילא: אם היה רב חוזר בו מפסקו, הוא היה אומר לי זאת, שהרי ידע שנוהג אני על פי פסקיו. כאשר ראה רב אסי ששילא מסרב להשמע לדבריו, הוא הטיל עליו שמתא, כהוראתו של רב (כפי שחשב בטעות). בא אליו שילא ואמר לו: האם אינך דואג ממאמר חז"ל "והוי זהיר בגחלתן שלא תכווה"?! נענה רב אסי: כוחי גדול כשל התנא איסי בן יהודה, שנקרא גם איסי בן גור אריה, איסי בן גמליאל, ואיסי בן מהללאל (השם איסי דומה לשם אסי), "אסיתא דנחשא דלא שלט ביה רקבא" - כרפואה שנוצרת על ידי ארס של נחש, שלא שולט בו רקבון. נענה שילא בר אבינא: אני הוא שילא בר אבינא, פטיש החזק השובר את ארס הנחש. כאשר אמר זאת שילא, חלה רב אסי בחולי חמור, ולא יכול היה להרפא ממנו. כאשר נרפא מחולי אחד נפל לחולי אחר וחוזר חלילה, עד שנפטר. מיד לאחר שנפטר עוד לפני שנקבר רב אסי, אמר רב שילא לאשתו: הכיני לי תכריכים, נאלץ אני להפטר מכיוון שחושש אני מרב אסי שלא ילשין עלי אצל רב בשמים. אשתו הכינה לו תכריכים והוא נפטר. החכמים קיימו את שני ההלויות של שני החכמים שנפטרו באותו יום יחד, והחכמים ראו כי ענפי ההדס, שאותם נהוג היה להניח על מיטתם של הנפטרים, פורחים ממיטה למיטה, והסיקו שהחכמים עשו שלום ביניהם, לאחר פטירתם.

כאשר מת, נעקרו כל האילנות בארצו באופן שמימי, כאות אבל.

גרסה אחרת אומרת שהיה באזור מבצר עם עבודה זרה וכשמת אז נחרב המבצר.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:הדור הראשון לאמוראי בבל
קטגוריה:אמוראים כהנים
קטגוריה:תלמידי רב
ואלס הדקה

הואלס ברה במול מז'ור, אופוס 64, מספר 1 המכונה לרוב ואלס הדקה הוא ואלס שנכתב לפסנתר סולו על ידי המלחין הפולני פרדריק שופן. הטמפו שסומן ליצירה הוא "מולטו ויוצ'ה" כלומר מהיר מאוד וחיוני. שופן כתב את הוואלס בשנת 1847 ופרסם אותו בלייפציג באותה השנה, כיצירה הפותחת את אופוס 64. הוואלס בוצע ככל הנראה בקונצרט האחרון של שופן בפריז, שהתקיים בשישה עשר בפברואר 1848.

משום שהואלס השני באופוס נכתב בדו דיאז מינור, ואלס הדקה מהווה לו ניגוד, שכן האחרון נכתב ברה במול מז'ור, שהוא המקבילה האינהרמונית המז'ורית.

למרות כינויו, ביצוע נפוץ של יצירה זו יימשך בין דקה וחצי לשתי דקות וחצי. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהמוציא לאור של שופן, שטבע את הכינוי, התכוון במילה "minute" ל"קטן" ולא ל"דקה". הואלס, על אף שנחשב בעיני רבים כמבריק, אינו גרנדיוזי ואינו ארוך. אחד מהביוגרפים של שופן ציין כי המלחין ניסה לתאר באמצעות הואלס כלב שרודף אחרי זנבו. אכן, במקור הקטע נקרא על ידי שופן "כלב קטן".

מספר אמנים הקליטו גרסאות מושרות של היצירה, לרוב על מנת להדגים את כישוריהם הקוליים. אחת ההקלטות המפורסמות היא של ברברה סטרייסנד. בישראל, דני בן ישראל הקליט גרסה בעברית.

כתב היד של היצירה שמור בספרייה הלאומית של צרפת.
==קישורים חיצוניים==

* [https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/btv1b55001036z/f2.item.r=chopin%2064 כתב היד של היצירה] באתר הספרייה הלאומית של צרפת.

* [http://www.pianoparadise.com/downloadmp3/chopin.html הקלטה של הואלס]

קטגוריה:יצירות מאת פרדריק שופן
קטגוריה:יצירות במוזיקה קלאסית
קטגוריה:יצירות לפסנתר
קטגוריה:שירי ברברה סטרייסנד
בצלאל בזק

<div style="text-align: center;"> בצלאל בזק נואם בכינוס האירופאי של הסתדרות המזרחי והפועל המזרחי ב[[ציריך. </div>]]
<div style="text-align: center;"> בעת קריאת רחוב על שמו ב[[ירושלים. במרכז השר ד"ר יוסף בורג. </div>]]
בצלאל בָּזָק (ביז'ינסקי) (ח' בשבט ה'תרנ"ח, 31 בינואר 1898 – י"א בכסלו ה'תשל"ה, 25 בנובמבר 1974) היה פעיל ציבורי בולט בציונות הדתית.

==ביוגרפיה==
נולד בוולוצלבק שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) למשה ביז'ינסקי ולחיה. הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה. השכלה כללית רכש מפי מורים פרטיים.

מנעוריו היה פעיל ב"צעירי מזרחי" בעירו וולוצלבק וכן בחינוך הדתי ובקרן היסוד. במשך הזמן נבחר כחבר מועצת המזרחי ומועצת הפועל המזרחי בפולין. בשנת ה'תרפ"ד נשא לאשה את שושנה, ובשנת 1925 עלה עמה לארץ ישראל וקבע את מושבו בירושלים. בשנת 1934 היה מראשי סיעת "אל המקור" של הפועל המזרחי.

כיהן כחבר מועצת ההסתדרות של הפועל המזרחי בירושלים וחבר נשיאות המרכז של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל. היה חבר אספת הנבחרים, החל מהאסיפה השנייה, מטעם הפועל המזרחי וחבר הוועד הלאומי. בתקופת המאבק, בשנת תש"ז (1947), שימש כמ"מ חבר הנהלת הוועד הלאומי.

השתתף בקונגרסים הציוניים החל מהקונגרס הי"ב (פרט לקונגרס הי"ד) ולאחר מכן חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני.
היה יו"ר ועדת הבחירות במחוז ירושלים לכנסת הראשונה; חבר המועצה ליד המושל הצבאי למחוז ירושלים בתקופת מלחמת העצמאות.

שימש במשך שנים כמזכיר הכללי של המרכז העולמי של הפועל המזרחי, גזברו של המרכז ובשנים האחרונות לחייו יו"ר בפועל ויושב ראש "מפעל התורה למען הישיבות בארץ ישראל". היה חבר המועצה הדתית בירושלים מייסודה בשנת 1936.

פרסם מאמרים בעיתונים: "המזרחי", "קדם" (שהופיע בפולין), "התור", "נתיבה" ו"הצופה". ערך את קובץ "נירותינו" שהופיע בוולוצלבק. פרסם קובץ על הפועל המזרחי בארץ ישראל בהוצאת צעירי המזרחי, ניו יורק תרפ"ז.

לאחר מותו, ב-1974, הובא למנוחות בבית הקברות סנהדריה. עיריית ירושלים קראה על שמו את הרחוב המקשר בין שכונת ניות וגבעת מרדכי.

==משפחתו==
לבצלאל בזק שלושה בנים:
* השופט יעקב בזק.
* שמואל בזק, מזכיר ועדת הכספים בכנסת ומחבר הספר "בעיר דוד ובשבי הלגיון - פרקי יומן". אשתו של שמואל בזק, אסתר, בת למשפחת שרשבסקי הידועה מגרמניה (דודניתו של מיכאל ששר), הייתה מראשונות המתיישבות בגוש קטיף. בנם של שמואל ואסתר הוא שי בזק, לשעבר יועץ התקשורת של בנימין נתניהו וקונסול ישראל בפלורידה.
* עו"ד משה בזק, שנישא לזהבה, נכדתו של הרב צבי פסח פרנק, בת בנו תנחום פרנק. בנם הוא הרב אמנון בזק.

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי העלייה הרביעית
קטגוריה:אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי
קטגוריה:פעילי תנועת המזרחי
קטגוריה:חברי הוועד הלאומי
בצלאל
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות סנהדריה
קטגוריה:חברי אספת הנבחרים השנייה
קטגוריה:חברי אספת הנבחרים השלישית
קטגוריה:חברי אספת הנבחרים הרביעית
קטגוריה:ירושלים: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1898
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1974
סרצנים

"סָרָצֶנִים" או "סָרָקֶנִים" (ביוונית: Σαρακηνοί, בלטינית: Saraceni)<ref name=":0"></ref> היה הכינוי שנתנו הרומאים העתיקים לכל השבטים "הפראיים" שממזרח לאימפריה שלהם. בימי הביניים (בייחוד בתקופת מסעות הצלב) היה סרצנים הכינוי לערבים, לפרסים, לטורקמנים, ולמוסלמים בכלל בפי הנוצרים, בין אם מוצאם מחצי האי ערב, מאסיה הקטנה או מכל מקום אחר.

בכתובת דו־לשונית נבטית־יוונית מופיע, במקביל למונח היווני τὸ τῶν θαμουδηνῶν ἔθνος (העם ה), המונח הנבטי "שרקת תמודו"; ייתכן שמדובר בעדות לכך שמקור המונח "סרקנים" הוא בצורת ההתייחסות של הסרקנים לעצמם בשפתם.<ref name=":0"></ref> יש המשערים כי מקור המילה במונח הערבי شرقيين (שַׁרְקִיִין), שמשמעותו "מזרחיים", אך על פי המילון האנגלי של אוקספורד אין ודאות כי אטימולוגיה זו נכונה. על פי השערה אחרת מקור המילה הוא ב"מוּשְׁתַרַכָּה" כלומר משותפת/משותפים, במשמעות שותפיהם של הרומאים בשמירה על הלימס. מלומדים נוצרים יצרו פרשנויות מקראיות רבות ושגויות למונח;<ref name=":0"></ref> בכתבים הנוצריים מבואר המונח כמכוון ל"אלו שאינם מצד שרה", לאמור צאצאי ישמעאל בן הגר. בזמנים מאוחרים יותר שימש המונח גם לציון שודדי ים מן הים התיכון.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מסעי הצלב
קטגוריה:היסטוריה אסלאמית
ג'ק רובינסון

ג'ק רובינסון (באנגלית: Jack Robinson; בעברית מקובלת גם ההגייה ג'ק רובינזון) הוא שם דמיוני שמשמש בביטוי: "(הדבר יקרה) לפני שתספיקו להגיד ג'ק רובינסון". הכוונה היא שהדבר יקרה תוך פרק זמן קצר. בגרסה העברית בעבר נהוג היה לומר בטוי זה "עוד בטרם הספקת לומר יעקב בן זמיר".

מקור הביטוי באנגליה. האזכור המוקדם ביותר שלו בספרות מופיע בספר "אוולינה" מאת פרנסס ברני, שיצא לאור בשנת 1778. נראה שהביטוי היה כבר בשימוש בשפה האנגלית בתקופה זו משום שהוא מופיע גם במילון הסלנג של גרוס (Grose) משנת 1785. הביטוי מוזכר גם במהדורת 1811 של אותו מילון. במילון נטען כי מקור הביטוי בשמו של ג'נטלמן אנגלי אמיתי שנהג לעזוב זמן קצר לאחר שהגיע לביקור, אך לטענה זו אין ביסוס נוסף.

יש הטוענים שמקור הביטוי במילה הצרפתית "רובינסון" (Robinson) שמשמעותה "מטרייה". לפי גרסה זו, הקריאה "ז'אק, רובינסון" היא קריאת זירוז טיפוסית של אדון צרפתי המבקש מטרייה ממשרתו כאשר מתחיל לרדת גשם. ז'אק הוא שם צרפתי טיפוסי.

ג'ק הוא כינוי נפוץ לאנשים ששמם הפרטי ג'קסון, ויש הקושרים את הביטוי למספר אנשים באנגליה ששמם הוא ג'קסון רובינסון. לפעמים מייחסים לכך שהמקור לביטוי זה, הוא שחקן הבייסבול ג'קי רובינסון (אף שביטוי זה נוצר יותר מ-120 שנים לפני שנולד ב-1919). 

מעניין לגלות כבר אצל רבי יהודה הלוי, במאה ה-15, ביטוי דומה בסגנונו: "וְהִיא טֶרֶם קְרֹאת בּוּקָה מְבוּקָה" (בשיר "ויש בת שיר כבת עין חקוקה"), דהיינו: עוד לפני שהספיקה לומר בוקה מבוקה. הביטוי הארוך כאן מאזכר את הביטוי מספר נחום, "בוקה ומבוקה ומבולקה". 

==קישורים חיצוניים==
* 
* [https://www.phrases.org.uk/meanings/jack-robinson.html על מקור הביטוי] באתר www.phrases.org.uk

==הערות שוליים==

קטגוריה:ביטויים
תומר מרדכי

רש"ט תומר מרדכי (4 ביולי 1983 - 1 באפריל 2002) היה שוטר בשירות חובה שנהרג בפיצוץ מכונית תופת בירושלים. מרדכי מנע פיגוע גדול ועל כך הוענק לו עיטור המופת לאחר מותו.

==ביוגרפיה==
מרדכי גדל בשכונת רמת אביב בתל אביב, והצטיין בתחום הטכנולוגי, באלקטרוניקה ובמחשבים. הוא התגייס למשטרת ישראל במסגרת שירות חובה במשטרה (שח"מ) בנובמבר 2001, ושובץ בתחילה ליחידה טכנולוגית, אך בעקבות בקשתו הועבר ליחידת סיור.

ב-1 באפריל 2002 הוצב מרדכי עם שני שוטרים נוספים במחסום ברחוב הנביאים פינת דרך חיל ההנדסה (שדרות בר-לב). בשעה 20:45 בערך הוא הבחין ברכב שנעצר בדרך חיל ההנדסה, לפני הפנייה לרחוב הנביאים, כשחציו על המדרכה וחציו על הכביש. מרדכי חשד ברכב, וניגש לבדוק אותו, אך הנהג ברח מהרכב, ואז נשמע קול פיצוץ עז. מן הפיצוץ נהרג מחבל שישב ברכב, ומרדכי נפצע באופן אנוש. הוא הובהל לבית החולים שערי צדק, שם נפטר מפצעיו.

בנוסח עיטור המופת שהוענק למרדכי לאחר מותו, נכתב כי "מנע בגופו פיגוע תופת בירושלים וגילה ערנות, יוזמה ואומץ לב הראויים לשמש מופת."

בן תשע-עשרה היה תומר מרדכי בנפלו. הוא נקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול בתל אביב.

==הנצחה==
*לזכרו הוקם סמוך למקום בו נפל מצפור תומר, ובו נקודת תצפית על העיר העתיקה.
*ב-2003 הוקם לזכרו "גן תומר" ברמת אביב ליד בית הספר אליאנס בו למד.

{|
|-
|מצפור תומר, לזכרו - ב[[רחוב הנביאים פינת דרך חיל ההנדסה (כביש 1)]]
|אבן זיכרון במצפור
גן תומר ברמת אביב
|}

==לקריאה נוספת==

*[http://147.237.72.101/show_item.asp?itemId=39416&levelId=26444&itemType=10&template=4 תומר מרדכי] באתר [https://web.archive.org/web/20090129091544/http://147.237.72.101/ גלעד] לזכר הנופלים חללי משטרת ישראל.
*
* - מפעל ההנצחה "יזכור", שנערך על ידי משרד הביטחון.

קטגוריה:חללי טרור ישראלים
קטגוריה:חללי טרור בישראל
קטגוריה:חללי משטרת ישראל
קטגוריה:שוטרים שעוטרו בעיטור המופת
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הצבאי קריית שאול
קטגוריה:בוגרי תיכון אליאנס (תל אביב)
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1983
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2002
קטגוריה:פיגועי טרור בישראל ב-2002
קטגוריה:פיגועי טרור בירושלים ב-2002
קטגוריה:קורבנות פיגועים בירושלים
דמי חליצה

במסעדנות, דמי חליצה הם סכום כסף המשולם בתיאום מראש בין הסועדים לבין המסעדה, בתמורה לזכות להביא איתם בקבוק יין, לחלוץ אותו במסעדה ולשתות ממנו בגביעי היין של המסעדה.

סכום הכסף נועד לפצות את המסעדה על אובדן ההכנסה הפוטנציאלית מאי-מכירת בקבוק יין ממרתפה ואף על שבר אפשרי של כוסות יין. על-פי-רוב, יהיה סכום זה נמוך יחסית בהשוואה למחירי היינות במסעדה ויכול לנוע בין 30 ל־60 שקלים.

כמו כן, בבתי עסקים רבים העוסקים בממכר יין ומאפשרים גם ישיבה במקום, נהוג לגבות "דמי חליצה" בנוסף למחיר הבקבוק. הסיבה לכך נעוצה בכך היא שלרוב מחירי הבקבוקים במקומות אלו הם נמוכים יותר ("מחיר מדף") לעומת מסעדות שגובות מחיר גבוה בהרבה על בקבוק זהה. גביית דמי חליצה נועדה לפצות את בית העסק על עלויות השירותים הנוספים הניתנים ללקוחות הבוחרים לצרוך את היין במקום, כגון שימוש בכוסות, מפיות, שמפניירה, קרח ועוד.

הסדר דמי החליצה אינו קיים בכל מסעדה, והוא כרוך בדרך כלל בבירור בלתי-פורמלי בין הסועדים לבין המלצר, ובתיאום מראש.

== קישורים חיצוניים ==
* 
* 

קטגוריה:שירותי אירוח ואוכל
קטגוריה:יין
קטגוריה:תרבות שתיית אלכוהול
גני טווילרי

תחריט צרפתי משלהי [[המאה ה-17, המראה את גני טווילרי וארמון הלובר]]
גני טווילרי (בצרפתית: Le jardin des Tuileries) הם הגנים העתיקים והחשובים ביותר בגנים הצרפתיים שבפריז, צרפת. הם נפרשים ממערב למזרח בין כיכר הקונקורד ועד הלובר, ומדרום לצפון מנהר הסן ועד רחוב ריבולי. שטח הגנים 230 דונם.<ref></ref>
== היסטוריה ==
גנים אלו ניטעו בידי קטרינה דה מדיצ'י החל משנת 1564, במקביל לתחילת בנייתו של ארמון טווילרי. מזרקה, גן חיות ומערה מעטרים את הגן, אליהם נוספו ביתן והאורנז'רי בתחילת המאה ה-17.

בשנת 1664, ז'אן-בטיסט קולבר הורה על עיצובו מחדש של הגן בידי אנדרה לה נוטר, שכבר עיטר לפני כן את גני וו-לה-ויקונט (Vaux-le-Vicomte). לה נוטרה העניק לגן את צורתו בעלת הקווים הברורים, שנשמרה עד היום: הוא החדיר לציר הארמון שדרה מרכזית תחומה במזרח בבריכת מים מעוגלת, במערב בבריכה מתומנת; הוא בנה טרסה על שפת המים, לאורך המזח, וטרסה נוספת לאורך רחוב ריבולי; לבסוף, הוא בנה שתי טרסות לאורך גבולה הנוכחי של כיכר הקונקורד, עם שני פתחי כניסה.

== גלריית תמונות ==
<gallery widths="160px" heights="120px" perrow="4">
Adolf Friedrich Erdmann von Menzel 038.jpg|גני טווילרי: ציור מאת אדולף פון מנצל
Tuileries-Roue.jpg|גלגל ענק בגני טווילרי
Paris 1st.png|מפת הרובע הראשון של פריז: במרכז הלובר וגני טווילרי
</gallery>

==ראו גם==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פריז: פארקים וגנים
קטגוריה:הרובע הראשון של פריז
קטגוריה:פריז: מבנים היסטוריים
565




== אירועים ==

*קולומבה מאזכר לראשונה את המפלצת מלוך נס


== נולדו ==



== נפטרו ==

* 13 או 14 בנובמבר - יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (נולד ב-483)
* בליסריוס - מצביא ביזנטי (נולד ב-505)
* פרוקופיוס - היסטוריון ביזנטי (נולד ב-500)

== לוח שנה ==









==קישורים חיצוניים==
הכביש המכושף

מבט על הכביש המכושף מטיילת ארמון הנציב
הכביש המכושף [[מונקטון קנדה]]
הכביש המכושף הוא קטע כביש מפורסם בירושלים, מתחת לארמון הנציב, בתחומי השכונה הערבית ג'בל מוכבר.
הכביש זכה לכינויו הייחודי מכיוון שכאשר עוצרים את המכונית באמצע כביש זה, היורד מפסגת ההר לעבר מדבר יהודה, ומשחררים את בלמיה, מבחינים בתופעה מעניינת: המכונית נראית כאילו היא נעה לכיוון מעלה, אף שעליה לנוע מטה בהתאם לכוח הכבידה, אותו הדבר גם כאשר שופכים מים על הכביש והם נראים כעולים במעלה הכביש במקום לרדת. התופעה הפכה חלק מן ההווי של תושבי ירושלים ואטרקציה למבקרים.

תופעה דומה מתרחשת באחד הכבישים בגליל, ליד עמוקה.

==הסבר התופעה==
למעשה, התופעה אינה אלא אשליה אופטית. הזווית בה נסלל הכביש ביחס לנוף יוצרת את התחושה כי שיפוע הכביש הוא כלפי מעלה, כאשר למעשה הדבר הפוך, ושיפוע הכביש הוא דווקא כלפי מטה. האדם הצופה מן המכונית בנוף, מסיק כי הנוף הוא הישר ולכן רואה את המכונית נוסעת למעלה, אך למעשה, כאשר הוא משחרר את הבלמים, המכונית נעה כלפי מטה, בהשפעת כוח הכבידה.

== כבישים "מכושפים" נוספים בארץ ישראל ==
ישנם מספר כבישים נוספים בארץ ישראל שגם ביחס אליהם נטען כי קיימת אשליה אופטית דומה:
*הכביש ליד מושב אליפלט, מספר קילומטרים לפני ראש פינה.
*כביש באזור רמת הגולן, אחרי קצרין ולכיוון גשור.
*אחד הכבישים בגליל, ליד עמוקה
*הכניסה לכביש המהיר מבית שמש לכיוון שער הגיא.
*כביש באזור אילת, אחרי הכניסה לכביש שמוביל לבסיסים חיל הים ובדיוק לפני השלט מ.ק 24 מצד ימין.

==ראו גם==
* מערבולת אורגון

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ירושלים: רחובות
קטגוריה:מזרח ירושלים
קטגוריה:אשליות אופטיות
קטגוריה:רכס ארמון הנציב
קוטמאקו

קוטמאקו (בצרפתית: Koutammakou) הוא אזור במחוז קארה בצפון־מזרח טוגו, לאורך גבולה עם בנין. האזור, הררי למחצה באופיו, תחום מצפון בהרי אטאקורה ומדרום בנהר קרן, ובמזרחו הוא חודר ללא קו גבול גאוגרפי ברור אל תחומי בנין השכנה. אזור הקוטמאקו מיושב על ידי בני הבטמרימבה שתרבותם סובבת סביב בתי בוץ המכונים טקיינטה (Takienta). לבתים אלה ערך אדריכלי ותרבותי והם היו לאחד מסמליה של טוגו. בשנת 2004 הוכרז שטח של כ-500 קמ"ר בקוטמאקו כאתר מורשת עולמית. בשנת 2023 הורחב שטח האתר ליותר מ-2,700 קמ"ר בתוך בנין הסמוכה .

מקורם של בני הבטמרימבה אינו ידוע במדויק, ולפי ממצאים ארכאולוגיים ומידע שעבר מדור לדור, הם הגיעו בין המאה ה-16 למאה ה-18 מאזור הנמצא כיום בשטחה של בורקינה פאסו מצפון ומצפון מערב לטוגו.

==אדריכלות==
בתי בוץ נפוצים במערב אפריקה בצורות רבות המושפעות מהתרבות המקומית ומחומרי הבנייה הזמינים, אך בתי הטקיינטה בקוטמאקו נודעים בשל יופיים ובשל המבנה האדריכלי הייחודי שלהם. בתים אלה עשויים כחדרים בודדים הערוכים בצורת מעגל והם מוקפים בחומת בוץ המחברת ביניהם. החדרים, בדרך כלל עד שמונה בכל צבר, עגולים או אליפטיים, והחומה עצמה בנויה משכבות שיוצרות מבנה של פסים אופקיים. בדרך כלל ניצב חדר עגול נוסף במרכז המתחם. לחלק מהחדרים גג שטוח ולאחרים גג מחודד הבולט מעל לחומה החיצונית של המתחם, ובחדרים רבים יש שתי קומות. לחדרים הנפרדים תפקידים שונים, כמו מטבח, חדרי שינה, חדרי אחסון או מחסני תבואה, והם מספקים מקלט גם לבעלי החיים של משק הבית. תמונות שצולמו בסוף המאה ה-19 מראות שבעבר נבנו מצבורי טקיינטה שבהם חדרים רבים מאלה שיש בטקיינטה כיום, ומספרם הגיע לעיתים ל-20.

==חברה==
מבני הטקיינטה מבטאים את הקרבה השבטית בקרב בני הבטמרימבה, והם מפוזרים בכפרים על שטח גדול יחסית. לפי המסורת המרחק בין המתחמים נקבע לפי מרחק מעופו של חץ. הבתים הם בני חלוף ומוקמים לפי הצרכים. כפר שלם עשוי לקום בשל הצורך או בשל מריבה בין שבטים. לפי המסורת נבנה הכפר החדש לפי דוגמת הכפר הראשון "קוייה" (Kuye) שהוקם בידי האלים. כדי להבטיח שהכפר החדש מוקם בהרמוניה עם הסביבה, נבנה תחילה מקדש ל"דיבו" (Dibo), הכוחות הטבעיים בסביבה אליהם קשורים הכפריים. לאחר הקמת הכפר נבנה גם מבנה לצורכי פולחן הכולל מזבח ובית קברות.

==כלכלה==
השיתוף בין הכפריים מסתיים לאחר הקמת הכפר וכל משפחה מתפקדת כיחידה חקלאית עצמאית. אין שיתוף פעולה בין המשפחות בעיבוד השדות ובשטחי המרעה, אך משאבי הטבע משותפים לכל. הבתים ממוקמים למרגלות גבעות כדי לחוס על קרקע חקלאית, וחלק מהשדות אף שוכנים בטרסות על מורדות הגבעות. התושבים עוסקים בגידול דגנים ובגידול בעלי חיים, בעיקר פרות.

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.worldheritagesite.org/sites/koutammakou.html אודות קוטמאקו באתר world heritage site]
*[http://www.africaclub.com/batam.htm גלריית תמונות של בני הבטמרימבה ושל בתי הטקיינטה]

קטגוריה:טוגו: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:טוגו: גאוגרפיה
קטגוריה:בנין: גאוגרפיה
הר נימבה

הר נימבה (באנגלית: Mount Nimba; בצרפתית: Mont Nimba) הוא הר הנישא לגובה של 1,752 מטר במפגש הגבולות של חוף השנהב, ליבריה וגינאה, והוא הפסגה הגבוהה בכל אחת משלוש המדינות. ההר הוא חלק ממסיב נימבה, והוא עשיר בעפרות ברזל. עם זאת בצידו הליברי נחצבה המתכת עד שמאגריה התדלדלו ב-1989. 

מאז שנת 1944 מוכרז אזור ההר בשטח של 177.49 קמ"ר המשתרע בתחומי חוף השנהב וגינאה כשמורת טבע שאינה פתוחה לתיירים (Mount Nimba Strict Nature Reserve; Réserve naturelle intégrale du Mont Nimba), ובשנת 1981 היא הוכרה כאתר מורשת עולמית. רוב השמורה בשטח של כ-130 קמ"ר נמצא בתחומי גינאה והיתר בשטחה של חוף השנהב. 

מורדות ההר מכוסים ביער הררי סבוך עד לגובה של 1,000 מטר ועשירים באפיפיטים, ועל הפסגה משתרעת ערבת סוואנה. בשמורה כ-200 מינים אנדמיים של צמחים ובעלי חיים<ref></ref> והיא עשירה בגחניים, חתולים גדולים ובצביונים. בנוסף מצויים על ההר נמרים, קרפדה ייחודית להר (Mt Nimba Viviparous Toad, שם מדעי Nectophrynoides occidentalis) ולוטרה ננסית אפריקאית (dwarf African otter shrew), גם היא אנדמית למקום. עוד חיה על ההר קהילת שימפנזות הידועה ביכולתה לעשות שימוש באבנים כבכלים. 

ב-1992 צורפה השמורה לרשימת אתרי המורשת העולמית הנמצאים בסיכון. חוסר היציבות הפוליטית באזור הביאה לחוסר שליטתה של ממשלת חוף השנהב בחלק זה של המדינה ולזרם של פליטים אל שטח השמורה בתחומי גינאה. בנוסף לכך, הסתבר כי קיימת כוונה לחדש את הפקת הברזל בשטח השמורה<ref></ref>, אולם עניין זה הוסדר בשנת 1993 כאשר גבולות השטח המוגן תוקנו, כך שהאזור אשר יועד לכרייה הוצא מתחומה<ref></ref>. למרות זאת השמורה נמצאת עדיין בסיכון<ref></ref> ולפי דוח של אונסק"ו משנת 2005 חלקה של השמורה בתחומי חוף השנהב נמצא בשליטתם של מורדים שכורתים את היערות ועוסקים בצייד ובכרייה, ואילו בתחומי גינאה קיימות בעיות של ניהול ותיקצוב. 

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:חוף השנהב: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:גינאה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:אתרי מורשת עולמית בסיכון
נימבה
קטגוריה:חוף השנהב: גאוגרפיה
קטגוריה:גינאה: גאוגרפיה
קטגוריה:ליבריה: גאוגרפיה
נימבה
באצבים

הבּאצים (בגאורגית: ბაცი) או הבאצבים (ბაცბი) הם קהילה קטנה של דוברי נאח בגאורגיה הידועים גם בשם צוֹבה-תוּשים (წოვა-თუშები) על שם נקיק במחוז ההיסטורי, תושתי, המקום אליו נדדו מצפון הקווקז (אינגושטיה) במאה השש עשרה. 

רוב הבאצים מתגוררים כיום בכפר אלוואני עילית במחוז קאחתי, אולם משפחותיהם מפוזרות במקומות אחרים בגאורגיה. חלק מהבאצים שימרו את שפתם הבאצבית, שהושפעה רבות מהגאורגית ואינה מובנת באופן הדדי עם דוברי הנאח האחרים כמו הצ'צ'נית והאינגושית. לשפה זו אין שפה כתובה והבאצים משתמשים באלפבית הגאורגי. מנהגיהם ומסורתם דומים למנהגי העמים האחרים באזורים ההרריים של מזרח גאורגיה. 

== מקורות== 

* גאורגה האוויט (1996), [http://books.google.com/books?id=5Z4X7e5FwtcC&pg=RA1-PA327&dq=%22Bats+people%22&sig=rZEC0_wxjlsS1iXhcv6I5TuRT7Y מקראה גאורגית], עמ' 327, הפרק "המסורות הפולקלוריסטיות בתושתי", , 

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:עמים קווקזיים
קטגוריה:גאורגיה: קבוצות אתניות
קטגוריה:קאחתי
מוזיאון האצ"ל בתש"ח

החזית הצפונית והכניסה לבניין
מוזיאון האצ"ל בתש"ח על שם עמיחי פאגלין, הקרוי גם "בית גידי", מנציח את קורות האצ"ל החל בהחלטת עצרת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל בכ"ט בנובמבר 1947 ועד השתלבות הארגון בצה"ל לאחר קום המדינה. דגש מיוחד מושם על כיבוש יפו הערבית על ידי הארגון בקרבות תש"ח (25-28 באפריל 1948). מבנה המוזיאון הוא למעשה אחד הבתים של שכונת מנשייה שנפגעו בקרב על יפו.

== רקע ==
המבנה שבו הוקם המוזיאון נבנה לראשונה בשנת 1900 על ידי איש עסקים יהודי שביקש להשתקע בארץ ישראל. לאחר מותו, עבר הבית לידיים ערביות ושימש לסירוגין לצורכי מגורים, תעשייה ומסחר. הבניין היה חלק משכונת מנשייה, שכונה ערבית בפאתה הצפונית של יפו שהחלה להיבנות בתחילת המאה העשרים. לאחר מאורעות תרפ"ט, בעליית הגג של המבנה גרה משפחה יהודית - שלימים, במהלך מאורעות תרצ"ו, נאלצה להעתיק את מגוריה.

בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות, קו החזית בין יהודי תל אביב לערביי יפו עבר בין השכונות נווה צדק ומנשייה. המבנה, שלימים הוקם בו המוזיאון, היווה חלק מקו הביצורים של הערבים. בחול המועד פסח תש"ח, פתח האצ"ל במערכה לכיבוש יפו שבמהלכו נפלו 41 לוחמים ונפצעו 82. בקרבת מבנה המוזיאון היה המעוז הערבי האחרון, שנפילתו לידי האצ"ל הכשירה את הקרקע לכיבושה של שכונת מנשייה ולכניעתה של יפו כולה.

== היסטוריה ==
בסוף שנות ה-70, כשהוחלט לפנות את בתי שכונת מנשייה החרבים, פנו חברי ברית חיילי האצ"ל לעיריית תל אביב בבקשה להקים במקום אתר הנצחה לחבריהם שנפלו בקרב. דוד אלעזר, רס"ן בדימוס וחבר האצ"ל לשעבר, היה היוזם, הדוחף והמניע להקמתו של המוזיאון הזה, ועם הקמתו מונה גם למנהלו הראשון. בהתחלה נקרא המוזיאון "המוזיאון לשחרור יפו ע"ש עמיחי [גידי] פאגלין", שהיה קצין המבצעים של האצ"ל, ובקיצור "בית גידי". לימים, משעבר המוזיאון להיות חלק מיחידת המוזיאונים של משרד הביטחון, שונה שמו ל"מוזיאון האצ"ל בתש"ח". האדריכלים אמנון ניב, אמנון שוורץ ודני שוורץ שיחזרו חלק ממבנה האבן המקורי ושילבו בו מבנה פנימי מזכוכית שחורה, שיוצרת ניגוד חריף בין ישן לחדש. 

בשנת 1983, בתום עבודות השימור והבנייה, נפתח המוזיאון לקהל הרחב, כאשר טקס הפתיחה החגיגי והממלכתי נערך בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין. בשנת 1987 זכה הבניין בפרס רוקח למפעלי הנדסה. משנת 1982 מכהן יוסק'ה נחמיאס כאיש עדות וכאחד מראשי המוזיאון.

== ראו גם ==
*מוזיאון האצ"ל

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [https://shimur.org/sites/%d7%9e%d7%95%d7%96%d7%99%d7%90%d7%95%d7%9f-%d7%94%d7%90%d7%a6%d7%9c-%d7%91%d7%aa%d7%a9%d7%97/ מוזאון האצ"ל בתש"ח], אתר המועצה לשימור מבנים ואתרים
* [http://www.iaa-conservation.org.il/Projects_Item_heb.asp?site_id=7&subject_id=6&id=80 מוזיאון האצ"ל בתש"ח], באתר רשות העתיקות
* [https://www.mod.gov.il/Memorial_Legacy/museums/Pages/haetzel.aspx מוזיאון האצ"ל בתש"ח], באתר משרד הביטחון
* אדר' פאינה מילשטיין, [http://www.iaa-conservation.org.il/Projects_Item_heb.asp?site_id=7&subject_id=6 מוזיאון האצ"ל בתש"ח], אתר [http://www.antiquities.org.il/default.aspx רשות העתיקות] - [http://www.iaa-conservation.org.il/ מינהל שימור], 2006
*אריה יצחקי, [https://www.facebook.com/Arieh.Itzhaki/posts/959614021041635?__tn__=K-R "בית גידי", מוזיאון אצ"ל בתש"ח. 2019]

==הערות שוליים==

קטגוריה:יפו: מבנים
קטגוריה:אצ"ל
אצ"ל בתש"ח
קטגוריה:תל אביב-יפו: מבנים לשימור
אצ"ל בתש"ח
אצ"ל בתש"ח
קטגוריה:יפו: תרבות
קטגוריה:מרחב תל אביב במלחמת העצמאות
משין הד

משין הד (Machine Head) היא להקת גרוב מטאל אמריקאית, שנוסדה בשנת 1992 באוקלנד, קליפורניה. עד כה, הלהקה הוציאה עשרה אלבומי אולפן. הלהקה הייתה מועמדת לזכייה בפרס גראמי ב-2008 על ביצוע המטאל הטוב ביותר, על השיר "Aesthetics of Hate".

הלהקה עברה מלנגן גרוב/ת'ראש מטאל לסאונד המושפע יותר מנו-מטאל עבור שניים מהאלבומים שלה (The Burning Red ו-Supercharger), ואז חזרה לסאונד הגרוב/ת'ראש מטאל באלבומים הבאים (Through the Ashes of Empires, The Blackening, Unto the Locust, Bloodstone & Diamonds).<ref name=":0"></ref> ב-2018 הם שילבו בין גרוב/ת'ראש מטאל לבין נו-מטאל, באלבום Catharsis.<ref name=":0" /> האלבום Of Kingdom and Crown מ-2022 המשיך את סגנון הגרוב הידוע של הלהקה.<ref></ref>

==הופעות בישראל==
משין הד הופיעו בישראל בפעם הראשונה ב-10 במרץ 2008, במועדון התיאטרון בתל אביב.

==חברי ההרכב==
===נוכחיים===
*רוב פלין - שירה, גיטרה (1994 - היום)
*אדם דאס - גיטרה בס, קולות רקע (1994 - היום)
*פיל דאמל - גיטרה (2003 - היום)
*דייב מקליין - תופים (1995 - היום)

===לשעבר===
*כריס קונטוס - תופים (1994 - 1995)
*לוגן מאדר - גיטרה (1994 - 1997)
*טוני קוסטנזה - תופים (1994)
*אהרו לאסטר - גיטרה (1999 - 2001)

==דיסקוגרפיה==
{| class="wikitable mw-collapsible" border="1"
|-
!אלבום
!שנה
|-
|Burn My Eyes
|1994
|-
| The More Things Change... ||1997
|-
| Take My Scars (מיני אלבום) ||1997
|-
| The Burning Red ||1999
|-
| Year of the Dragon (מיני אלבום) ||2000
|-
| Supercharger ||2001
|-
| Through the Ashes of Empires ||2003
|-
| The Blackening & Beyond (מיני אלבום) ||2007
|-
| The Blackening ||2007
|-
| The Black Procession (מיני אלבום) ||2011
|-
| Unto the Locust ||2011
|-
| B-Sides & Rarities (מיני אלבום) ||2012
|-
| Bloodstone & Diamonds ||2014
|-
| Catharsis ||2018
|-
| Arrows in Words from the Sky (מיני אלבום) ||2021
|-
|Of Kingdom and Crown
|2022
|}

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://metalist.co.il/ShowPrivate.asp?id=149 סקירת ההופעה בישראל באתר מטאליסט]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:להקות רוק אמריקאיות
קטגוריה:להקות גרוב מטאל
קטגוריה:להקות ת'ראש מטאל
קטגוריה:להקות נו מטאל
קטגוריה:להקות שהוקמו בשנת 1991
הלוח האפריקאי

הלוח האפריקאי בימין המפה, בצבע כתום
הלוח האפריקאי הוא אחד משלושת הלוחות הטקטוניים, אשר יחד עם לוח ערב והלוח ההודי, נעו צפונה במשך מיליוני שנים והביאו להתנגשות עם הלוח האירו-אסיאתי. התנגשות זו גרמה להיווצרות רצף של רכסי הרים מהרי הפירינאים, דרך רכסי ההרים בדרום אירופה ובמזרח התיכון ועד רכס ההימלאיה ורכסי דרום-מזרח אסיה.

חלק מהלוח האפריקאי הוא הלוח הלבנטיני.

==גבולות חילוף (טרנספורם)==
גבולות חילוף הם אזורים שבהם הלוחות נעים (או מחליקים) אופקית לאורך העתק אנכי יחיד או קבוצה של העתקים מקבילים, כאשר תנועת הלוחות אינה לחיצתית או מתיחתית. השחיקה עשויה להיות חזקה עד כדי יצירת אזור של סלעים מרוסקים ברוחב של 100 ק"מ. 

העתקי החילוף העיקריים מסביב ללוח האפריקאי שוכנים הן בסביבה ימית, בקו המגע בינו לבין הלוח הדרום אמריקאי (לאורך הרכס המרכז אוקייני באוקיינוס האטלנטי), והן בסביבה יבשתית לאורך הבקע הסורי-אפריקני.

החוקרים משערים כי לאפריקה נודע מעמד חשוב בתהליך נדידת היבשות, משום שללוח האפריקאי גבולות חילוף עם מספר רב של לוחות טקטוניים אחרים. 

הלוח האפריקאי נע צפונה בקצב של 2.15 ס"מ לשנה. בקצב זה תגע אפריקה בקצה הדרומי של ספרד בעוד 650,000 שנה, ותגרום לחסימת הים התיכון מכיוון מצר גיברלטר. אם אכן ייחסם המצר, צפוי הים התיכון להתייבש.

==הפעילות במזרח אפריקה==

פעילות בגבולותיהם של הלוחות הטקטוניים גורמת לרעידות אדמה ולהתפרצויות געשיות. בצידו המזרחי יוצר הלוח האפריקאי "סדק" גאולוגי פעיל לאורך השקע הסורי אפריקאי, ואזור משולש עפר פעיל במיוחד. באזור זה מתרחקים זה מזה תת-הלוח הנובי, תת-הלוח הסומלי והלוח הערבי. 

==קישורים חיצוניים==

אפריקאי
קטגוריה:אפריקה: גאולוגיה
גיטרה רומנטית

גיטרה רומנטית, [[פריז, בסביבות 1830]]
גיטרה רומנטית היא גיטרה שמקורה בתקופה הרומנטית של המוזיקה הקלאסית של המאה ה-19. מקורה במדינות (מערב) אירופה (איטליה, צרפת, אנגליה, אוסטריה וספרד) והיא מהווה את המקור לגיטרה הקלאסית המודרנית ולגיטרה האקוסטית האמריקאית. הגיטרה הרומנטית ידועה כגיטרה הראשונה בעלת 6 מיתרים. הגיטרה הרומנטית מתאפיינת בצורה מוארכת וצרה, כאשר מיתריה עשויים מניילון או מעיים (Catgut) ושלושת מיתרי הבס מלופפים בנחושת מצופה בכסף, בדומה לגיטרה קלאסית מודרנית. לעיתים, המיתרים היו מחוזקים באזור הגשר על ידי פינים קטנים.

== סקירה כללית ==
הגיטרה הרומנטית הידועה הראשונה שנבנתה, נבנתה בשנת 1774 על ידי פרדיננדו גליאנו בנאפולי. גיטרה זו שהוצגה כיום במוזיאון הייר (Heyer Museum) לפני פשיטה הרגל שלו, מראה כמה הבדלים חשובים מהגיטרה הקלאסית המודרנית. היו לו 5 מיתרים במקום 6 שנמצאים בגיטרה הקלאסית. בסוף המאה ה-18 הגיטרה זכתה לפופולריות כללית ניכרת. אולם, לפי דבריו של רוג'רו צ'יזה , מוזיקולוגים רבים התעלמו במידה רבה ממקומה וחשיבותה במוזיקה הקלאסית.

=== נגנים ומלחינים ===
מספר מלחינים ידועים שלא קשורים כלל לגיטרה הרומנטית ניגנו או הלחינו בשבילה יצירות, למשל: לואיג'י בוקריני ופרנץ שוברט. הקטור ברליוז היה גם נגן מיומן על הגיטרה הרומנטית. הוירטואוז והכנר ניקולו פאגאניני, ניגן אף הוא בגיטרה ואנטון דיאבלי הלחין כמות כלשהי של יצירות לגיטרה.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:גיטרה
קטגוריה:כלי מיתר
קרון בילום

קרון בילום אמריקאי בתצוגה במוזיאון
בריטי של חברת "בריטיש ריילווייז"]]

קרון בילום (באנגלית: Caboose באמריקה הצפונית, Brake Van בממלכה המאוחדת) הוא קרון רכבת הנגרר בסופה של רכבת משא ומשמש בין היתר למגורי עובדי הרכבת. עד לשנות ה-80 של המאה ה-20 נדרשה כל רכבת משא בצפון אמריקה לגרור במאסף קרון בילום. עם פיתוח קרונות המשא ואמצעי האיתות וההתרעה במסילות הרכבת ושכלולם, פחת השימוש בקרונות בילום ובתחילת המאה ה-21 הם נעשו למחזה נדיר על המסילות.

==היסטוריה==
קרון הבילום מספק לצוות הרכבת מקלט מפגעי מזג האוויר בקצה האחורי של רכבת משא. מן הקרון היה הצוות יוצא לעבודות עיתוק וכן לשמירה על הרכבת בשעה שעצרה. הקרון איפשר אף תצפית קבועה על הרכבת לצורך זיהוי תקלות שונות במשך הנסיעה: מטענים שחרגו ממקומם, ציוד הנגרר על המסילה וצירי גלגלים שנשחקו והתלהטו. לפקח הרכבת היה משרד בקרון הבילום, שבו היו נשמרים רישומי המטען של הרכבת. ברכבות משא לטווחים ארוכים היה קרון בילום שבו תנאי מגורים מינימליים לצוות, כולל מיטות ומטבח. 

קרונות בילום ראשונים היו מורכבים מקרון שטוח שעליו הוקם ביתן קטן, או מקרון משא סגור. משך תקופה ארוכה היו קרונות הבילום מצוידים בדלת צדית, דוגמת קרונות משא סגורים, עד אשר הדבר נאסר בחוק בגלל הסיכון הבטיחותי שבמבנה זה. קרונות בילום מאוחרים יותר מתאפיינים במרפסת קטנה בכל אחד מקצותיהם, אשר מצידיה יכול איש הצוות לרדת מן הרכבת אף בעת תנועתה. קרון הבילום צויד בפנסים אדומים כדי לציין את סופה של הרכבת. רבים מקרונות הבילום נצבעו באופן מסורתי בצבעים בוהקים, חלקם באדום וחלקם בצבעי הקטר.

==סוף עידן קרון הבילום==
התקנת בלמים נפרדים בכל קרון משא, המופעלים בלחץ אוויר, הורידה משמעותית את הצורך בקרון בילום אשר יסייע לבלימת הרכבת בצוותא עם הקטר.

החל משנות השמונים פותחו בצפון אמריקה מתקנים אלקטרוניים שאותם ניתן להצמיד לאחורי הקרון המאסף ברכבות משא, הממלאים את רוב הפעולות אותן מילא הפקח אשר אייש את קרון הבילום. המתקן, המכונה בארצות הברית FRED/EOT (ראשי תיבות של "מתקן אחורי מבזיק/מתקן מאסף הרכבת"), מנטר את לחץ האוויר במערכת הבלמים של הרכבת ומשדר אות אלחוטי על כל תקלה לקטר. המתקן אף מנטר את תנועת הקרון המאסף ומשדר זאת לקטר, כך יכול נהג הקטר לדעת כי בתחילת נסיעה "נמתחה" הרכבת לכל אורכה ולא נותר "חופש" במצמדים שבין הקרונות, ועתה ניתן להגביר את מהירות הנסיעה. מידע זה חשוב במיוחד ברכבות משא ארוכות המגיעות לעיתים לאורך של קילומטרים אחדים. המתקן אף מכיל פנס מהבהב באור אדום כך שניתן להבחין באחוריה של רכבת משא ארוכה. עם תחילת השימוש במתקן FRED/EOT הלך ודעך השימוש בקרונות בילום. היום קיימים בארצות הברית קרונות בילום בודדים בלבד, המופעלים על ידי חברות רכבות קטנות.

רכבת ישראל הפסיקה את השימוש בקרונות בילום ברכבות המשא שלה בסוף שנות ה-60, עם התקנת מערכות בלימה בכל קרונות המשא. במוזיאון רכבת ישראל מוצגים שני קרונות בילום, האחד של הרכבת המנדטורית ואילו השני קרון בילום מצרי, כנראה שלל מלחמה.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
בילום
מחבר

מחבר של יצירה ספרותית הוא האדם שכתב אותה, הסופר. המונח מחבר נוצר בתורת הספרות כדי להבחין בינה ובין המספר, שהוא פרסונה ספרותית המשמשת בתוך עלילת הסיפור או השיר (בשירה המספר קרוי "דובר").

==מחבר היצירה==
מעבר להיותו האדם שברא את היצירה, אפשר לאפיין את המחבר לעומת הדמות הספרותית המחקה אותו, המספר. דמותו של המספר היא בעלת אופי ומאפיינים משל עצמה, ואלה אינם זהים בהכרח לאלה של המחבר. מחברים נוהגים לעיתים לשלב אלמנטים אוטוביוגרפיים בדמותו של המספר, ולכן חשובה ההבחנה ביניהם. המספר יכול להיות גיבור העלילה, אך קורה לא פעם שדמותו אינה ברורה וחבויה בסיפור בגוף שלישי, לעיתים כמספר יודע כל. חילוץ דמותו של המספר עשויה ללמד גם על זהותו של המחבר, במיוחד בספרים שלא נודע מחברם. קריאה זהירה בספרי התנ"ך, למשל, יכולה ללמד על דמויות אחדות של מחברים ומספרים המעורבות ביצירת ספר אחד. (ראו עוד להלן).

==ספרות עיונית==
ביצירות עיוניות, כספרי מחקר או מדע פופולרי לא קיימת בדרך כלל דמות מובחנת של מספר, והמחבר עצמו מוכר כמספר, כמוסר העובדות וכזה שמחווה דעתו לגביהן. בספרי אסופות ובכתבי עת המחבר עשוי להיות העורך, או העורכים, של האסופה.

==דוגמאות==
===המחבר בספרי התנ"ך===
שיטות ביקורת המקרא השונות עסקו לעיתים בחילוץ דמותו של המחבר והמחבר המובלע וביצירת ההבחנה בינו ובין מספרי הסיפור. בספר דברים, למשל, מוצג משה כמספר העיקרי, כשמרבית הספר היא נאומו האחרון קודם מותו. בחיבורו "מאמר תאולוגי-מדיני" עמד ברוך שפינוזה על ההבחנה שיש לערוך בין המספר - משה, לבין המחבר - דמות שהמסורת אמנם ייחסה גם כן למשה אך זאת בניגוד לרושם המתקבל מקריאת הספר עצמו וההבחנה ההכרחית בין דמויותיהם של המספר והמחבר.

כמו כן, על פי ביקורת המקרא ספרים אחדים בתנ"ך נדמים כיצירה ספרותית אחת, אך בעצם משולבות בסיפור דמויות אחדות של מספרים, לפעמים כתוצאה של עריכה וכתיבה של מחברים אחדים.

==ראו גם==
* מחבר מובלע
* מות המחבר
* מהו מחבר?
* מספר

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

*
קטגוריה:מונחים ספרותיים
קטגוריה:תורת הספרות
עד שתבין אותי

"עד שתבין אותי" הוא סינגל הבכורה של הזמרת שירי מימון, מתוך אלבום הבכורה "שירי מימון". הפזמון נכתב והולחן על ידי הזמרת בתי. השיר דורג בשיא במקום ה-9 במצעד השבועי של רשת ג' במשך 6 שבועות ברצף.[https://pizmonet.co.il/wiki/27.1.2005]

== הפקה ==
כאשר בתי אספה חומרים לאלבומה "נסה אותי" היא החליטה שהשיר "עד שתבין אותי" אינו מתאים לה. בתי שכמו שירי מימון חתומה בהליקון העדיפה להעבירו לזמרת אחרת, וכך הועבר השיר למימון שאספה גם היא, חומרים לאלבום הבכורה שלה באותה העת. השיר דורג בעשרת המקומות הראשונים של המצעדים בישראל והיה מועמד יחד עם שני הסינגלים הבאים שלה לתואר "שיר השנה" ב-2005.

בשיר מבטא את קולה של בחורה שמאסה ביחסיה עם בן זוגה, שאינו מבין אותה. הבחורה פונה לבן זוגה המשיב לה בזלזול ש"עד שהוא יבין אותה היא כבר לא תהיה איתו". היא נוטשת אותו ויוצאת למסע חדש בלעדיו ומרגישה שנפתחו בפניה דרכים חדשות בהן היא תוכל להמשיך בלעדיו.

== היוצרים ==
* מילים: בתי
* לחן: בתי
* עיבוד: בתי, גיא ליכטנטל, פיני ארונבייב
* גיטרות: אבי סינגולדה
* בס : שחם אוחנה
* קלידים: גיא ליכטנטל

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20171201031050/http://mooma.mako.co.il/Discs.asp?ArtistId=24714&AlbumId=39949 עד שתבין אותי], באתר MOOMA

קטגוריה:שירי 2004
קטגוריה:סינגלי בכורה מ-2004
קטגוריה:שירי שירי מימון
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:סינגלים בהוצאת הליקון
Hopes and Fears

Hopes and Fears הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הבריטית קין.<br />
האלבום הגיע היישר למקום הראשון במצעד מכירות האלבומים בבריטניה עם יציאתו בשנת 2004, וקיבל מאז 8 פעמים פלטינה. בנוסף, האלבום זכה בפרס המוזיקה הבריטית עבור האלבום הטוב ביותר בפברואר 2005.<br />
עם מכירות של כ-6 מיליון עותקים, האלבום דורג במקום ה-16 ברשימת האלבומים הבריטיים הנמכרים ביותר של המילניום הנוכחי.

== רשימת שירים ==
<div style="direction: ltr;">
{|border=0
|-
|
#"Somewhere Only We Know" (3:57)
#"Bend and Break" (3:39)
#"We Might As Well Be Strangers" (3:12)
#"Everybody’s Changing" (3:36)
#"Your Eyes Open" (3:22)
#"She Has No Time" (5:46)
#"Can’t Stop Now" (3:38)
#"Sunshine" (4:12)
#"This Is the Last Time" (3:29)
#"On a Day Like Today" (5:27)
#"Untitled 1" (5:36)
#"Bedshaped" (4:39)
|}
</div>

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי
קטגוריה:זוכי פרס המוזיקה הבריטית
דספרדו

דספרדו (באנגלית: Desperado) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת נאו נואר-מערבון משנת 1995, שכתב, הפיק וביים רוברט רודריגז. הסרט מהווה את החלק השני בטרילוגיית מקסיקו, ומככבים בו אנטוניו בנדרס וסלמה הייק.

== תקציר העלילה ==
אהובתו של אל מריאצ'י, נגן גיטרה, נהרגת על ידי אנשיו של ברון סמים בשם בוצ'ו, ואף פוצעים את ידו של מריאצ'י כדי שלא יוכל לנגן עוד. מריאצ'י, המחפש נקמה, מגיע לעיירה קטנה במקסיקו, סנטה ססילה, שם מרכז פעולתו של ברון הסמים. מריאצ'י רוצה לתפוס את תשומת הלב של הברון, ועושה זאת על ידי הריסת עסקיו ורצח רבים מאנשיו. באחד מעימותיו עם אנשיו של בוצ'ו, אל מריאצ'י נפגע קשות, וקרולינה, מוכרת ספרים שלה קשרים עם הברון, אוספת אותו לחנות הספרים שלה ומטפלת בו. בגידתה גורמת לברון לשרוף את חנות הספרים שלה, שהוא עזר לה להקים, וביחד עם אל מריאצ'י היא יוצאת לנקום בו. שני חבריו "קאמפה" ו"ניקו" המסייעים לו במסע הנקמה מוצאים בו את מותם. במהלך מסע הנקמה מגלה אל מריאצ'י שברון הסמים בוצ'ו הוא אחיו. אל מאריצ'י הורג את אחיו כדי למנוע את הריגתה של קרולינה שהתאהב בה.

==דמויות==
*המריאצ'י (אנטוניו בנדרס) - מריאצ'י, שנושא נרתיק גיטרה המסווה כלי נשק.
*בוצ'ו (חואקים דה אלמיידה) - סוחר סמים.
*קרולינה (סלמה הייק) - אהובתו של המריאצ'י.
*בושמי (סטיב בושמי)
*הברמן (צ'יץ' מרטין)
*עובר אורח (קוונטין טרנטינו)
*יד ימין (קרלוס גומס)
*טאבו (טיטו לאריבה)
*זמירה (אנחל אווילס)
*נוואחאס (דני טרחו)
*ניניו (אברהם ורדוסקו)
*קמפה (קרלוס גאיארדו)
*קינו (אלברט מייקל הבן)
*מוקו (פיטר מרקארדט)
*דומינו (קונסואלו גומס)

== הפקה ==
בליהוק, האולפנים רצו שקרולינה תשוחק על ידי בלונדינית, אך לאחר האודישן של סלמה הייק, הם החליטו לתת לה את התפקיד. התפקיד הזה הכיר לצופים אמריקאים את הייק, ועזר לקידומו של אנטוניו בנדרס בהוליווד.

בסרט מופיע, בתפקיד קטן, הבמאי קוונטין טרנטינו, שהוא חבר טוב של רודריגז, במאי הסרט.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 1995
קטגוריה:סרטי קולומביה
קטגוריה:סרטי פעולה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי מתח אמריקאיים
קטגוריה:סרטי פשע אמריקאיים
קטגוריה:סרטי המשך אמריקאיים