OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
שלושה גברים בבומל

שלושה גברים בבּוּמֶל (באנגלית: Three Men on the Bummel) הוא ספר הומוריסטי מאת ג'רום ק. ג'רום. הספר ראה אור בבריטניה ב-1900, אחת עשרה שנה לאחר צאתו לאור של הספר "שלושה בסירה אחת", שפרסם את הסופר. גם הספר הזה זכה להצלחה רבה, ובגרמניה שימש זמן רב כספר לימוד בבתי הספר. הספר מתאר את מסעם של שלושת החברים הבריטים ג'רום, ג'ורג' והאריס במסע אופניים בגרמניה, אל אזור היער השחור.

== תוכן הספר ==
הספר מתאר מסע שני של אותם שלושה גברים מ"שלושה בסירה אחת". הפעם זהו מסע אופניים בגרמניה, שהייתה ב-1900 אומה חדשה לאחר איחוד גרמניה. הוא בנוי באופן דומה ל"שלושה בסירה אחת", כאשר בראש כל פרק מובאים מספר משפטים המתארים באופן אירוני את עלילת הפרק. רוב הספר משעשע וקליל. עם זאת, בניגוד ל"שלושה בסירה אחת", שכל כולו הומור, חלקים מסוימים מהספר אינם קומיים אלא מביעים באופן נחרץ ואף קודר את דעתו של המחבר על גרמניה בכלל והגרמנים בפרט. הוא דן באכזריותם הקטלנית, באופיים הצייתני לחלוטין ובכניעתם לכל צורה של חוק ומשטר בלי להפעיל שיקול דעת עצמי. בספר, למרות לשונו הקלילה וסגנונו ההומוריסטי של ג'רום, ניכרת גם המתיחות המחריפה בין העמים, השוני בין הבריטים לבין הגרמנים והתחזקות תפיסת הלאומנות הגוברת אצלם. בין היתר כותב ג'רום מספר משפטים אשר קולעים היטב אל המטרה: "מילוי החובה הוא נושא הלימוד האלמותי [בבתי הספר הגרמניים]... על פי השקפתם מדובר בציות עיוור לכל דבר עם כפתורים [כלומר, לובש מדים]...עד כה בורך הגרמני בממשלה טובה להפליא. אם דבר לא ישתנה הרי שחייו ימשיכו להיות טובים. צרותיו יחלו רק אם יקרה משהו למכונת הממשל."

יחד עם הביקורת על הגרמנים, מגלה ג'רום גם אמונה בטוב לבם, וכמה הערות שלו היו מתקבלות היום בתמיהה. בתקופה שבה נכתב הספר, נראתה גרמניה בעיני האנגלים כארץ שוחרת שלווה ושלום, ואיש לא תיאר לעצמו את מה שעתיד להתחולל שנים לא רבות מאוחר יותר. ג'רום עצמו נחל מפח נפש כאשר היה עד לזוועות מלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס מתנדב בצלב האדום הצרפתי.

המילה "בּוּמֶל" היא מילה גרמנית שפירושה "טיול לשם הנאה". ג'רום משלב בספר עוד עשרות מילים בגרמנית, שאת חלקן הגדול הוא אינו מתרגם ואינו מסביר.

עטיפת הספר במהדורה העברית בהוצאת "גמיר" עם איור של [[דני קרמן]]

== תרגומים לעברית ==
* שלושה בבומל, תרגם גבריאל רוזן, הוצאת גמיר, 1982.
* שלושה גברים בבומל, הוצאה מחודשת לספר שלושה בבומל. תרגם יונתן בר, הוצאת קמין, 2012.

== קישורים חיצוניים ==
* אריק גלסנר, [https://arikglasner.wordpress.com/2012/08/29/%D7%A2%D7%9C-%D7%A9%D7%9C%D7%95%D7%A9%D7%94-%D7%91%D7%91%D7%95%D7%9E%D7%9C-%D7%A9%D7%9C-%D7%92%D7%A8%D7%95%D7%9D-%D7%A7-%D7%92%D7%A8%D7%95%D7%9D-%D7%94%D7%95%D7%A6%D7%90%D7%AA-%D7%A7/ על "שלושה בבומל", של ג'רום ק. ג'רום], המדור לספרות ב"שבעה לילות" של "ידיעות אחרונות", 29 באוגוסט 2012
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ספרי 1900
קטגוריה:ספרי הומור וקומדיה
קטגוריה:ספרים בריטיים
ג'לואיט

ג'לואיט - צילום לווין
ג'לואיט (במרשלית: Jaluit) הוא אחד האטולים של איי מרשל שבאוקיינוס השקט. נמצא כ-220 ק"מ דרומית מערבית לאטול מג'ורו בו ממוקמת בירת איי מרשל.

האטול כולל 144 איי אלמוגים, השטח היבשתי שלו הוא 11.34 קמ"ר, רוב השטח היבשתי נמצא באי הגדול ביותר שגם שמו ג'לואיט. שטח הלגונה 689.74 קמ"ר. בג'לואיט חיים 1788 תושבים (נכון ל-2011). 

ב-1874 הכריזה ספרד על בעלותה על איי מרשל כולם וג'לואיט בכללם. ב-1884 העבירה ספרד את בעלותה על האיים לאימפריה הגרמנית שהחזיקה בהם במסגרת גינאה החדשה הגרמנית. בתקופת השלטון הגרמני הוקמו על האטול מספר תחנות סחר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האטול במנדט הדרום-פסיפי שהעניק חבר הלאומים ליפן. בעקבות מלחמת העולם השנייה עבר האטול לשליטתה של ארצות הברית, עד למתן העצמאות לאיי מרשל בשנת 1986.

==תחבורה==
באטול קיים מנחת, מרובד חצץ, באורך כ-1500 מטר. את המנחת משרתת חברת התעופה של איי מרשל.

==אמנת ראמסאר==
ב-13 ביולי 2004 נקבעה ג'לואיט כאתר מים בעל חשיבות בינלאומית במסגרת אמנת ראמסאר.

==קישורים חיצוניים==

* [http://marshall.csu.edu.au/Marshalls/html/atolls/jaluit.html מידע על ג'לואיט באתר איי מרשל (באנגלית).]
* [https://rsis.ramsar.org/ris/1389 ג'לואיט באתר אמנת ראמסאר (באנגלית).]
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:איי מרשל: אטולים
קטגוריה:איים באוקיינוס השקט
קטגוריה:אתרי רמסר
אוניברסיטת סיני

אוניברסיטת סיני (בערבית: جامعة سيناء) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בעיר אל עריש שבחצי האי סיני, מצרים. האוניברסיטה הוקמה בשנת 2006. נכון לשנת 2014 נשיא האוניברסיטה הוא פרופסור חאתם מוסטפא אל-בולוק, ויו"ר חבר הנאמנים שלה הוא איש העסקים המצרי חסן כמאל ראתב.

לאוניברסיטה שני קמפוסים; קמפוס בקנטרה (המזרחית) וקמפוס באל-עריש.

האוניברסיטה מדורגת מבחינה אקדמית במקום ה-14,493 מבין כלל האוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-41 מבין האוניברסיטאות במצרים.
200px

== פקולטות האוניברסיטה ==
האוניברסיטה כוללת 7 פקולטות:

* הפקולטה לרפואת שיניים
* הפקולטה למנהל עסקים
* הפקולטה למדעי ההנדסה
* הפקולטה למערכות מידע ולמדעי המחשב
* הפקולטה לטכנולוגיות מדיה
* הפקולטה למדעי הרוקחות
* הפקולטה למדעי הרוח

== קישורים חיצוניים ==
* 

== הערות שוליים ==

סיני
אוניברסיטת זרקא

אוניברסיטת זרקא (בערבית: جامعة الزرقاء) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בעיר זרקא, שבצפון ירדן. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1994, כאשר בשנתה הראשונה כללה 150 סטודנטים בלבד. במהלך השנה האקדמית 2010/11, גדל מספר זה למעל 6,000 סטודנטים, הלומדים בקמפוסים השונים של האוניברסיטה.

האוניברסיטה מדורגת מבחינה אקדמית במקום ה-16,506 מבין כלל האוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-30 מבין האוניברסיטאות בירדן גופה.

== פקולטות האוניברסיטה ==
האוניברסיטה כוללת 11 פקולטות ובתי ספר:
* בית הספר למדעים ולטכנולוגיות מידע
* בית הספר לכלכלה וניהול
* בית הספר לרוקחות
* הפקולטה למדעי הבריאות
* הפקולטה לאומנות
* הפקולטה למדעי החינוך
* הפקולטה לענייני השריעה (לימודים אסלאמיים)
* הפקולטה לסיעוד
* הפקולטה למשפטים
* הפקולטה להנדסה
* הפקולטה לאומנות ועיצוב

== קישורים חיצוניים ==
* 

* [http://zu.edu.jo/ אתר האוניברסיטה] 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ירדן: אוניברסיטאות ומכללות
קטגוריה:1994 בירדן
פסיביות (הנדסה)

פסיביות היא תכונה של מערכות הנדסיות.

המונח "פסיביות" משמש במגוון של תחומים הנדסיים, אך בעיקר באלקטרוניקה תקבילית ובמערכות בקרה.

==רכיבים פסיביים==
רכיב יתואר כפסיבי אם כניסותיו נחשבות ככניסות אות בלבד, ואין לרכיב כניסות ייעודיות המשמשות להזנת אנרגיה לרכיב לצורך פעולתו.
בהקשר של מעגל חשמלי, הרכיבים הבאים נחשבים לפסיביים: נגד, קבל, ומטא-חומר.
מעגל חשמלי המורכב מרכיבים פסיביים בלבד מכונה מעגל פסיבי ויש לו את אותם המאפיינים של רכיב פסיבי.

רכיב שאינו פסיבי מכונה רכיב אקטיבי (פעיל). בין הרכיבים הפעילים ניתן למנות מקורות זרם ומתח, ורכיבים כדוגמת מגברים, המקבלים הזנת אנרגיה ייעודית, בנוסף לכניסות האות המוגבר.

קטגוריה:אלקטרוניקה
קטגוריה:רכיבים חשמליים
ליברצ'ה

ולדזיו ולנטינו ליברצ'ה (באנגלית: Władziu Valentino Liberace; 16 במאי 1919 - 4 בפברואר 1987), הידוע בשם הבמה ליברצ'ה, היה פסנתרן ובדרן אמריקאי. בשיא תהילתו, בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-20, ליבראצ'ה היה הבדרן בעל השכר הגבוה ביותר בעולם.

==ביוגרפיה==
ליברצ'ה נולד בעיר וסט אליס, ויסקונסין שבארצות הברית להורים מוזיקאים. אחיו התאום של ליברצ'ה מת בלידה. אביו, סלווטורה ליברצ'ה היה מהגר איטלקי, אשר ניגן בקרן יער בתזמורת הפילהרמונית של מילווקי. אמו, פרנסס זוקובסקי הייתה מורה לפסנתר אמריקנית ממוצא פולני. אחיו ג'ורג' היה כנר.

ליברצ'ה החל לנגן בפסנתר בעת שהיה בן ארבע. כנער, ליברצ'ה התפרנס מנגינה על פסנתר במועדוני לילה, אירועים, ושיעורי ריקוד. בהמשך החל הופיע יחד עם התזמורת הסימפונית של שיקגו.

בשנות ה-50 של המאה ה-20 ליברצ'ה הנחה את תוכנית הטלוויזיה "המופע של ליברצ'ה" אשר שודרה בסינדיקציה. במשך זמן מסוים תוכניתו זכתה לרייטינג גבוה יותר אף מהתוכנית המצליחה "לוסי אהובתי". בהמשך שנות ה-50 שיחק בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע.

במהלך שנות ה-50 ליברצ'ה הוציא לשווקים מספר אלבומים שהופקו על ידי קולומביה רקורדס. במהלך 1953 בלבד נמכרו מעל ל-2,000,000 עותקים של אלבומיו.

ב-1955 החל להופיע באופן תדיר במועדון ריביירה שבלאס וגאס.

בשנת 1960 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. ב-1965 הופיע בסרט "אמריקה לאן? בסצנה מפורסמת בה הוא מציע ללקוח את מוצרי הקבורה היוקרתיים של חברת קבורה. ב-1966 הוא הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה האמריקנית "באטמן".

ב-1973 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי הראשון. במהלך שנות ה-70 הפיע בתפקידי אורח בפרקים של סדרות הטלוויזיה "הנה לוסי", "קוג'אק", ו"החבובות". 

לאורך שנות ה-70 ההופעות החיות של ליברצ'ה ערך בלאס וגאס זכו להצלחה רבה כאשר ליברצ'ה נהג להרוויח כ-300,000 דולרים מדי שבוע.

בשנת 1979 ליברצ'ה פתח בלאס וגאס את מוזיאון ליברצ'ה אשר הציג בין היתר את הפסנתרים שלו, מכוניות היוקרה שלו, וחפצים אחרים שהיו בבעלותו. ליברצ'ה היה אספן ידוע של רהיטים עתיקים, פסנתרים עתיקים ומכוניות יוקרה. אוסף הפסנתרים שלו כלל בין היתר פסנתרים שהיו שייכים לפרדריק שופן וג'ורג' גרשווין.

ב-1982 סקוט תורסון, מי שהיה מאהבו של ליברצ'ה בסתר בין השנים 1977 ל-1982, תבע מזונות מליברצ'ה. על אף התביעה ליברצ'ה המשיך להכחיש את היותו הומוסקסואל. בשנת 1984 התביעה יושבה מחוץ לבית המשפט כאשר תורסון קיבל 95,000 דולרים.

הופעתו האחרונה של ליברצ'ה התקיימה ב-2 בנובמבר 1986 ב"רדיו סיטי מיוזיק הול" שבניו יורק. ליברצ'ה נפטר מאיידס שלושה חודשים לאחר מכן, בהיותו בן 67, בביתו שבפאלם ספרינגס, קליפורניה. ליברצ'ה היה אחד מהידוענים הראשונים שנפטרו מאיידס.

==אזכורים בתרבות הפופולרית==
* ליברצ'ה מוזכר בלהיט "Mr. Sandman" של להקת הקורדטס וכן בשירה של נינה סימון, "My baby just cares for me".
*במאי 2013 שודר לראשונה סרט הטלוויזיה "חיי עם ליברצ'ה" (Behind the Candelabra) בבימויו של סטיבן סודרברג, עיבוד קולנועי לספרו האוטוביוגרפי של סקוט תורסון, בו מייקל דאגלס גילם את דמותו של ליברצ'ה, ומאט דיימון גילם את דמותו של תורסון.

==קישורים חיצוניים==

* 

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מוזיקאים להט"בים אמריקאים
קטגוריה:פסנתרנים אמריקאים
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: מוזיקה
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: טלוויזיה
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו מאיידס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1919
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1987
בובובה

בובובה (בפולנית: Bobowa, ביידיש: באבאוו) היא עיירה בדרום פולין, על נהר ביאלה טרנובסקה, באזור ההיסטורי של פולין קטן, 18 ק"מ ממערב לגורליצה ו-83 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז קרקוב. בובובה היא מקום ייסודה של חסידות בובוב.

==תולדות היישוב==
בבובובה היה יישוב סלאבי מבוצר, שככל הנראה נהרס במאה ה-13, עם פלישת המונגולים למזרח אירופה. בובובה קיבלה זכויות עיר ב-1339. ב-1346 כבר הייתה בעיר כנסייה, מאוחר יותר הוקם בה בית משפט, ועד 1460 הוקמו בעיר עוד שתי כנסיות עץ.

באמצע המאה ה-16 הייתה בובובה מרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית. בעקבות חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה בובובה לשטח גליציה שבשליטת אוסטרו-הונגריה.

ב-1918 נכללה בובובה בשטח פולין, וב-1934 נשללו מבובובה זכויות העיר. ב-1939, עם פלישת גרמניה לפולין, כבשו הגרמנים את בובובה. ב-1945 כבש הצבא האדום את בובובה, והיישוב נכלל בתחומי פולין הקומוניסטית.

ב-2009 שבה וקיבלה בובובה זכויות עיר.

==אתרי תיירות==
בעיירה כנסייה מהמאה ה-14, ובית קברות מהמאה ה-15, מוקף בחומה בעלת מאפיינים אמנותיים שנבנתה במאה ה-17. בעיירה גם בית אחוזה מהמאה ה-17, המכונה "הטירה" בפי המקומיים. הבניין היה במשך המאה ה-17 בידי מאמיני הכנסייה היוניטריאנית, אשר שרפו את מתיהם, והטמינו אותם בכדים, אשר עד היום נמצאים בקירותיו המסיביים של הבניין. כמו כן, בעיירה בית כנסת שנבנה ב-1778.

בעיירה תעשיית תחרה ייחודית, ומאז שנת 2000 מתקיים בה פסטיבל תחרה שנתי.

==יהודי בובובה==
בית העלמין היהודי בבובובה

===תולדות הקהילה===
ב-1765 ישבו בבובובה כ-44 משפחות יהודיות, ומשפחות נוספות התגוררו בכפרים הסמוכים לעיירה. יהודי המקום התפרנסו בעיקר מרוכלות ומפונדקאות. בשנת 1893 קבע בעיירה את חצרו הרב שלמה הלברשטאם, מייסד חסידות באבוב.

בנובמבר 1918 נפגעו יהודי העיירה מפרעות של איכרי הסביבה וחיילי הצבא הכחול, ובשנות השלושים נפגעה הקהילה מהחרם הפולני על המסחר היהודי.

בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער "השומר הדתי" ו"ברוריה". ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבובובה 658 יהודים.

===בשואה===
בובובה נכבשה בידי הגרמנים ב-7 בספטמבר 1939. באותה עת הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים מהסביבה, ומספר תושבי המקום היהודים הגיע לכ-1,500. הפליטים הסתייעו בסניפי יס"ס וצנטוס שהוקמו בעיירה.

באוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו, ובמספר מקרים רצחו בו אנשי אס-אס עשרות יהודים, ובהם נכבדי הקהילה.

באוגוסט 1942 רצחו אנשי גסטפו כ-400 מיהודי הגטו ביער דוברי הסמוך. כ- 200 גברים יהודים הועברו למחנה עבודה בבייז'אנוב. יתר יהודי הגטו גורשו באותו החודש לגטו גורליצה, ומשם הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ.

==אישים מהעיר==
* עלי אופקי
* אחד מניצולי השואה מבובובה הוא סמואל אולינר, פרופסור לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הומבולדט בקליפורניה וחוקר הפסיכולוגיה של האלטרואיזם כפי שהיא מתבטאת בפועלם של חסידי אומות העולם.

==רבנים בני בובובה==
* שלמה הלברשטאם (הראשון)
* בן ציון הלברשטאם
* שלמה הלברשטאם (השני)
* נפתלי צבי הלברשטאם

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* [https://web.archive.org/web/20180513201600/http://moreshet.pl/he/node/212 בובובה] באתר מרכז מורשת יהדות פולין
* 
* 
* 

קטגוריה:פולין קטן (פרובינציה): יישובים
קטגוריה:קהילות יהודיות בפולין
קטגוריה:גטאות בפולין
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-14
בוברינץ

בוברינץ (באוקראינית: Бо́бринець, ביידיש: בוברניץ) היא עיר במחוז קירובוגרד באוקראינה.

==היסטוריה==
ממצאים ארכאולוגיים מאזור בוברינץ מעידים על קיומה של התיישבות אנושית באזור לפני 15,000 שנה, בתקופת האבן.

במאה ה-18 השתייכה בוברינץ לאימפריה הרוסית והייתה מרכז סחר וירידים אזורי. ב-1821 הוקם בה בסיס של צבא הצאר אלכסנדר הראשון.

באמצע המאה ה-19 הוקמו בעיר כנסייה על שם ניקולאוס הקדוש וכן תיאטרון. בסוף המאה ה-19 החלה הקמתה של כנסיית תחיית ישו ועלייתו השמיימה בעיר, והבנייה הסתיימה ב-1912. חלק מהחנויות בעיר השתייכו לדוד ברונשטיין, אביו של לאון טרוצקי.

תושבי העיר התפרנסו ממסחר ומתעשייה, בעיקר תעשיית ברזל, תחבורה, עור וסבון. בעיר פעלו אמני מלאכה, בעיקר בתחומי הנפחות והחייטות.

בשנת 1935 נפתחה בעיר אקדמיה לחקלאות.

בעיר פועלים מרכזי תרבות, ספריות, בית ספר לאמנות, בית ספר למוזיקה ומוזיאון היסטורי.

==יהודים==
בראשית המאה העשרים התגוררו בבוברינץ כ-3,500 יהודים. במלחמת האזרחים ברוסיה נהרגו כ-160 יהודים מפוגרומים. רבים עזבו את העיר, וערב הכיבוש הגרמני ביולי 1941 היו בעיר 650 יהודים. 
בדצמבר 1941 הוקם גטו בעיר. בתחילת 1942 נורו יהודי הגטו ביער סמוך.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:גטאות באוקראינה
קטגוריה:קהילות יהודיות באוקראינה
קטגוריה:מחוז קירובוהראד: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1767
ולריאן גפרינדשווילי

ולריאן גַפּרינדַשווילי (בגאורגית: ვალერიან გაფრინდაშვილი; 2 בינואר 1889 – 31 בינואר 1941) היה משורר ומתרגם גאורגי.

== ביוגרפיה ==
ולריאן גפרינדשווילי נולד בשנת 1889 בכותאיסי שבחבל אימרתי, גאורגיה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית). אחרי סיום לימודיו בגימנסיה של כותאיסי, גפרינדשווילי נסע ללימודים אקדמיים ברוסיה. בשנת 1914 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה וחזר לכותאיסי. 

גפרינדשווילי התחיל לכתוב שירים ברוסית בשנות לימודיו במוסקבה. הוא פרסם את שירו הגאורגי הראשון בשנת 1915 בעיתון "מֵגוֹבַּרי".

בשנת 1918 עבר גפרינדשווילי לגור בטביליסי. בשנת 1919 ראה אור אוסף ראשון של שיריו: "שקיעות", שבו ניכרת השפעת האסתטיקה של שארל בודלר ופול ואלרי והמנייריזם של הסימבוליסטים הרוסים. בשנים 1924-1919 גפרינדשווילי ערך את כתב העת "מֵאוֹצנֵבֵּה ניאמוֹרֵבּי" (שהיה אחד הביטאונים של "הקרניים התכולות" - קבוצת משוררים וסופרים סימבוליסטים גאורגים). 

בשנת 1923 פרסם גפרינדשווילי כספר את תרגומיו לרוסית של שירי המשורר הגאורגי ניקולוז ברתשווילי. בשנת 1924 התחילה תקופה יצירתית חדשה של גפרינדשווילי, שבה הוא התרחק מהזרם הסימבוליסטי תחת הלחצים האידאולוגיים של השלטון הקומוניסטי. שיריו החדשים פורסמו בשני אוספים (1926, 1937). 

גפרינדשווילי פרסם מאמרים על יצירותיהם של המשוררים הגאורגים שותא רוסתוולי, דוד גורמישווילי וניקולוז ברתשווילי. גפרינדשווילי תרגם לגאורגית את יצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, אלכסנדר פושקין, היינריך היינה, מיכאיל לרמונטוב, אדגר אלן פו, ויקטור הוגו, אז'ן פוטייה, אלכסנדר בלוק וולדימיר מאיאקובסקי. 

גפרינדשווילי היה יו"ר מחלקת התרגומים של התאחדות הסופרים הגאורגית; בנוסף, הוא ערך את מדור הספרות והאמנות של העיתון "זריה ווסטוקה", שהיה הביטאון בשפה הרוסית של השלטון הקומוניסטי בגאורגיה.

גפרינדשווילי מת בשנת 1941 ונקבר בפנתאון דידובה שבטביליסי.

בשנת 1956 התפרסם הספר "המובחרים" של אוסף שירי גפרינדשווילי. בשנת 1990 יצא לאור "האוסף", שבו מלבד שיריו נכנסו שירים שתרגם, מאסות מפרי עיטו ומכתביו מארכיונו האישי.

== קישורים חיצוניים ==

* 

קטגוריה:משוררים גאורגים
קטגוריה:אישים הקבורים בפנתאון דידובה
קטגוריה:מקבלי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:ילידי 1888
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1941
יעקב-הר

יעקב-הר או "יעקב-אל" (𓇌𓂝𓈎𓃀𓉔𓂋) היה מראשוני מלכי שושלת הפרעונים ה-15, השושלת החיקסוסית, וחרפושיות רבות הנושאות את שמו נמצאו ברחבי מצרים וכנען. המילים "הר" ו"אל" נכתבות באותה הצורה בהירוגליפים: 𓉔𓂋
 
בתל שקמונה שליד העיר חיפה התגלה קבר לוחם חיקסוסי שבו נמצאה חרפושית שעליה נכתב בכתב הירוגליפי:
 בשל המצאות החותם הנושא את שמו בשכבה באתר שתוארכה לימי השושלת ה-14 במצרים העתיקה, יש המציעים כי יעקב-הר השתייך למלכיה האחרונים של שושלת זו, וכי שמו מעיד על כך שהיה ממוצא כנעני או סורי.

חוקרים מסוימים מציעים כי השם "יעקב" הוא שם שמי-מערבי שהיה נפוץ בתקופת הברונזה במרחב הסורי-כנעני , ולכן אין להתפלא מהופעת שם זה בתעודה חיצונית למקרא, מניחים שאם שמו היה באמת "יעקב-אל" הרי שזה רומז לפולחן האל הכנעני "אל" 
יש חוקרים שניסו לקשר בין יעקב-הר לבין יעקב המקראי בשל הדמיון בשמותיהם, או עם יוסף המקראי שלפי המתואר בספר בראשית עלה לדרגת סגן-פרעה במצרים העתיקה (תאוריה שהופיעה בסרט "פענוח יציאת מצרים").

ישנם גם חוקרים מודרניים המפרשים את שמו כ"יעקב-בעל" ומציעים קשר לפולחן האל הכנעני בעל (שזוהה על ידי החיקסוס כאל המצרי סת) בשמו.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:אישים שחיו באלף ה-2 לפנה"ס
קטגוריה:כנען: אישים היסטוריים
קטגוריה:פרעוני השושלת ה-14
קטגוריה:פרעוני השושלת ה-15
פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע

"פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע" היא שמה של תערוכה ומיצב שהציג האמן הישראלי מנשה קדישמן בשנת 1978. בפרויקט יצר קדישמן מכלאת צאן בתוך הביתן הישראלי לביאנלה של ונציה ובה 18 כבשים שעל גבם צייר קדישמן מרובע בצבע כחול. 
==תיאור==
נושאה של הביאנלה של שנת 1978 הוקדש ליחס בין אמנות כטבע ובין טבע כאמנות. אוצר התערוכה הישראלית, אמנון ברזל, הזמין את האמן מנשה קדישמן ליצור את "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע", שהיווה חלק משורה של עבודות בהן צבע קדישמן חלקי טבע בעזרת צבע כגון, ריבוע צבע צהוב בעמק המצלבה (1977). קדישמן קנה את הכבשים באזור העיר קורטינה (Cortina d'Ampezzo) והן הובאו לביתן הישראלי, שם נבנתה עבורן מכלאה עשויה עץ. קדישמן, ששימש כרועה צאן בעברו, נהג לרעות את העדר הקטן בשטח הביאנלה. 

על גבן של הכבשים נצבע כתם בצבע כחול. קדישמן תיאר בדיעבד את אקט הצביעה כניסיון ליצירת מעין "ציור קינטי", שבו הכתמים יוצרים "קומפוזיציות שונות של כתמי צבע". הסימון בצבע מאזכר את אקט הסימון של בעל העדר על הכבשים, אולם הוא גם ביקש לבחון את העימות שבין האמנות לתרבות, על ידי שימוש בטכניקות אמנות השאובות מן האמנות המינימליסטית והמושגית. בנוסף למכלאה יצר קדישמן הדפסי משי ועליהם תצלומים שלו עם הכבשים המוכתמים בכתמים צבעוניים עזים.

==הערות שוליים==

קטגוריה:מנשה קדישמן
קטגוריה:תערוכות אמנות בישראל
קטגוריה:מיצגים
קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:יצירות משנת 1978
קטגוריה:בעלי חיים באמנות
קטגוריה:כבשים בתרבות
הייפ מאן

הייפ מאן (באנגלית: Hype man) הוא שם כללי לזמר או ראפר, אשר עושה קולות רקע בהופעה חיה של ראפר. תפקידו של ההייפ מאן לעזור לראפר בביצוע השיר ולנסות להעלות את התלהבות הקהל בעזרת קריאות ביניים.

כותב המוזיקה מיקי הס הרחיב את ההגדרה של הייפ מאן: "הייפ מאן הוא דמות שיש לו תפקיד מרכזי, אך הוא מהווה תפקיד תומך בתוך הקבוצה, שבעזרת התפרצויות שלו בשיר הוא מלהיב את הקהל ונותן דגש למילים של האם סי".

בספר "How to Rap" מוסבר אודות התפקיד של ההייפ מאן, רויס דה 9'5 מסביר את החשיבות של ההייפ מאן להופעה: "הרבה מהוורסים (קטע מלל שמשמש כבית בשיר) שלי לא פוסקים עם הפלואו (הצורה בה מילותיו של האם סי מפוזרות על גבי הביט), לכן אני צריך מישהו שיעזור לי". הראפר לטיף מוסיף: "אתה צריך מישהו שיגיד משהו במהלך הביצוע כדי שיתן לך אפשרות לקחת נשימה... בדרך כלל זה עניין של לתת למישהו להגיד מספר שורות או מספר מילים - זה באמת מה שאתה צריך".

==מקור==
הראפר האמריקאי [[פלייבור פלייב משמש כהייפ מאן במאי 2008.]]
ההייפ מאן הראשונים היו הראפרים: רוברט קית' ויגינס (מכונה גם כקאובוי) ונתניאל גלובר הבן (מכונה גם כ-The Kidd Creole) אשר שימשו כהייפ מאן בהופעות של ההרכב גראנדמאסטר פלאש אנד דה פיוריוס פייב (הרכב שהוקם ב-1978 בדרום ברונקס שבניו יורק). הראפר קול מו די כינה את The Kidd Creole כ"ההייפ מאן המקורי".

מעריצים רבים רואים בפלייבור פלייב (מפאבליק אנמי) כדוגמה המובהקת להייפ מאן, בעקבות הגישה הצוהלת שלו בהקלטת שירים ובעשיית קליפים.

ג'יי זי החל את הקריירה המוזיקלית שלו כהייפ מאן לג'אז-או ומאוחר יותר שימש כהייפ מאן לביג דדי קיין. טופאק שאקור התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כהייפ מאן להרכב דיגיטל אנדרגראונד.

==הייפ מאן ידועים==
* פלייבור פלייב לפאבליק אנמי
* פרוף ומיסטר פורטר לאמינם
* פריקי טה מ-The Lost Boyz
* בושוויק ביל מ-The Geto Boys
* ממפיס בליק לג'יי זי
* ספליף סטאר לבאסטה ריימס
* טוני טאיו לפיפטי סנט
* ג'ו סי. לקיד רוק
* Dapwell לדאס רסיסט
* קראנצ'י בלאק לת'רי 6 מאפיה

ראפרים ומפיקי היפ הופ ידועים החלו את הקריירה שלהם כהייפ מאן, כמו: פאף דדי, ליל ג'ון, סוויז ביטס וג'רמיין דופרי, והפכו לאמני היפ הופ ידועים ובולטים.

==הערות שוליים==

קטגוריה:היפ הופ
מרחב מפתחות

בהצפנה מרחב מפתחות הוא אוסף כל האפשרויות לבחירת מפתח באלגוריתם או מערכת מסוימת. מרחב המפתחות הוא אחד הקריטריונים החשובים ביותר כאשר בודקים את חוזקו של צופן.

במערכות הצפנה מודרניות מפתח הצפנה הוא לרוב הסוד השמור ביותר המגן על המידע המוצפן, וגילויו יחשוף את המידע החסוי, או יאפשר גישה לא מורשית למשאב רגיש. לכן, תוקפים מנסים פעמים רבות לתקוף את המערכת באמצעות גילוי המפתח הסודי. השיטה הטריוויאלית ביותר למציאת המפתח היא ניסיון לנחש את המפתח באופן שיטתי, שיטה המכונה כוח גס (באנגלית "brute force"). בשיטה זו מנסים כל מפתח אפשרי עד שנמצא המפתח המתאים. לכן, המגנים על המידע ירצו להעלות את מספר המפתחות האפשריים, או "מרחב המפתחות", עד לרמה בה חיפוש באמצעות כוח גס יהפוך ליקר מדי או שהתהליך ייקח זמן רב כל כך עד שהמפתח יתגלה רק לאחר שהמידע המוצפן לא יהיה עוד רלוונטי.

== דוגמאות ==
צופן DES אשר נחשב לפופולרי ביותר בשנות ה-80 וה-90 עושה שימוש במפתח בן 56 ביטים. כניסתם של המיקרו-מעבדים וכן שבבים המאפשרים חישוב מקבילי, גרמו לכך שניתן לסרוק את כל המפתחות האפשריים תוך שעות, ואף פחות מכך.

שימושים מודרניים בהצפנת RSA עושים שימוש במפתחות בני 1,024 ואף 2,048 ביטים.

קטגוריה:הצפנה
פלאקסי

עקבות דינוזאור
פלאקסי (באנגלית: Paluxy River) הוא נהר במדינת טקסס שבארצות הברית, יובל של הנהר בראזוס (Brazos). הוא נוצר מהתמזגות נהר צפון פלאקסי ונהר דרום פלאקסי ליד בלאף דייל (Bluff Dale) , וזורם לאורך 47 ק"מ עד התמזגותו עם נהר בראזוס ממזרח לגלן רוז (Glen Rose), טקסס.

==עקבות הדינוזאורים בנהר פלאקסי==
בערוץ הנהר נמצאו עקבות דינוזאורים, ליד גלן רוז, בפארק מדינת טקסס "עמק הדינוזאורים" . בשנות השלושים של המאה ה-20 מצאו תושבים מקומיים עקבות דינוזאורים וסימנים שנחשבו עקבות אנושיים באותה שכבה גאולוגית. הממצא קיבל פרסום רחב כעדות נגד לוח הזמנים הגאולוגי וכתמיכה בתאוריית העולם הצעיר. בבדיקות נמצא שפירוש סימנים אלה כטביעות רגליים הוא שגוי, או שמדובר בתרמית. בריאתנים וארגונים בריאתניים רבים בני זמננו אינם משתמשים בממצאים אלה בין טיעוניהם.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:טקסס: נהרות
קטגוריה:ארצות הברית: תצורות גאולוגיות
ליגת הנוער

ליגת הנוער (בנורווגית: De unges Forbund) הוא מחזה משנת 1869 מאת המחזאי הנורווגי הנריק איבסן.

==עלילה==
הדמות הראשית סטנסגורד (Stensgård) הוא עו״ד, פוליטיקאי אידיאליסט צעיר השואף לקריירה פוליטית בעיירה נורווגית קטנה. בשבעה עשר במאי, יום החוקה, הוא נושא נאום פוליטי משלהב התוקף את טשמברליין בראצברג, הבעלים של סדנת הברזל המקומית. סטנסגורד מכריז כי הוא מתעתד להקים מפלגה חדשה, רדיקלית, בשם "ליגת הנוער". בראצברג מאמין כי נאומו התוקפני מכוון נגד יריבו, מונסן בעל הקרקעות, ועל כן סטנסגורד הופך לאורח רצוי בביתו של בראצברג. 

סטנסגורד מחזר אחרי בתו של מונסן, אבל עד מהרה מחליט לשאת תחתיה את בתו של בראצברג. הוא מציע לבראצברג התנצלות פומבית, אולם זה נרעש ומגרש אותו. כאשר סטנסגורד מגלה שבנו של בראצברג זייף את חתימת אביו על מנת לגייס כסף במיזמים מסוכנים עם מונסן, הוא מגלה עניין מחודש בבתו של מונסן ומתכנן לבקש את ידה. אך כשמונסן מסתכן במעורבות בשערורייה הקשורה במיזמים הללו, סטנסגורד נמלך בדעתו ומציע נישואים לאלמנה עשירה, הגברת רונדהולם.

בסיכומו של דבר מתברר שרק מונסן, ולא בראצברג, היה מעורב בזיוף החתימה, או אז חוזר ומתכנן סטנסגורד לבקש את ידה של בתו של בראצברג. אולם אתה כבר איבדה בו זו עניין, והגברת רונדהולם מצידה מחליטה להנשא לבנו של מונסן. התוצאה היא שסטנסגורד יוצא קרח מכאן ומכאן ועוזב את העיר.

==קישורים חיצוניים==
*[https://web.archive.org/web/20080516233014/http://etext.lib.virginia.edu/toc/modeng/public/IbsYout.html המחזה], באתר University of Virginia Library

קטגוריה:מחזות הנריק איבסן
קטגוריה:ספרות סקנדינבית
מרדכי רוביו

הרב מרדכי רוביו (נפטר תקמ"ג, 1783) היה ראש הרבנים בחברון בשלהי המאה ה-18.

==תולדותיו==
נולד בירושלים והשתקע בחברון. בחברון שימש כראש אב הדין וכראש הרבנים. כן עמד בראש הישיבות "חסד לאברהם ואמת ליעקב" בעיר. נסע לטורקיה בשליחות הקהילה לאיסוף כספים.

ספרו שו"ת שמן המר (ראשי התיבות – שאלות מן הרב מרדכי רוביו), יצא אחרי פטירתו. בהסכמת הרב יום טוב אלגאזי ורבני חברון.

בנו רבי אברהם גם הוא היה מרבני חברון, הוציא לאור את ספרי אביו, ונישא לבתו של רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיס הבעש"ט.

==היתר המכירה==

בספרו שמן המור, עונה הרב רוביו לשאלת אחד מיהודי חברון, לקראת שנת השמיטה:

בתשובה לשאלה, עונה הרב רוביו שיוכל למכור לגוי את הכרם ערב שנת השמיטה, הגוי יעבד את הכרם במשך שנת השמיטה, ואחרי השמיטה יחזור הכרם ליהודי. כך יהיה פטור בעל הכרם היהודי מהאחריות על שביתת שדהו בשביעית, ויוכל להתפרנס מדמי-המכירה. בתשובתו, מתייחס הרב רוביו בפירוט לאיסור ההלכתי "לא תחנם", שאחד מסעיפיו הוא האיסור למכור שדות בארץ ישראל לגויים, כדי שלא לתת להם חניה ואחיזה בארץ. הוא מציין שתי סיבות, מדוע למרות זאת המכירה מותרת:

# סיבה משפטית: כל הקרקעות באותה תקופה היו שייכות לסולטאן העותמאני, שהחכיר אותן ליהודים. לגויים כבר הייתה חניה ואחיזה מלאה בארץ, וה"מכירה" לנכרי בודד אינה משנה את המצב. .
# סיבה מעשית: איסור "לא תחנם" נועד למנוע התחזקות ההתיישבות הנכרית בארץ, אבל המכירה לפני השמיטה מטרתה הפוכה - לחזק את ההתיישבות היהודית בארץ. .

תשובתו זו הייתה התשובה הראשונה בספרות ההלכה שהתירה במפורש את המכירה לגוי לפני השמיטה. עם זאת, הוא לא התיר כל איסור אחר הקשור לשמיטה בקרקע שנמכרה לגוי. בפרט, הוא לא התיר ליהודים לעבוד בשדות שנמכרו, או לסחור בפירות; הרווח היחיד של המוכר היה דמי-השכירות שקיבל מהקונה.<ref>הרב שלמה זלמן אוירבך, מעדני ארץ טז י-יג</ref>

בעת חיפוש היתר לעבודת היהודים, עם תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו רבני חובבי ציון את הספר "שו"ת שמן המר" בו פורסם ההיתר, הספר שהיה נדיר במזרח אירופה הובא לפניהם מברלין לאחר מלאכת איתור.

==ספריו==
* 
* הר המר, חידושים על הרמב"ם ודרושים, סלוניקי, תקצ"ה

==קישורים חיצוניים==
* 

*[http://hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=36724&st=&pgnum=642 יהודי המזרח בארץ ישראל] חלק ב', משה דוד גאון, עמ' 634
*[https://web.archive.org/web/20140202112405/http://old.lifshiz.macam.ac.il/m/pages/m0611/m0611001a.html זכויות קנייניות כגורם מעצב בשנת השמיטה], ד"ר אברהם שרייבר - באתר מכללת ליפשיץ

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל
קטגוריה:חברון: רבנים
קטגוריה:רבנים ארץ-ישראלים
קטגוריה:ראשי ישיבה ארץ-ישראלים
קטגוריה:מחברי ספרי שו"ת
קטגוריה:שד"רים
קטגוריה:אבות בתי דין
קטגוריה:אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל במאה ה-18
קניון פולוס

קניון פולוס (באנגלית: Polus City Center) - קומפלקס הכולל מרכז קניות ומשרדים הממוקם בעיר ברטיסלאבה שבסלובקיה.

המרכז נפתח בנובמבר 2000 והיה לקניון המודרני הראשון בסלובקיה. קיבל את תואר הבניין היוקרתי של שנת 2001<ref></ref><ref></ref>.

בין "רחובות" הקניות הנקראים על שם רחובות מפורסמים בעולם: וול סטריט, השדרה ה-5, ניתן למצוא:
רשתות אופנה מקומיות ובינלאומיות, מסעדות ובתי קפה, אולם קולנוע ומרכז בידור משפחתי.

במתחם שני מגדלים גבוהים: מגדל "המילניום הראשון" בגובה של כ-80 מטרים ומגדל "המלניום השני" בגובה של כ-100 מטרים, בנייתו של מגדל שלישי "המליוניום השלישי" נמצאת בשלבי תכנון.

== המבנה ==
מגדל "המילניום הראשון" משתרע על שטח של 440,019 מ"ר, מגדל "המילניום השני על שטח של 400,022 מ"ר ומכרז הקניות על שטח של 24,000 מ"ר מתוכם:
* 950 מ"ר - חנויות ספורט.
* 1,500 מ"ר - מסעדות ובתי קפה.
* 1,609 מ"ר - חנות אלקטרוניקה (Datart).
* 3,115 מ"ר - אולם קולנוע.
* 5,046 מ"ר - חנויות ושירותי מסחר.
* 9,600 מ"ר - חנויות אופנה.
* 14,432 מ"ר - סופרמרקט (Carrefour).
* מרכז בידור משפחתי.
* 2000 מקומות חנייה

== גלריית תמונות ==
<gallery>
קובץ:Polus City Center 5.jpg|מרכז הקניות בלילה
קובץ:Tramo en Bratislavo, Polus City Center.jpg|תצפית אל מרכז הקניות
קובץ:Polus City Center - panoramio.jpg|הכניסה אל מרכז הקניות
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ברטיסלאבה: מבנים
קטגוריה:מרכזי קניות
מילי (אטול)

250px
מילי (במרשלית: Mile) הוא אחד האטולים של איי מרשל שבאוקיינוס השקט. האטול שוכן כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לאטול מג'ורו, בו ממוקמת בירת איי מרשל.

האטול כולל 92 איי אלמוגים ששטחם היבשתי הוא 14.9 קמ"ר. שטח הלגונה הוא 760 קמ"ר. במילי מתגוררים 738 תושבים (נכון ל-2011). 

==תחבורה==
בין חלק מהאיים של האטול קיים מעבר יבשתי בזמן שפל.

שדות תעופה נמצאים באיים מילי ואנג'יט. חברת התעופה של איי מרשל משרתת שדות אלו.
באטול שני מנחתים למטוסים:
*באי מילי מנחת מרופד חצץ, באורך כ-870 מטר. 
*באי אנג'ט (Enejit) 
את שני המנחתים משרתת חברת התעופה של איי מרשל.

==היסטוריה==
מעט מאוד ידוע על הפרה-היסטוריה של איי מרשל. ב-1529 הגיע לאיים מגלה הארצות הספרדי אלונסו דה סלסאר, וב-1799 חקר את האיים מגלה הארצות האנגלי ג'ון מרשל, על שמו הם נקראים.

אוניית הלווייתנים "גלוב" בה התחולל בה מרד, הושטה על ידי המורדים למילי, לשם הגיעו ב-14 בפברואר 1824. תושבי האי רצחו את רוב המורדים ורק שניים שרדו. הם חולצו כעבור כ-18 חודשים על ידי סקונר של הצי האמריקני.
 
ב-1874 הכריזה ספרד על בעלותה על איי מרשל, וב-1884 העבירה אותם לידי האימפריה הגרמנית, שהחזיקה בהם במסגרת גינאה החדשה הגרמנית. הגרמנים הקימו על האטול תחנת סחר וכנסייה.
 
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האטול תחת המנדט הדרום-פסיפי שהעניק חבר הלאומים ליפן. היפנים הקימו באטול תחנה מטאורולוגית ומשואת רדיו ששימשה כעזר ניווט. 

בתחילת מלחמת העולם השנייה ביצרו היפנים את האטול והקימו בו בסיס למטוסי ים ובהמשך גם תחנת מכ"ם ושדה תעופה בעל שלושה מסלולים באורכים של מעל קילומטר. משנת 1943 החל הצי האמריקאי להפציץ ולהפגיז את מילי, אולם חיל המצב היפני החזיק מעמד, תוך אבדות כבדות, עד לכניעתו ב-22 באוגוסט 1945, לאחר הודעת הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן.

לאחר המלחמה עבר האטול לשליטתה של ארצות הברית, עד למתן עצמאות לאיי מרשל בשנת 1986.

==קישורים חיצוניים==
*

==הערות שוליים==

קטגוריה:איי מרשל: אטולים
קטגוריה:איים באוקיינוס השקט
קטגוריה:האוקיינוס השקט: היסטוריה
מוסקביץ' 412

מוסקוביץ 412, מבט מבפנים
מוסקוביץ 412
מוסקוביץ 412, 1975
מוסקוביץ 412-028

מוסקביץ' 412 (ברוסית: Москвич-412) היא מכונית נוסעים סובייטית שהייתה מיוצרת במפעל מוסקביץ' בעיר מוסקבה ובמפעל לייצור מכוניות בעיר איז'בסק במהלך השנים 1967–2001 (ייצור סדרתי עד לשנת 1997). במהלך תקופה זו בקווי הייצור של המפעלים נבנו כמה מאות אלפי מכוניות.

==גרסאות==
* M-412: דגם 4 דלתות סדאן
* М-427: דגם סטיישן
* M-434: דגם טנדר

==היסטוריית ייצור==
המכונית נבנתה על בסיס דגם "מוסקביץ' 408" ותקופה ארוכה הדגמים היו מיוצרים במקביל. אף בשנת 1969 שני הדגמים התקדמו לגרסה מתקדמת. החל משנה זו הדגם כלל חגורת בטיחות, הפרדה של מושבים הקדמיים וידית תיבת הילוכים עברה לרצפת הסלון. בשנת 1969 החל ייצור המכונית במפעל לייצור מכוניות באיז'בסק במקביל להמשך ייצור במוסקבה. בשנת 1971 המפעל במוסקבה עבר שדרוג משמעותי והכפיל את יכולת ייצור.

בנוסף למכירה לשימוש אישי המכונית נוצלה במשטרה הסובייטית. ניסיונות להשתמש במכוניות זו כמונית לא צלחו.

בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 המכונית נמכרה מחוץ לגבולות ברית המועצות יחסית בהצלחה. להצלחה זו תרמו הישגי המכונית במהלך השתתפותה במרוצי מכוניות שונות כולל מרוצי ראלי לונדון-סידני בשנת 1968. כמויות קטנות של מכוניות מדגם זה נבנו לפי רישיון מיוחד בבלגיה ובבולגריה. החלקים להרכבה הובאו מברית המועצות.

במהלך שנות ה-60 המכונית עמדה בסטנדרטים המקובלים בעולם והייתה תחרותית לעומת מכוניות מייצור היצרנים המובילים. במכונית זו הותקן מנוע חדש. המנוע יוצר במפעל בעיר אופה. תיבת הילוכים הייתה חלשה יחסית. במקרים רבים היא הייתה מסוגלת להחזיק עד לתיקון משמעותי כ-63 אלף ק"מ ולפי התכנון לא יותר מכ-100 אלף ק"מ.

בשנות ה-70 החלו להגיע לשוק הסובייטי מכוניות מתוצרת אווטוואז שהיו מוצלחות יותר ותפסו נתח משמעותי של השוק. הממשל הסובייטי נתן העדפה ברורה למכוניות מתוצרת אווטוואז וכתוצאה מכך המפעלים במוסקבה ואיז'בסק לא הצליחו להביא לייצור סדרתי של דגמים מתקדמים שיחליפו את ה"מוסקביץ' 412". במהלך שנות ה-70 מכוניות מדגם זה היו ידועות כמכוניות בעלות יכולת להתמודד בקלות עם כבישים ירודים ומוסכים בעלי יכולת טכנית נמוכה, דבר שהתאים לתנאים ששררו בברית המועצות. זה היה היתרון העיקרי שלהן לעומת מכוניות לאדה. לקראת שנות ה-80 הנחיתות הטכנית פגעה בפופולריות שלהן ומכוניות אלו כבר לא היו יכולות להתמודד מול מכוניות לאדה אף בשוק המקומי.

המוסקוביץ 412 התחרה בדגמים הבאים: אופל קדט, פורד קורטינה, פיאט 125, פיג'ו 304, סימקה 1500, פורד אסקורט.

באליפות "רכב סלון" לשנים 1972–1973 ניצחה המוסקוביץ 412 את ה-הילמן אימפ ואת האוסטין-מוריס.

המוסקוביץ 412 יוצאה לבריטניה. בין השנים 1969–1973 נמכרו שם 14,500 יחדות.

==לקריאה נוספת==
* [https://web.archive.org/web/20170109020929/http://www.benny-aviad.com/articles/transportation-in-russia רכב ותחבורה יבשתית ברוסיה ] בני אביעד

==קישורים חיצוניים==

* [http://wiki.zr.ru/%D0%9C%D0%BE%D1%81%D0%BA%D0%B2%D0%B8%D1%87-412 תיאור מפורט של המכונית] 

קטגוריה:מכוניות סובייטיות
קטגוריה:דגמי מכוניות שהושקו ב-1967
קטגוריה:מכוניות משפחתיות
מרגריטה (אי)

מפת האי מרגריטה.
האי מרגריטה (בספרדית: Isla de Margarita) הוא האי הגדול ביותר בוונצואלה, הממוקם במדינת המשנה נואבה אספרטה. האי ממוקם צפונית-מזרחית לוונצואלה, בים הקריבי. באי ממוקמת בירת מדינת המשנה - העיר לה אסונסיון.

==היסטוריה==
מפת האי משנת [[1840 מעשה ידי אגוסטין קודאזי.]]
בשנת 1498 הגיע כריסטופר קולומבוס אל האי מרגריטה, והיה האירופאי הראשון שהגיע אל האי, אשר היה מיושב קודם לכן על ידי מתיישבים מקומיים משבט הגואיקרייס (Guaiqueries). סביב חופי האי גילו המתיישבים הספרדים פנינים רבות, אשר היוו שליש מההכנסות שהגיעו לממשלה הספרדית ממושבותיה ביבשת אמריקה. בשל חשיבותו הכלכלית של האי, ומחשש להתקפות שודדי ים בוצרו חופי האי.

בשנת 1675 נכבש האי לזמן קצר על ידי שודד הים רד לגס גריבס, אשר בזז את אוצרותיו.

בשנת 1814 זכה האי לעצמאות מספרד. בשנת 1816 מונה סימון בוליבר כמפקד צבא הרפובליקה השנייה של ונצואלה בהיותו באי, והחל מהאי את מסעו לשחרור ונצואלה מהשליטה הספרדית.

==גאוגרפיה==
חוף פוארטו קרוס
האי ממוקם בים הקריבי, בין קווי האורך '10°52 צפון ו-'11°11 צפון לבין קווי הרוחב '63°48 מערב ו-'64°23 מערב.
שלושת האיים מרגריטה, קוצ'ה וקובאגואה מהווים את מדינת נואבה אספרטה.

האי מורכב משני חצאי אי המחוברים ביניהם במצר יבשה צר שאורכו 18 ק"מ.

שטחו הכולל של האי - 1,020 קמ"ר.

אקלים האי יבש, והטמפרטורה הממוצעת באי נעה בין 24 ל-37 מעלות צלזיוס.

באי מתגוררים כ-440,000 תושבים, בעיקר במזרח האי, בבירת האי לה אסונסיון (28,500 תושבים), ובערים פורלמר (85,000 תושבים) ופמפטאר (50,000 תושבים).

הנקודה הגבוהה ביותר באי - סן חואן, שגובהה 920 מטרים, ממוקמת בחצי האי פאראגואצ'ואה במזרח האי. הנקודה הגבוה ביותר במערב האי, בחצי האי מקנאו, היא פיקו דה מקנאו, שגובה 760 מטרים.

==כלכלה==
עיקר כלכלת האי מבוססת על התיירות. האי מוגדר כאזור חופשי ממס ערך מוסף על מנת לעודד תיירות מקומית ותיירות זרה לאי.

באי כ-50 חופי רחצה, והוא מהווה אתר פופולרי לגלישת רוח.

==קישורים חיצוניים==

* 
מבט פנורמי על האי
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:ונצואלה: גאוגרפיה
קטגוריה:איים בים הקריבי
ג'ורג' רוק

סר ג'ורג' רוק (באנגלית: George Rooke; 1650 - 24 בינואר 1709) היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי. את עיקר פרסומו קנה לו במלחמות נגד צרפת ובייחוד בניצחונותיו בקרב מפרץ ויגו ב-1702 ובכיבוש גיברלטר ב-1704, כחלק ממלחמת הירושה הספרדית.

==ביוגרפיה==

רוק נולד בשנת 1650 בסנט לורנס שליד קנטרברי, קנט, אנגליה. הוא התנדב לצי המלכותי בשנת 1672 ובהמשך השתתף במלחמות הולנד-אנגליה. קודם לדרגת פוסט קולונל בשנת 1673 ולדרגת אדמירל משנה ב-1690.

במאי 1692 השתתף רוק תחת פיקודו של אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד בקרב בארפלור ולה הוג (ליד שרבור שבצרפת) בקרב זה הצטיין מאוד במתקפה לילית על הצרפתים בלה הוג, כאשר הכוח בפיקודו הצליח לשרוף 12 ספינות של הצי הצרפתי. זמן קצר לאחר מכן הוענק לו תואר אבירות.

ב-1696 מונה רוק לאדמירל הצי. לאחר הסכם רייסווייק הוא שירת בתעלה האנגלית ובים התיכון. בשנת 1700 הוא פיקד על הצי האנגלו-הולנדי שהפגיז את קופנהגן, יחד עם הצי השוודי בפיקודו של האדמירל הנס וואכטמייסטר, במטרה לרכך ולהקל על נחיתתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה בדנמרק במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.

===מלחמת הירושה הספרדית===

לאחר שאנגליה הכריזה מלחמה על צרפת (ב-15 במאי 1702) עם פתיחתה של מלחמת הירושה הספרדית פיקד רוק על הניסיון הכושל של הצי האנגלו-הולנדי לכבוש את העיר קדיס שבדרום-מערב ספרד (אוגוסט-ספטמבר 1702), אך בדרך חזרה הצליח להשמיד שיירת אינדיאס ספרדית במהלך קרב מפרץ ויגו (ב-23 באוקטובר 1702). על ניצחונו בקרב זה קיבל רוק את הוקרת הפרלמנט הבריטי.

ביולי 1704 פיקד רוק על הצי המאוחד האנגלו-הולנדי בכיבוש גיברלטר. לאחר הפגזה כבידה החלו המלחים האנגלים וההולנדים במתקפה יבשתית על גיברלטר. ב-2 באוגוסט נכנע מושל גיברלטר דייגו דה סלינאס.

פחות משבוע לאחר כיבוש גיברלטר, קיבל רוק מודיעין על כך ששייטת צרפתית מתקרבת לגיברלטר. הוא הותיר חצי מהכוח שלו בגיברלטר והפקיד אותם על הגנתה, ועם שאר הכוח הפליג לכיוון הצרפתים. בקרב שהתפתח לאחר מכן ליד מאלגה לא הצליח אף אחד מהצדדים להשיג הכרעה, והן הצי הצרפתי והן הצי האנגלו-הולנדי ספגו אבדות רבות בנפש ונזקים כבדים לספינות (על אף שלא הוטבעו ספינות בקרב זה). למרות שלא הושגה הכרעה של כוחות הברית בקרב, בכל זאת הדבר חיזק את אחיזתם בגיברלטר והרתיע תגבורות אויב נוספות מלהגיע למקום.

בפברואר 1705 פרש רוק מהשירות בצי מסיבות רפואיות. הוא חזר לאחוזתו בסנט לורנס, ומת שם בשנת 1709.

בשנת 2004 הוצב בגיברלטר פסל של רוק, כחלק מחגיגות ה-300 לכיבוש גיברלטר.

==מקורות==
<div class="mw-content-ltr">
* "Rooke, Sir George". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
* Rooke, Sir George (1897). The Journal of Sir George Rooke. London: Publications of the Navy Records Society. .
* Hattendorf, John B. (January 2008) [2004]. "Rooke, Sir George (c.1650–1709)". Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press. [http://dx.doi.org/10.1093%2Fref%3Aodnb%2F24059 doi:10.1093/ref:odnb/24059].
</div>

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20140201200743/http://www.alltravels.com/gibraltar/all-regions/gibraltar/photos/current-photo-81262546 צילום פסלו של רוק שהוצב בגיברלטר ב-2004].

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אדמירלים בריטים
קטגוריה:מושלי גיברלטר
קטגוריה:ילידי 1650
קטגוריה:נפטרים ב-1709
GitHub

GitHub הוא שירות ניהול גרסאות ושירות אחסון, מבוסס רשת, עבור מיזמי פיתוח תוכנה, שבהם משתמשים במערכת גיט (מערכת קוד פתוח פופולרית לניהול גרסאות). GitHub סיפקה בעבר שירות זה בתשלום למאגרים פרטיים ושירות חינמי למיזמי קוד פתוח. עם זאת, ב-14 באפריל 2020, פתחה החברה את כלל שירותי הליבה שלה לציבור הרחב (כולל מאגרים פרטיים) בחינם.<ref></ref> 

במאי 2011 הוכר GitHub כשירות אחסון הקוד הפופולרי ביותר למיזמי קוד פתוח. נכון ליוני 2022, למעלה מ-83 מיליון מפתחים משתמשים בשירות<ref></ref> ומאוחסנים בו למעלה מ-200 מיליון מאגרים (רפוזיטורים).<ref></ref> נכון לנובמבר 2021, השירות הוא מארח קוד המקור הגדול ביותר.

השירות פותח על ידי חברת GitHub, Inc, אשר החלה לעבוד עליו באוקטובר 2007 והשיקה אותו ב-2008. עם השנים צברה החברה פופולריות והשלימה מספר סבבי גיוס של מאות מיליוני דולרים.<ref></ref> 

ב-28 בפברואר 2018, GitHub נפלה קורבן להתקפת מניעת השירות (DDoS - השבתת מערכות באמצעות יצירת עומס חריג על תשתיות המותקף) השלישית בגודלה בהיסטוריה, כאשר התעבורה הנכנסת לשירות הגיעה לשיא של כ-1.35 טרה-בייט לשנייה.<ref name="DDOS"></ref>

בסוף שנת 2018, חברת מיקרוסופט, שעד אז נחשבה למשתמשת משמעותית בשירות, רכשה את חברת GitHub בסכום של כ-7.5 מיליארד דולר. עם זאת, GitHub המשיכה לפעול באופן עצמאי כקהילה, כפלטפורמה וכעסק.<ref></ref> במגזין Harvard Business Review פורסמה טענה לפיה מיקרוסופט ביצעה רכישה זו, של מוצר "קוד פתוח" אשר כביכול אינו רווחי, כדי לקבל גישה לבסיס המשתמשים של GitHub, ובכך להשתמש בשירות כלוס לידר שנועד לעודד את השימוש במוצרי הפיתוח והשירותים האחרים של מיקרוסופט.<ref></ref>

==תיאור==
האתר מספק פונקציונליות של רשת חברתית מקוונת ומאפשר למפתחים לשתף את סטטוס ההתקדמות שלהם בכתיבת הקוד.
החל מינואר 2010 GitHub פועל תחת השם GitHub, Inc.

התוכנה שמריצה את GitHub נכתבה בשפות התכנות Ruby on Rails, Erlang על ידי GitHub, Inc.

בשנת 2021 החברה סיימה לפתח כלי בינה מלאכותית בשם "GitHub Copilot" המבוסס על GPT-3, שמקבל תיאור מילולי ויוצר על פיו קוד בשפות תכנות שונות. שירות זה גם מאפשר "השלמה אוטומטית" של קוד באמצעות הטמעתו בסביבת פיתוח משולבת (IDE). המודל שבבסיסו יכולות הבינה המלאכותית של הכלי, אומן על מערך נתונים בגודל 159 ג'יגה-בייט של קוד מקור שנלקח מ-54 מיליון מאגרי GitHub ציבוריים. 

==סטטיסטיקה==
*21 בספטמבר 2011 – חצו את רף מיליון המשתמשים.
*13 בספטמבר 2012 – 2.1 מיליון משתמשים, 3.7 מיליון מאגרים.
*10 באפריל 2013 – 3.5 מיליון משתמשים, 6 מיליון מאגרים.
*17 בדצמבר 2021 - 81 מיליון משתמשים, מעל 270 מיליון מאגרים.<ref></ref>

==קישורים חיצוניים==

* 

* [https://guides.github.com/activities/hello-world/ מדריך בסיסי לשימוש בגיטהאב (אנגלית)]

==הערות שוליים==

קטגוריה:מערכות ניהול גרסאות
קטגוריה:אתרים מבוססי תוכן משתמש
קטגוריה:תוכנה חופשית
קטגוריה:אתרי אינטרנט שהושקו ב-2008
קטגוריה:חברות שהוקמו בשנות ה-2000
לה ליברטה

העיתון במהדורה ה[[מרוקאית יהודית (04.08.1922)]]
לה ליברטה (בצרפתית: La Liberté; במרוקאית יהודית: אלחוררייא; בעברית: החירות) היה עיתון שבועי יהודי-מרוקאי דו-לשוני שיצא לאור בטנג'יר בשנים 1914–1922. העיתון יצא לאור במקביל במהדורה צרפתית ובמהדורה ערבית-מרוקאית יהודית הכתובה באלפבית עברי.

עורך ומייסד העיתון היה שלמה בן חיון, עיתונאי יהודי-מרוקאי אשר ערך קודם לכן מספר עיתונים, בהם העיתון Le Reveil du Maroc (יצא לאור בשנים 1883–1903; נוסד על ידי עו"ד אברהם לוי-כהן). בנוסף לו, כתבו בעיתון באופן קבוע מספר פובליציסטים שונים, ביניהם ד"ר ישראל מני, יליד חברון שהגיע לטנג'יר לעסוק בעריכת דין.

העיתון הכריז על עצמו כ"מייצג האינטרסים היהודיים במרוקו". הוא הרבה לעסוק בנושאים הקשורים ליהדות מרוקו ובמיוחד ליהדות טנג'יר. העיתון עסק גם בעניינים הקשורים ביהדות העולם, בהתפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל ובסוגיות עולמיות, כולל דיווחים באשר למלחמת העולם הראשונה שהתרחשה במהלך שנות קיום העיתון. לאורך שנותיו העיתון נקט בעמדה פרו-צרפתית ברורה ואף קיבל מימון חלקי מהרשויות הצרפתיות במרוקו, והעיתון יצא נגד התעמולה הענפה של גרמניה והאימפריה העות'מאנית במרוקו באותן שנים. לעיתון היה יחס חם ואוהד לציונות ולבניין היישוב היהודי בארץ ישראל.

עם פטירתו של שלמה בן חיון ב-1921, גברו הקשיים הכלכליים של העיתון והוא פסק מלהופיע בשנת 1922.

בשנות האלפיים העיתון עבר סריקה והועלה לרשת האינטרנט כחלק מפרויקט עיתונות יהודית היסטורית. נכון לשנת 2014 נסרקו גליונות העיתון שיצאו לאור בין השנים: 1915–1917 ו-1921–1922. עבור שנים אלו נסרקו לאתר הן המהדורה הצרפתית והן המהדורה המרוקאית יהודית של העיתון.

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
*Cohen, Pierre. La presse juive éditée au Maroc, 1870–1963, Rabat: Publications du GREJM, 2007.
*Miège, Jean-Louis, Journaux et journalistes à Tanger au XIXe siècle, Hespéris 41 (1954): 191–228.
</div>
==קישורים חיצוניים==
* [http://web.nli.org.il/sites/JPress/Hebrew/Pages/La-Liberte.aspx La Liberté] באתר הספרייה הלאומית
* [http://jpress.org.il/Olive/APA/NLI_heb/?action=tab&tab=browse&pub=LLB La Liberté] באתר עיתונות יהודית היסטורית - גרסה בת חיפוש בכל טקסט העיתון
<div class="mw-content-ltr">
*Jamaa Baida. "[http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopedia-of-jews-in-the-islamic-world/benaioun-ben-ayoun-salomon-SIM_0003580 Benaioun (Ben Ayoun), Salomon]." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014
</div>

קטגוריה:עיתונות יהודית
קטגוריה:יהדות מרוקו
קטגוריה:עיתונות יהודית במרוקו
קטגוריה:צרפת: עיתונים
קטגוריה:יצירות בערבית יהודית
מטרסבורג

מטרסבורג (בגרמנית: Mattersburg; בהונגרית: Nagymarton), המוכרת גם בשמה הקודם, מטרסדורף, היא עיר במדינת המחוז בורגנלנד שבאוסטריה.

העיר שוכנת בחלקה הצפוני של בורגנלנד, ממזרח לעיר וינר נוישטאדט, בעמק הנהר וולקה, סמוך לגבול עם הונגריה. מסילות רכבת מקשרות את מטרסבורג לווינר נוישטאדט ולשופרון שבהונגריה. לעיר שני רבעים: מטרסבורג וולברסדורף.

העיר היא ביתו של מועדון הכדורגל מטרסבורג.

==היסטוריה==
אזור מטרסבורג היה מיושב כבר בעת העתיקה, כפי שמלמדות חפירות בקברים רומאיים ולומברדיים.

העיר הוזכרה לראשונה בכתב בשנת 1202, בשם וילה מרטיני. שמה ההונגרי של העיר, Nagymarton, מתייחס לכנסייה המוקדשת למרטין מטור. שמה הגרמני של העיר היה מטרסדורף, והוא שונה למטרסבורג בשנת 1924. גם השם "מטר", שמקורו ב"מרטין", מתייחס למרטין מטור. בשנת 1354 הפכה העיר לעיר שוק. שרפה החריבה את העיר בשנת 1774, ופעם נוספת בשנת 1856. בשנת 1847 נסללה מסילת רכבת ממטרסדורף לווינר נוישטאדט, והדבר תרם לפיתוח האזור. במאה ה-19 הייתה העיר מרכז לייצור כלי חרס.

מטרסדורף השתייכה לממלכת הונגריה עד שנת 1920. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עברה האזור לאוסטריה, במסגרת חוזה סן-ז'רמן וחוזה טריאנון. ב-2 ביולי 1926 הוכר היישוב כעיר. בשנת 1978 מוזגה העיר ולברסדורף עם מטרסבורג.

==הקהילה היהודית==
העיר נמנתה עם שבע הקהילות (בגרמנית: Siebengemeinden) - שבע קהילות יהודיות אורתודוקסיות במחוז בורגנלנד, שנודעו כמרכז חשוב החל משנת 1690 ועד לגירושם הסופי של תושביהן היהודים בעקבות האנשלוס בשנת 1938. הקהילות ניהלו חיי חברה, בחרו את שופטיהן ואת מוסדותיהן בעצמן ונהנו מחופש בענייני דת. הן היוו אוטונומיה יהודית ראשונה ויחידה בכל אירופה המרכזית והמערבית. יהודים ראשונים הגיעו למטרסדורף במאה ה-16, לאחר שגורשו משופרון, ונוכחותם בעיר גברה בשנים שלאחר מכן. בשנת 1671 נאלצו היהודים לעזוב את העיר, בפקודתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הם הורשו לחזור לעיר בשנת 1678, אם כי נאלצו לקנות מחדש את רכושם. בשנת 1883 נפגע העיר משיטפון שהרס את בית הכנסת. 

הקהילה היהודית האוטונומית התמזגה עם יתר העיר בשנים 1902–1903.

בין השאר חיו במטרסדורף הרבנים ירמיהו רוזנבוים ובנו יואב רוזנבוים, יששכר בר בלוך, החת"ם סופר, בנו שמעון סופר, נכד נכדו שמואל ארנפלד, נכדו שמואל ארנפלד ובנו עקיבא ארנפלד.

בעיר הייתה ישיבה בראשות הרב ירמיהו רוזנבוים. בין התלמידים בישיבה היו רבי שמחה בונים מפשיסחה ממנהיגי חסידות פולין, רבי עקיבא איגר מ"גדולי דורו" ואהרן חורין, מראשי היהדות הרפורמית.

על שמה של מטרסדורף קרויה שכונת קריית מטרסדורף בירושלים.

==לקריאה נוספת==
* בונם יואל טויסיג, ספר מנהגי הקהילות: כולל מנהגי שבע הקהילות בחבל בורגלנד - אוסטריה ובראשם מנהגי ק"ק מטרסדורף, ירושלים : י. גולדהבר, תשס"ה

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* מילכה צלמון, [http://yad-vashem.org.il/odot_pdf/Microsoft%20Word%20-%206862.pdf ההגירה הכפויה של יהודי בורגנלנד - מקרה מבחן], הוצאת יד ושם, 2004
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בורגנלנד: ערים
קטגוריה:שבע קהילות
קטגוריה:ערי שוק אירופיות בימי הביניים
אברהם לוי-כהן

אברהם לוי-כהן

אברהם לוי-כהן (1844–1888) היה עורך דין, ועיתונאי יהודי-מרוקאי. מייסד העיתון Le Réveil du Maroc, העיתון המרוקאי הראשון בשפה הצרפתית.

==קורות חיים==
אברהם לוי-כהן נולד בטנג'יר בשנת 1844. הוא גדל מרבית ילדותו ונעוריו בעיר מוגדור, שהייתה בתקופה זאת עיר נמל ומסחר בינלאומי שוקקת. הקהילה היהודית במוגדור ניהלה קשרים קרובים עם יהדות בריטניה בשנים אלו, ואברהם לוי כהן נסע ללימודים בבריטניה ולאחר מכן לצרפת לאורך מספר שנים, ושם הוסמך בעריכת דין. בתקופה זאת הוא קיבל אזרחות אנגלית, שלוותה אותו וסיפקה לו קפיטולציות והגנה לאורך דרכו העיתונאית.

עם חזרתו למרוקו הוא שימש כחבר בוועד האזורי של כל ישראל חברים וכנציג של ההתאחדות האנגלו-יהודית בטנג'יר. כמו כן הוא היה חבר בארגון הבונים החופשיים.

ג-14 ביולי 1883 הוא ייסד את העיתון Le Réveil du Maroc. העיתון לא הגדיר עצמו כעיתון יהודי, אך שימש כבמה לקידום מטרות יהודיות ויצא בחריפות כנגד רדיפות אנטי-יהודיות במרוקו. העיתון יצא לאור בשפה הצרפתית, והיה העיתון הראשון במרוקו בשפה זאת. הוא הביע עמדה פרו-צרפתית ברורה, וכמו עיתונים אחרים בטנג'יר באותה תקופה אף לא נרתע מלבקר את השלטון העלאווי המרוקאי. בשנת 1886 השלטון המרוקאי הוציא צו סגירה נגד מספר עיתונים בטנג'יר כולל עיתונו של לוי-כהן, שבתגובה הוביל מחאה ביחד עם עורכי העיתונים אחרים. למרות היותו של העיתון פרו-צרפתי באופן מובהק ואף קיבל מימון מממשלת צרפת, הוא ביקר לעיתים את השגריר של צרפת למרוקו, שבתגובה תמך בצעדים לסגירת העיתון. עם זאת הצעדים לא נאכפו והעיתון המשיך להתקיים.

בנוסף לפרסום עיתון זה לוי-כהן שימש בתור עיתונאי מקומי עבור מספר עיתונים מאירופה, כולל העיתונים היהודים הבריטים הג'ואיש כרוניקל והג'ואיש וורלד, העיתון הצרפתי L’Exportation Française וסוכנות הידיעות הצרפתית (AFP, שנקרא בתקופה זו "סוכנות הבס"). כמו כן מלבד עיסוקו בעיתונות לוי-כהן עסק בעריכת דין בבתי המשפט המקומיים.

הוא נפטר בשנת 1888, בגיל 44 בלבד. לאחר פטירתו העיתון שייסד המשיך לצאת לאור 15 שנה נוספות במימונו של איש העסקים היהודי חיים בן-שימול ובעריכתו של העיתונאי שלמה בן חיון.

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
*Miège, Jean-Louis, “Journaux et journalistes à Tanger au XIXe siècle,” Hespéris 41 (1954): 191–228.
</div>
==קישורים חיצוניים==
<div class="mw-content-ltr">
*Jamaa Baida. "[http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopedia-of-jews-in-the-islamic-world/le-reveil-du-maroc-tangier-SIM_0013550 Le Reveil du Maroc (Tangier)]." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
*Mitchell Serels. "[http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopedia-of-jews-in-the-islamic-world/levy-cohen-abraham-SIM_0005550 Lévy-Cohen, Abraham]." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
</div>

קטגוריה:עיתונאים יהודים מרוקאים
קטגוריה:עורכי דין יהודים מרוקאים
קטגוריה:עורכי עיתונים יהודים מרוקאים
קטגוריה:מרוקו: היסטוריה
קטגוריה:יהודים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1844
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1888
אוקראינה של הגדה השמאלית

מפת אוקראינה של הגדה השמאלית במאה ה-17
אוקראינה של הגדה השמאלית (באוקראינית: Лівобережна Україна, ברוסית: Левобережная Украина, בפולנית: Lewobrzeżna Ukraina) הוא שם היסטורי לחלק מאוקראינה הנמצא בגדה המזרחית של נהר הדנייפר ואשר כולל את האובלסט המודרניים של צ'רניהיב, פולטבה וסומי וכן החלקים המזרחיים של קייב וצ'רקאסי.

המונח "אוקראינה של הגדה השמאלית" הופיע לראשונה עם בחירתו של איבן בריוחובצקי (Іван Брюховецький) כהטמאן של אוקראינה כאופוזיציה לפבלו טטריה (Павло Тетеря). בריוחובצקי היה ידוע כהאטמאן האוקראיני הראשון של הגדה השמאלית ושלט על שטח שהיה תחת השפעה רוסית.

עד מחצית המאה ה-17 היה השטח שייך לאיחוד הפולני-ליטאי. בהסכם פריאסלאב מ-1654 נמסר השטח, מלבד החלק הדרומי שלו, לאימפריה הרוסית. מאוחר יותר אושר חוזה זה שוב בהסכם אנדרוסובו (1667) ובחוזה השלום הנצחי (1686) בין האיחוד הפולני-ליטאי ורוסיה הצארית (אוקראינה של הגדה הימנית נשארה, באותו זמן תחת שלטון האיחוד). תחת השלטון הרוסי נהנתה אוקראינה של הגדה השמאלית, בתחילה, מדרגה מסוימת של אוטונומיה. במשך המאה ה-18 נחלש מעמד ההטמנות הקוזאקית של הסיץ' הזפורוז'י.

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אוקראינה: היסטוריה
קטגוריה:אוקראינה: גאוגרפיה