אגאדיר

אגאדיר (בערבית: أغادير, תעתיק מדויק: אע׳אדיר; בבֶּרְבֵּרית: ⴰⴳⴰⴷⵉⵔ ובפי בני המקום גדירי<ref></ref>) היא עיר מרכזית בדרום-מערב מרוקו, לחופי האוקיינוס האטלנטי, בסמוך למרגלות הדרום-מערביים של הרי האטלס, ממש צפונית לנקודה שבה נהר סוּס זורם לאוקיינוס, וכ-510 קילומטרים דרומית לקזבלנקה<ref name=":1" />. אגאדיר היא עיר הבירה של פרפקט אגאדיר אידה-או-טאנן <small>(צר')</small> ושל מחוז סוּס-מָאסַה<ref></ref><ref>פרפקט אגאדיר אידה-או-טאנן היא יחידת משנה של המחוז סוס-מאסה</ref>. היקף האוכלוסייה בעיר עמד בשנת 2023 על 979,248 נפשות, כאשר בשנת 1961, לאחר רעידת האדמה ההרסנית שהתרחשה שם, עמד היקף האוכלוסייה על 18,851 נפש בלבד - גידול של יותר מפי 50 ב-62 שנים<ref></ref>. אגאדיר ידועה במיוחד באקלים החם שלה לחופי האוקיינוס, עם 300 ימי שמש בשנה, עובדה המושכת תיירים צפון-אירופאים במהלך החורף<ref name=":2"></ref>.

== טופונומיה ==
השם אגאדיר הוא שם עצם בֶּרְבֵּרי נפוץ, שפירושו: "חומה", "מתחם", "בניין מבוצר" או "מצודה", והוא קיים ברוב הדיאלקטים הבֶּרבריים<ref>K. Naït-Zerrad, 2002. Dictionnaire des racines berbères, Ḍ-G, Louvain Peeters, p. 734.</ref>. ייתכן שהמילה מקורה במילה הטוארגית aǧādir שמשמעותה "חומה" או "בנק" או מ-gadir הפיניקית ('חומה' או 'מבצר')<ref></ref>.

== היסטוריה ==
=== העת העתיקה ===
בעת העתיקה הייתה העיר מושבה פיניקית בשם "אגדר", כלומר "הגדר", בדומה למושבה הפיניקית גדיר שבחצי האי האיברי, שהוקמה על ידי סוחרים מצור בסביבות 1104 לפנה"ס<ref>סטראבון, [https://archive.org/details/Strabo08Geography17AndIndex/Strabo%2002%20Geography%203-5/page/n15/mode/2up?view=theater גאוגרפיקה, 3.5.5].</ref>. כמה מחברים זיהו אותה עם הנמל העתיק של רוּסאדיר , שצוטט על ידי פוליביוס, ושייתכן שהאדמירל הקרתגי חאנון הספן ביקר שם במהלך מסעו המפורסם<ref name=":1" />.

=== ימי הביניים ===
בימי הביניים המוקדמים, אגאדיר הייתה עיירה קטנה בשם אגאדיר אל-ארבה שמוקמה על המוצא לים של העיר הגדולה לעת ההיא, ממזרחהּ - תרודאנת<ref name=":1" />. לבד מכך, עד התיישבות הפורטוגזים במקום במאה ה-15, אין מקורות ברורים אודות התיישבות שם<ref></ref>.

בסוף המאה ה-15 החלו הפורטוגזים לתפוס עמדות לאורך החוף המרוקאי, ובהדרגה השתלטו באמצעות מצודות פרטיות על השטחים באזור, ועל המסחר. בשנת 1505, אציל פורטוגזי בשם, ז'ואו לופס דה סקווירה , פעל ביוזמתו והקים מבצר בשם סנטה קרוז דה קאפ דה גואה <ref name=":7"></ref> שהקיף מעיין שוצף ליד הים. מבצר קטן זה לא היה ממוקם באתר אגאדיר של היום, אלא מעט צפונה לעיר שנחרבה ברעידת האדמה של שנת 1960, ועל גבעה נישאה בגובה של כ-250 מטר מעל פני הים<ref name=":6"></ref>. שטח המצודה כלל את המעיין בתחומה<ref name=":1" />, ומחוצה לה נבנה נמל קטן<ref name=":0"></ref>. לימים נחשב הנמל באגאדיר לטוב ביותר מבין נמליה של מרוקו<ref></ref>. סביב המצודה החלה להתפתח התיישבות אורבנית של מהגרים מפורטוגל ושל מקומיים<ref name=":1"></ref>. במסגרת זו הגיע לאזור הגרעין הראשון של התיישבות יהודית, לרבות יהודים מומרים (נוצרים חדשים)<ref name=":4"></ref>.

בשנת 1513 נמכרה מצודת סנטה קרוז דה קאפ דה גואה למלך פורטוגל, והמושל הראשון דון פרנסיסקו דה קסטרו (1513–1521) השלים את עבודת הביצור והעביר את האזור שמסביב לסמכותו, ופיתח במקביל קשרים מסחריים עם הילידים. באותה תקופה פקדו את הנמל סוחרים ספרדים, גנואים וצרפתים ששילמו אגרות לשלטונות פורטוגל. לאחר שהפורטוגזים התעמרו באוכלוסייה המקומית, הקים בשנת 1531 מוחמד אך שיח'<ref>לימים הסולטן הראשון של השושלת הסעדית של מרוקו (1544–1557). הוא הצליח במיוחד לגרש את הפורטוגזים מרוב בסיסיהם במרוקו.</ref> בסיס צבאי בטמרגהט, 12 ק"מ צפונית למצודה, כדי לארגן מצור עליה. לאחר סדרת ניסיונות כיבוש שלא עלו יפה וקרבות עזים, המצודה נפלה לידיו של מוחמד אך שייח', ב-12 במרץ 1541<ref name=":1" />. כיבוש זה של המצודה, הביא לתחילת קץ שלטונם של הפורטוגזים במרוקו<ref name=":7" />. הנמל פותח אז כדי לשמש מוצא לייצוא קני סוכר, תמרים, שעווה, עורות גולמיים, זהב ועוד.

=== העת החדשה ===
בשנות השגשוג שהחלו עם פיתוח הנמל, שגשגה גם הקהילה היהודית בעיר, עד אשר גורשה בתחילת המאה ה-18. לקראת אמצע המאה ה-17 ירד יצוא קני הסוכר כתוצאה מהתחרות של איי הודו המערבית וברזיל על השוק האירופי<ref name=":1" />. לאחר תקופה ארוכה של שגשוג, החלה אגאדיר, משנת 1760 ואילך, להידרדר מהבחינה הכלכלית, וזאת בשל הבכורה שהעניק הסולטאן סידי מוחמד בן עבדאללה לנמל המתחרה, מצפון, של אסואירה<ref name=":1" />. הנוסע קוכלט, שביקר בעיר ב-1819, מנה רק תריסר בתים שעדיין עומדים על תילם<ref name=":1" /><ref></ref>. נוסף על כך, מלחמת מרוקו-הולנד (1775–1777) תרמה את שלה להידרדרות הכלכלית של העיר, למרות איוש המצודה בטרם המלחמה ב-2,000 חיילים על ידי מולאי עבדאללה <small>(אנ')</small><ref name=":6" /><small>.</small>

היהודים חזרו לאגאדיר בתחילת המאה ה-20 ומאז נותרה בעיר קהילה קטנה. ברם, תחילת המאה ה-20 הביאה ל-משבר אגאדיר הידוע בשם "המשבר המרוקני השני"<ref name=":3" />. המשבר פרץ ב-1911 בין גרמניה לצרפת בעקבות היריבות הצרפתית-גרמנית על מרוקו. גרמניה שלחה את אוניית הצי הקיסרי הגרמני "פנתר", שעגנה באגאדיר, ופרקה חיילים גרמניים לחוף, כדי לכאורה "להגן על תושביה הגרמנים של העיר"<ref name=":3"></ref>. בעקבות משבר זה ויישובו, הפכה מרוקו החל מ-1912, במסגרת הסכם פאס בינה לבין צרפת<ref></ref>, לפרוטקטורט צרפתי. שנה לאחר מכן, בשנת 1913, מנתה העיר פחות מאלף תושבים. לאחר 1920, תחת חסות צרפת, נבנה נמל מודרני, והעיר חוותה את הפריחה הראשונה שלה במאה ה-20. זו התגברה ב-שנות ה-30, כשאגאדיר נבחרה להיות תחנת ביניים חשובה לחברת התעופה הצרפתית אירופוסטל . תנופת הפיתוח הגיעה לשיאה בסוף שנות ה-50, לעת הפיכתה של אגאדיר ליעד תיירותי, ובמיוחד לתיירות חורף לאירופאים<ref name=":2" />, ולעת סיום תוקפו של הסכם פאס, וקבלת העצמאות בשנת 1956. כל זאת עד התרחשותה של רעידת האדמה של שנת 1960 שהרסה את העיר, והביאה למותם של 15,000 עד 20,000 תושבים<ref name=":1" />.

==== רעידת האדמה של שנת 1960 ====

רעידת האדמה ההרסנית באגאדיר התרחשה ב-29 בפברואר 1960 בשעה 23:41. היא הייתה רעידת האדמה החזקה ביותר בתולדות מרוקו עד אותה שנה. גודלה היה 5.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט, והיא גרמה לכ-12,000 - 15,000 הרוגים ולכ-12,000 פצועים<ref>Daniel Williford, 2017. Seismic Politics: Risk and Reconstruction after the 1960 Earthquake in Agadir, Morocco. Technology and Culture, 58, p.983</ref>. מחקר חדש משנת 2020 מעריך מספר גדול יותר של הרוגים, בין 12,000 ל-20,000<ref name=":5">Segalla, D. S., 2020. [https://library.oapen.org/bitstream/handle/20.500.12657/37329/9781496222152.pdf?sequence=4 Empire and Catastrophe] - Decolonization and Environmental Disasters in North Africa and Mediterranean France Since 1954. University of Nebraska Press, p.108.

להלן: Segalla 2020</ref>. היקף ההרוגים הגדול במיוחד ביחס לגודל רעידת האדמה וביחס לכלל אוכלוסיית העיר, הוסבר על ידי: המוקד הרדוד (כ-3 קילומטר בלבד מתחת לפני הקרקע); איכות הבנייה הגרועה; שעת הרעידה שהייתה קרובה לחצות, כשרובה המכריע של האוכלוסייה ישנה (לאחר ארוחת שבירת צום הרמדאן), ואינה מסוגלת להגיב במהירות לזעזועים הראשונים; וכן לתשתית הגאולוגית המיוחדת שגרמה לתגובת אתר סייסמית חריגה - תאוצת קרקע מקסימלית של פי 10 ביחס לצפוי על פי המרחק בלבד<ref>The American Iron and Steel Institute - AISE (1962). The Earthquake of Agadir, Morocco. N.Y., p.27</ref>.

בין ההרוגים ברעידת האדמה נמנו כ-1,500 מבני הקהילה היהודית של אגאדיר<ref></ref>.

== תרבות ==
=== תרבות ברברית ===
אגאדיר ידועה בהיותה בירת התרבות הבֶּרְבֵּרִית במרוקו. זוהי אחת הערים הבודדות הגדולות במרוקו שבה טָמְזִיג, (ובהיגוי אחר על ידי חלק מהשבטים הברברים - אמזיג<ref></ref>), אחת משתי השפות הרשמיות של מרוקו<ref></ref>, מדוברת על ידי יותר ממחצית מהאוכלוסייה. על כן, אגאדיר היא גם מקום לפסטיבלים רבים הקשורים לתרבות הברברית<ref></ref>, כמו: השנה הברברית החדשה, הנחגגת ב-13 בינואר בכל שנה ברחבי העיר, ובמיוחד באזור מרכז העיר<ref></ref><ref></ref>, ופסטיבלים אתניים נוספים, לרבות פסטיבל בינלאומי לסרטים ברברים. אגדיר היא גם מקום הולדתם של רבים מעמודי התווך של המוזיקה האתנית המקומית המושרת בדרך כלל בשפת טמזיג<ref></ref>.

=== יהדות אגאדיר ותרבותה ===
האנדרטה באשדוד לזכר חללי רעידת האדמה באגאדיר (1960)
הגרעין הראשון של יהדות מרוקו הגיע לאגאדיר מפורטוגל בתחילת המאה ה-16 יחד עם מהגרים פורטוגזים אחרים<ref name=":4" />. הקהילה גדלה ושגשגה במסגרת פריחתה של אגאדיר במאות ה-16 וה-17, עד שגורשה משם בתחילת המאה ה-18. היהודים חזרו לאגאדיר בתחילת המאה ה-20, והחלה להתגבש שם קהילה מלוכדת.

בשנות ה-50 המוקדמות היו במרוקו שתי ישיבות חב"דיות גדולות: בקזבלנקה ובמקנס. הקהילה היהודית באגאדיר בקשה להקים ישיבה בתחומה, ולאחר מגעים שונים בין בית חב"ד לקהילה, הגיע לעיר הרב עזריאל חייקין, שהחל לבקר ולפעול באגאדיר, בעודו מתגורר בקזבלנקה. לביקוריו באגאדיר הצטרף הרב חיים אלבז מתלמידי הישיבה בקזבלנקה, בניסיון למצוא מקום הולם לישיבה שהלכה והתפתחה. בקיץ 1954 הם שכרו מבנה גדול לישיבה, וחנוכת הישיבה נערכה ברוב פאר והדר. הרב חייקין נקרא לשליחות אחרת, והרב חיים אלבז הפך להיות ראש הישיבה<ref></ref>. הקהילה שגשגה והגיעה לכדי 3,000 איש<ref></ref>. רעידת האדמה חיסלה כמעט את כל הקהילה. 1,500 מאנשיה נהרגו לרבות ראש הישיבה חיים אלבז, והמשגיח מסעוד קאקון אחיו של איש התקשורת ניסים קינן. כ-200 ילדים ומבוגרים הוכרזו כנעדרים. ביוזמת איש המוסד דן קריב, שפעל בצפון אפריקה, מספר קבוצות יהודים הצליחו לעזוב את המדינה בעזרת טייסים אמריקאים. כיום הקהילה באגאדיר מונה כ-23 משפחות בלבד. יוצאי וצאצאי הקהילה פזורים בקנדה, בלגיה, צרפת וישראל, ובמיוחד באשדוד, שם הוקמה ביוזמתם אנדרטה לזכר חללי רעידת האדמה. הקהילה שומרת על קשרים, ומקיימת אתר פייסבוק פעיל בשם "אגאדיר - הלילה בו רעשה האדמה"<ref></ref>.

בישראל פורסם ספר, מאת החוקרת ד"ר אורנא בזיז, המספר את סיפור הקהילה היהודית במקום<ref>אורנא בזיז, הגדת אגדיר: העיר ושברה, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, תשס"ח.</ref>, והמשורר ארז ביטון כתב שיר על רעידת האדמה, שזכה למסה מפרי עטו של ד"ר דן מנור<ref></ref>. בנוסף על כך פורסמו רשימות וראיונות עיתונאיים בנושא בתקשורת הכתובה והאלקטרונית.

בשנת 2018 נחנכה בעיר אשדוד, ב"פארק אשדוד-ים" אנדרטה לזכר הניספים ברעידת האדמה. גובהה של האנדרטה כ-5 מ' ורוחבה כ-11 מ'. צורת האנדרטה היא קשת כפולה, והיא תוכננה ע״י האדריכל/אמן ארי מוריס חיון, שנולד באגאדיר וחי בקנדה<ref></ref>. אתר ההנצחה העיקרי ממוקם באגאדיר מול בניין העירייה ובניין הדואר המרכזי. מדובר בקיר לזכר קורבנות רעש האדמה, שאורכו כמעט 5 מטרים, ועליו קליגרפיה ערבית, וכן ציטוט המלך מוחמד החמישי: ”אם על אגאדיר נגזר להיהרס, אזי בנייתה מחדש תלויה ברצוננו”<ref></ref>.

לאחר בניית אגאדיר מחדש, בסמוך לעיר שנחרבה ברעידת האדמה, הפכה העיר החדשה למרכז שוקק של תיירות ומסחר בממלכה המרוקאית. בסוף שנת 2016 התחדשו החיפושים אחר תלמידי ישיבת חב"ד הנעדרים מאז רעידת האדמה.

== אגאדיר שלאחר רעידת האדמה ==
חומות אגאדיר, שנותרו שלמות ברעידת האדמה
אגאדיר החדשה, נבנתה לאחר רעידת האדמה
לאחר רעידת האדמה, הייתה הסכמה רחבה בין המומחים בתחומים השונים, שאגאדיר חייבת להיבנות מחדש על בסיס בטון מזוין בפלדה באזור העיר החדשה (la Ville Nouvelle) ובאזור התעשייה המזרחי. המשמעות הייתה "לסתום את הגולל" על הבנייה המרוקנית המסורתית באגאדיר על רובעיה העתיקים: הקסבה, טאלבורג'ט ופאונטי, רבעים שבהם התגוררה רוב האוכלוסייה המרוקנית זה דורות. המלך מוחמד החמישי תמך בגישה זו, ואישר תוכנית אורבנית שאפתנית להקמת עיר חדשה "שתהווה ביטוי נאמן למרוקו המודרנית". גם המפלגה האופוזיציונית למלוכה, אל-איסתיקלאל המרוקנית (Al-Istiqlal), ראתה בשיקום מודרני של העיר באתרה החדש, מודל לעתיד האומה בכללה<ref>Segalla, 2020, p.153</ref>. רעידת האדמה החישה את "הגירת" רוב האירופאים מאגאדיר ומערים אחרות לארצות מוצאם באירופה. עובדה זו סיפקה למלוכה הזדמנות, לאחר ארבע שנות עצמאות בלבד, לבטא את סמכותה, ולהשתמש בסיוע האמריקאי שקיבלו כדי להפחית את תלותה בצרפת<ref>Segalla, 2020, p.163</ref>. המלך התעלם מדרישות של יזמים ואינטרסים פרטיים באגאדיר, כיוון שרצה להעצים את הסמכות המלוכנית שלו במרוקו. המחקר החדש<ref name=":5" /> מציין מקרים רבים בהיסטוריה שבהם אסונות ומאמצי השיקום בעקבותיהם, היו קשורים לשלטון סמכותי, שראה בתנופת השיקום והפיתוח המודרני שייצור, הזדמנות להעצים את סמכותו, ולהפך. כך שיקומה של ליסבון לאחר רעידת האדמה (1755), היווה הזדמנות לז'וזה הראשון, מלך פורטוגל באמצעות עושה דברו ראש הממשלה סבשטיאאו קאראבלו דה מלו, לבסס את שלטונו באמצעות שיקום מהיר של העיר. אחרי מגפת הכולרה השנייה <small>(אנ')</small> בצרפת בשנת 1830, הציבור המשכיל קרא ל"הפיכה" של טכנוקרטים שיקיימו שלטון הירארכי, שיתאם את מאמצי השיקום שיכלו להציל את צרפת, אך החשש של השלטון הרפובליקאי מהלאמת רכוש פרטי והחשש מעימותים עם האינטרסים של הבורגנים, האטו בצורה דרמטית את מאמצי השיקום. כך גם לאחר השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ורעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906). חסן השני, מלך מרוקו שירש את הכתר רק שנה אחרי רעידת האדמה, לא יכול היה להרשות לעצמו שהמקרים של צרפת, לונדון וסן פרנסיסקו יחזרו גם במרוקו, ויזם תוכנית רחבה של הפקעה, הלאמה ורגולציה קשוחה לעניין הבנייה מחדש. עבור חסן השני, העיצוב האורבני של אגאדיר החדשה היווה ביטוי לשאיפות הלאומיות המרוקניות באמצעות הבנייה החדשה במרחב הזה. כמו אביו, מוחמד החמישי, שהציב את המונרכיה במרכז הסיוע ההומניטרי והתגובה המהירה לתוצאות רעידת האדמה, כך בְּנוֹ, קשר את הבנייה המודרנית מחדש של אגאדיר לאחדות הלאומית של מרוקו, ואחדות זו התגלמה כולה במלך עצמו - כך המחקר החדש בעניין זה<ref>Segalla, 2020, p.154</ref>.

כיום אגאדיר היא שוב עיר תיירותית לחופו של האוקיינוס האטלנטי.יש בה 10 קילומטרים של חוף, שווקים עם יותר מ-6,000 חנויות, ופסטיבלים אתניים<ref name=":2" />. מבצר קסבה מפואר ששרד את רעידת האדמה, הגם שקיימת ביקורת אקדמית על איכות השחזור והשימור ומוזיאונים שמוקדשים לתרבות הברברית וקולינריה<ref></ref>. באגאדיר שדה תעופה בינלאומי<ref></ref>.

== ערים תאומות ==
לאגאדיר ברית ערים תאומות עם הערים:
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==גלריה==
<gallery widths="185px" heights="180px" perrow="5">
תמונה:Agadir.jpg|אוקיינוס חוף אגאדיר ובתי מלון במבט מבית המלון אנסי הסמוך לחוף אגאדיר (נוצר ב-16 במאי 2015 על ידי אנתר)
תמונה:Agadir at Night.jpg|נוף יפהפה באגאדיר בשעות הלילה
תמונה:Agadir - panoramio (3).jpg|אגאדיר 2.8.2013
תמונה:Agadir Kasbah 1012.JPG|אגאדיר החוף
תמונה:MoroccoAgadir beach2.jpg|אגאדיר חוף הים
תמונה:Agadir Blvd Muhammad V.jpg|אגאדיר שדרות מוחמד
תמונה:Agadir Port pêche 0093.JPG|נמל הדיג
תמונה:Agadir Kasbah 1000.JPG|חוף אגאדיר האגדי
תמונה:MoroccoAgadir beach1.jpg
תמונה:Aéroport Agadir.jpg|פתח שער העיר
תמונה:Panorama Marina Agadir 2020.jpg|פנורמה מרינה באגאדיר 2020 ה'תש"פ
תמונה:Agad.jpg|פארק הדגים באגאדיר 22 במאי 2016
תמונה:Crocopark.jpg|פארק התנינים באגאדיר 1998
תמונה:Medina Agadir2.jpg|פני אגאדיר הישנה במרכז העיר
</gallery>

== ראו גם ==
* רעידת האדמה באגאדיר (1960)

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* [http://merhav.nli.org.il/primo-explore/fulldisplay?docid=NNL_ARCHIVE_AL004349783&context=L&vid=NLI&search_scope=Local&tab=default_tab&lang=iw_IL אוסף יהדות אגאדיר], מאוספי הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
* 
* 

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:מרוקו: ערים
קטגוריה:מרוקו: ערי חוף
קטגוריה:מרוקו: ערי נמל
קטגוריה:ערים שנהרסו על ידי רעידת אדמה
קטגוריה:פיניקים: מושבות
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-16