דטרויט פיסטונס

ממוזער
דטרויט פיסטונס (באנגלית: Detroit Pistons) היא קבוצת כדורסל מהעיר דטרויט שבמישיגן, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA. הקבוצה משובצת בבית המרכזי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם ליטל סיזרס ארנה.

הקבוצה נוסדה בשם פורט ויין (זולנר) פיסטונס בעיר פורט ויין בשנת 1941, ושיחקה בליגת ה-NBL. המועדון הצטרף ל-NBA בשנת 1948, ועבר לעיר דטרויט בשנת 1957. לאורך השנים זכתה בקבוצה שלוש פעמים באליפות ה-NBA, בעונות , ו-.

==היסטוריה==
===מפורט ויין לדטרויט===
המועדון נוסד והצטרף לליגת ה-NBL בשנת 1941, כ"פורט ויין זולנר פיסטונס", ושיחק באולם ההתעמלות של תיכון נורת' סייד שבפורט ויין, אינדיאנה. התאגיד של בעלי הקבוצה, פרד זולנר ואחותו ג'נט זולנר, היה של בתי יציקה המייצרים בוכנות (באנגלית: Pistons), בעיקר עבור מכוניות, משאיות ומנועי קטרים. בשנת 1948 הפכה הקבוצה ל"פורט ויין פיסטונס", ועברה להשתתף בליגת ה-BAA.

ישנן שמועות כי שחקני הפיסטונס קשרו קשר עם מהמרים כדי להטות משחקים שונים במהלך עונות ו-, והקבוצה אף הואשמה כי הפסידה בכוונה את משחקי גמר 1955 לקבוצת סירקיוז נשיונלס כשבמשחק השביעי והמכריע הובילו הפיסטונס 41–24 בשלב מוקדם של הרבע השני, אך איבודי כדור של ג'ורג' יארדלי ואנדי פיליפ בשניות האחרונות וקליעת עונשין של ג'ורג' קינג הביאו לנשיונלס את הניצחון.

אף על פי שהפיסטונס זכו לאהדה יציבה מהקהל המקומי, קוטנה של העיר מנע מהם להפוך לקבוצה רווחית. בשנת 1957 העביר זולנר את הקבוצה לדטרויט, עיר גדולה בהרבה שלא ראתה כדורסל מקצועני מזה עשור. עקב כלכלתה של העיר דטרויט המתבססת בעיקרה על תעשיית המכוניות, הם החליטו להשאיר את השם פיסטונס (בוכנות). הקבוצה החדשה, דטרויט פיסטונס, שיחקה באולם אולימפיה סטדיום בארבע עונותיהם הראשונות, ולאחר מכן עברה לקובו ארנה.

===שנות ה-60 וה-70===
במהלך שנות ה-60 וה-70, התאפיינה הקבוצה בשחקנים חזקים באופן אישי, אך במשחק קבוצתי חלש. כמה מהכוכבים ששיחקו במדי הקבוצה היו דייב בינג, ג'ימי ווקר ובוב לניר ודייב דבושר, שהיה למאמן-שחקן הצעיר ביותר בתולדות ה-NBA. עם זאת, טרייד בלתי מוצלח במהלך עונת 1968 שלח את דבושר לניו יורק ניקס תמורת וולט בלאמי והווארד קומייבס, שני שחקנים בשלהי הקריירה שלהם. דבושר הפך לשחקן מפתח שלאחר כמה עונות הוביל את הניקס לזכייה בשתי אליפויות. בתקופת דייב בינג ובוב לניר היו כמה שנים יציבות ומלהיבות אך הם היו מוגבלות כיוון שהיו באותו אזור עם מילווקי באקס (שבשורותיה שיחק הסנטר הצעיר לו אלסינדור) ושיקגו בולס, ששלטו באזור המזרחי.

בשנת 1974 מכר זולנר את הקבוצה לביל דוידסון, שנשאר בעל המניות העיקרי בקבוצה עד למותו במרץ 2009. דוידסון, שלא היה מרוצה ממיקומה של הקבוצה בעיר התחתית של דטרויט, העביר ב-1978 את הקבוצה לפרוור פוטיאק ולאולם הסילברדום, שהוקם במקור במטרה לארח את משחקי הפוטבול של דטרויט ליונס.

===שנות ה-80: תקופת הילדים הרעים===
לאחר שסיימו עם מאזנים שליליים של 16–66 בעונת ו-21–61 בעונת , כשבין שתי העונות חיבר רצף של 21 הפסדים, שיא שנשבר מאז וכיום מחזיקה בו קבוצת הפיסטונס של .

עם זאת, בשנת 1981 החל המועדון לסלול את דרכו להצלחה כאשר בחר בדראפט ה-NBA את הרכז אייזיאה תומאס מאוניברסיטת אינדיאנה, ובתחילת 1982 רכש את הסנטר ביל למביר בטרייד מקליבלנד קאבלירס ואת הגארד ויני ג'ונסון מסיאטל סופרסוניקס. השלושה נשארו יחדיו לאורך עשור והיוו את ליבת הקבוצה שהביאה את המועדון אל פסגת הליגה.

בתחילה התקשו הפיסטונס להגיע להצלחות. ב- הם הפסידו לניו יורק ניקס 2–3, ובפלייאוף ניצחו בסוויפ את ניו ג'רזי נטס 3–0 ופגשו את האלופה בוסטון סלטיקס בחצי גמר המזרח. בוסטון הצליחה לגבור על דטרויט בשישה משחקים, אך הופעתם המפתיעה של הפיסטונס יצרה יריבות חדשה. בדראפט ה-NBA {{כ}}1985 בחרה הקבוצה את ג'ו דיומרס במקום ה-18, בחירה שתוכיח את עצמה בשנים הבאות, ורכשו את ריק מהורן בטרייד עם וושינגטון בולטס. תחילה נסוגה הקבוצה לאחור, לאחר שהפסידה כבר בסיבוב הראשון בפלייאוף 1986 לאטלנטה הוקס, אך לאחר הסדרה החליטו המאמן צ'אק דיילי והקפטן אייזיאה תומאס שהסיכוי הטוב ביותר של הקבוצה להשתלט על האזור המזרחי יהיה דרך סגנון משחק אגרסיבי יותר.

בדראפט ה-NBA {{כ}}1986 בחרו הפיסטונס את ג'ון סאלי במקום ה-11 ודניס רודמן במקום ה-27, ורכשו מיוטה ג'אז את אדריאן דאנטלי. הקבוצה אימצה משחק הגנתי אגרסיבי, שבסופו של דבר העניק לקבוצה את הכינוי "באד בויז" (ילדים רעים). ב-1987 הגיעה הקבוצה לגמר המזרח, הישג השיא שלה מאז המעבר מפורט ויין, נגד בוסטון סלטיקס. לאחר שהגיעו לשוויון 2–2 עם האלופה המכהנת היו הפיסטונס על סף ניצחון במשחק החמישי שהתקיים בבוסטון גארדן: כאשר נותרו שניות לסיום, לאחר איבוד כדור של הסלטיקס החזיר אייזיאה תומאס את הכדור למגרש במהירות, כאשר גבו פונה אל המאמן דיילי כך שלא יכול היה לראות את הוראתו לקחת פסק זמן (באותו הזמן מאמן לא היה יכול לבקש פסק זמן מהמזכירות). לארי בירד חטף את הוצאת החוץ והעביר את הכדור לדניס ג'ונסון שקלע סל ניצחון. אף על פי שהפיסטונס ניצחו במשחק השישי בסדרה שנערך בדטרויט, הם הפסידו במשחק השביעי והמכריע בבוסטון.

ב- הגיעו הפיסטונס, חדורי מוטיבציה מהפסדם לסלטיקס ומחוזקים בג'יימס אדוארדס שהגיע במהלך העונה, למאזן של 54 ניצחונות, שיא מועדון עד אז, ולזכייה באליפות הבית המרכזי לראשונה בתולדותיהם. בפלייאוף ניצחו הפיסטונס את קליבלנד קאבלירס ושיקגו בולס, ובגמר המזרח נקמו בסלטיקס על ההפסדים בשתי העונות הקודמו ועלו לראשונה מאז המעבר לדטרויט לגמר ה-NBA. בסדרת הגמר פגשו הפיסטונס את לוס אנג'לס לייקרס, בהובלתם של מג'יק ג'ונסון, ג'יימס וורת'י וכרים עבדול-ג'באר. הם פתחו את הסדרה בסערה עם ניצחון במשחק הראשון שנערך בפורום בלוס אנג'לס, 105–93, עם 34 נקודות של אדריאן דאנטלי, ולקחו את יתרון הביתיות מהלייקרס (שסיימו במאזן טוב יותר את העונה הסדירה). עם זאת, הלייקרס השיבו לעצמם את יתרון הביתיות לאחר שגברו על הפיסטונס במשחק השלישי בסדרה, שהתקיים בדטרויט, 99–86. דטרויט הצליחה לנצח בשני משחקי הבית הנוספים שלה ולעלות ליתרון 3–2 בסדרה, שעתה שבה ללוס אנג'לס. במשחק השישי קלע אייזיאה תומאס שיא פלייאוף של 25 נקודות ברבע השלישי, בעודו משחק עם נקע קשה בקרסולו, אך הלייקרס את המשחק 103–102 בעזרת זוג זריקות עונשין של כרים עבדול-ג'באר בשניות האחרונות למשחק לאחר עבירה שנויה במחלוקת של ביל למביר, שכונתה בידי רבים מאוהדי הפיסטונס ובידי למביר עצמו, כ"עבירת רפאים". ללא אייזיאה תומאס בכושר משחק מלא הפסידו הפיסטונס במשחק השביעי לאחר משחק צמוד 105–108 ופספסו הזדמנות לזכות באליפות.

לפני עונת עברו הפיסטונס לאולם הפאלאס של אובורן הילס בעל התפוסה של יותר מ-21,000 מקומות ישיבה, והחליפו את אדריאן דאנטלי במארק אגוויר, טרייד שספג ביקורות קשות על ידי אוהדי הפיסטונס בתחילה אך לאחר מכן קיבל תשבחות. הקבוצה נצחה ב-63 משחקים ושברה שוב את שיא הניצחונות הקודם של המועדון, ובפלייאוף עלתה לגמר הליגה לאחר ניצחונות על הסלטיקס, מילווקי באקס והבולס. בגמר ה-NBA שוב שיחקו הפיסטונס מול לוס אנג'לס לייקרס, אך הפעם ניצחו בסוויפ 4–0 וזכו באליפות הליגה הראשונה שלהם. ג'ו דיומרס נבחר ל-MVP של סדרת הגמר ב-NBA, והמשחק הרביעי בסדרה זכור בעיקר כמשחקו האחרון בקריירה של כרים עבדול-ג'באר.

===1990–1994===
הפיסטונס הצליחו להגן על התואר בעונת , לאחר שניצחו 59 משחקים במהלך העונה הסדירה וזכו באליפות המזרח בפעם השלישית ברציפות מול שיקגו בולס ומייקל ג'ורדן בסדרה מותחת של שבעה משחקים. בגמר הליגה, השלישי שלהם ברציפות, פגשו הפיסטונס את פורטלנד טרייל בלייזרס. לאחר שוויון בתום שני המשחקים הראשונים בדטרויט נסעו הפיסטונס לפורטלנד, בה לא נצחו מאז שנת 1974, כדי לשחק את המשחקים 3, 4 ו-5. דטרויט ניצחה בכל שלושת המשחקים והייתה לקבוצה הראשונה בהיסטוריית פלייאוף ה-NBA שמנצחת שלושה משחקי חוץ ברציפות. במשחק החמישי והאחרון הובילה פורטלנד 83–90 כאשר נותרו שתי דקות לסיום המשחק אך הפיסטונס הצליחו להשוות את התוצאה ואף לקחו את היתרון, כאשר ויני ג'ונסון קלע סל ניצחון והעלה את דטרויט ליתרון 92–90, 00.7 שניות לסיום המשחק; זריקה זו הקנתה לג'ונסון את הכינוי "007", שהתווסף לכינויו המקורי "מיקרוגל". אייזיאה תומאס נבחר לשחקן המצטיין של סדרת הגמר.

רצף האליפויות של הפיסטונס נקטע בגמר המזרח , בו הפיסטונס הובסו בארבעה משחקים על ידי שיקגו בולס, שהמשיכו וזכו באליפות. הפציעה המשמעותית ביותר עבור דטרויט הייתה זו של אייזיאה תומאס שעבר ניתוח בפרק כף היד זמן קצר לפני הפלייאוף. סדרה זו זכורה בעיקר עקב ירידת שחקני הפיסטונס מהמגרש במשחק האחרון, רגעים ספורים לפני סיומו, וחוסר נכונותם ללחוץ ידיים עם שחקני הבולס. לאחר מכן נכנסו דטרויט פיסטונס לתקופת מעבר ממושכת, כאשר שחקני מפתח כגון למביר ותומאס פרשו ואחרים כמו אדוארדס, ג'ונסון, סאלי ורודמן הועברו בטריידים. הקבוצה התדרדרה במהירות לתחתית הליגה וסיימה את עונת במאזן 20–62.

===1994–1999: תקופת גרנט היל===
לאחר עונת השפל בחרו הפיסטונס בדראפט ה-NBA {{כ}}1994 את הסמול פורוורד גרנט היל מאוניברסיטת דיוק בבחירה השלישית. הוא זכה בפרס רוקי השנה ב-NBA אך החלטות שנויות במחלוקת (כגון שחרור השחקן החופשי אלן יוסטון לניו יורק ניקס והחתמת שחקנים חופשיים בשלהי הקריירה כמו כריסטיאן לייטנר וסדריק סבאלוס) וחילופי מאמנים תכופים מנעו מהקבוצה להגיע להצלחה משמעותית. עד סיום העשור לא הצליחה הקבוצה לעבור את הסיבוב הראשון בפלייאוף והישג השיא שלה היה 54 ניצחונות בעונת . במהלך בלתי-פופולרי נוסף החליף המועדון את צבעיו מאדום, לבן וכחול לטורקיז-בורגונדי-זהב-שחור.

===2000–2008: חזרה למאבק על התואר===
לאחר שהובסו 0–3 על ידי מיאמי היט בסיבוב הראשון של פלייאוף מינו הפיסטונס את ג'ו דיומרס, שפרש לאחר עונת 1999, לתפקיד נשיא פעולות הכדורסל. תוך זמן קצר הוא ניצב מול האתגר הראשון שלו, כשגרנט היל בחר לעזוב את הקבוצה לאורלנדו מג'יק, אך הצליח להשיג הסכם "חתום והעבר" עם אורלנדו שהביא את בן וולאס וצ'אקי אטקינס לדטרויט בתמורה להיל. שני השחקנים החדשים נכנסו במהרה לחמישייה הפותחת של הקבוצה, וולאס אף הפך לשחקן אולסטאר בשנים הבאות. לעומת זאת, היל שיחק רק 47 משחקים באורלנדו במהלך ארבע העונות הבאות בעקבות פציעת קרסול חוזרת.

הפיסטונס סבלו מעונה קשה גם ב- וסיימו במאזן 32–50. לאחר עונה זו פיטר דיומרס את המאמן ג'ורג' אירווין ומינה את ריק קרלייל, עוזר מאמן שזכה להערכה רבה כשהיה שחקן מחליף קשוח בבוסטון סלטיקס במהלך שנות ה-80. כמו כן, בסיום העונה חזר המועדון לצבעיו המקוריים, אדום-לבן-כחול.

קרלייל עזר לפיסטונס לשוב לעונה עם 50 ניצחונות, הראשונה מאז 1997, ולניצחון בסדרת פלייאוף לראשונה מאז 1991 על טורונטו ראפטורס, אך הקבוצה הודחה בחצי גמר המזרח על ידי הסלטיקס. בקיץ 2002 שיפר דיומרס את רוטציית השחקנים של הפיסטונס עם צירופו של השחקן החופשי צ'ונסי בילאפס, רכישתו של ריצ'רד המילטון מוושינגטון ויזארדס ובחירתו בדראפט של טיישון פרינס מאוניברסיטת קנטקי. הפיסטונס השיגו עונה נוספת של 50 ניצחונות והגיעו לגמר המזרח לראשונה מאז שנת 1991, בה הובסו בארבעה משחקים על ידי ניו ג'רזי נטס.

למרות השיפור בקבוצה, קרלייל פוטר במהלך הפגרה שלאחר עונת 2003. בין הסיבות המשוערות לעזיבה היו סירובו של קרלייל לשתף כמה מהשחקנים הצעירים של הקבוצה; העובדה שכמה מהשחקנים, בעיקר וולאס, לא הסתדרו עם אופיו הקשוח; שמרנותה של השיטה ההתקפית של קרלייל; והשמועות לפיהן הוא התעניין במשרת האימון באינדיאנה פייסרס. דיומרס מינה את חבר היכל התהילה של הכדורסל לארי בראון, וקרלייל מונה למאמן אינדיאנה.

ריצ'רד המילטון, בן וולאס, ראשיד וולאס, צ'ונסי בילאפס, טיישון פרינס)]]
הפיכתם של הפיסטונס למועמדים לאליפות הושלמה בפברואר 2004 עם רכישתו של ראשיד וולאס, ביג מן נוסף המאיים התקפית כמעט מכל העמדות במגרש. הפיסטונס סיימו את העונה עם מאזן של 54–28, הטוב ביותר מאז 1997. בפלייאוף , לאחר שהדיחו את מילווקי באקס בחמישה משחקים, גברה דטרויט על אלופת המזרח המכהנת ניו ג'רזי נטס בשבעה משחקים לאחר שחזרה מפיגור 2–3, ובגמר המזרח ניצחה את הפייסרס, אותם אימן ריק קרלייל, בשישה משחקים ועלתה לגמר הליגה לראשונה מאז 1990. פרשנים רבים נתנו לפיסטונס סיכויים קלושים לנצח בסדרה נגד הלוס אנג'לס לייקרס, שזכו בשלוש מתוך ארבע האליפויות האחרונות ובשורותיה שיחקו הכוכבים שאקיל אוניל, קובי בראיינט, גארי פייטון וקארל מלון. עם זאת, הפיסטונס ניצחו בחמישה משחקים וזכו באליפות השלישית בתולדותיהם. שלושה מארבעת הניצחונות של דטרויט בסדרה היו ניצחו בפער דו-ספרתי, והם עצרו את הלייקרס על שיא מועדון שלילי של 68 נקודות בלבד במשחק השלישי. צ'ונסי בילאפס נבחר לשחקן המצטיין של סדרת הגמר. עם הניצחון הפך בעלי הקבוצה ביל דוידסון לראשון שזכה באליפות ה-NBA ובאליפות ליגת ההוקי קרח NHL באותה השנה, כשקבוצתו טמפה ביי לייטנינג זכתה בגביע סטנלי.

למרות אובדנם של כמה שחקני ספסל משמעותיים במהלך הפגרה (כולל מהמט אוקור, מייק ג'יימס וקורליס ויליאמסון), נחשבו הפיסטונס למועמדים חזקים לזכות באליפות שנייה ברציפות בעונת בה ניצחו 54 משחקים במהלך העונה הסדירה, העונה הרביעית ברציפות עם לפחות 50 ניצחונות. בסיבוב הראשון של הפלייאוף הם גברו על פילדלפיה 76' 4–1 ובסיבוב השני חזרו מפיגור 1–2 מול אינדיאנה בדרך לניצחון 4–2 בסדרה. בגמר המזרח פגשו הפיסטונס את מיאמי היט ושוב נקלעו לפיגור 2–3 אך הצליחו לנצח לבסוף בשבעה משחקים. בגמר ה-NBA התמודדו הפיסטונס מול סן אנטוניו ספרס ובסדרה שהגיעה לשבעה משחקים, לראשונה מאז 1994, הפסידו הפיסטונס לאחר מאבק עיקש. עונה זו בלטה בסדרה של אירועים שנויים במחלוקת, בראשם קטטת פייסרס-פיסטונס בנובמבר 2004 במשחק נגד אינדיאנה שהייתה לאחת מתקריות שחקן-אוהד החמורות ביותר בתולדות הספורט האמריקאי וגררה השעיות ארוכות, קנסות כבדים וחקירה קפדנית של ה-NBA והתקשורת. המאמן לארי בראון נאלץ לעזוב את הקבוצה מסיבות בריאותיות ובשל שמועות שקשרו אותו להצעות עבודה אחרות, ומונה למאמן ניו יורק ניקס. במקומו שכרו הפיסטונס את פליפ סונדרס, מאמנה לשעבר של מינסוטה טימברוולבס.

בעונת סיימו הפיסטונס עם המאזן הטוב בליגה, שיא מועדון של 64–18, ומאזן של 37–5 לאחר מחצית עונה היה למאזן הטוב ביותר שהשיג מועדון ספורט בכל ענף שהוא בעיר דטרויט והפתיחה השנייה בטיבה בתולדות ה-NBA לאחר 42 משחקים. ארבעה מחמשת השחקנים הפותחים של הפיסטונס (בילאפס, המילטון, ראשיד וולאס ובן וולאס) נבחרו למשחק האולסטאר, ופליפ סונדרס נבחר למאמן נבחרת המזרח בו. 27 ניצחונות החוץ של הקבוצה היוו שיא מועדון נוסף, והחמישייה של בילאפס, המילטון, ראשיד ובן וולאס ופרינס שברה שיא כשפתחה ב-73 משחקים ברציפות מתחילת העונה. דטרויט הביסה את מילווקי באקס 4–1 בסיבוב הפלייאוף הראשון, אך התקשתה מול קליבלנד קאבלירס ואף נקלעה לפיגור של 2–3 לפני שניצחה במשחק השביעי והמכריע. עם זאת, בגמר המזרח הפסידה הקבוצה למיאמי היט, שזכתה לבסוף באליפות, בשישה משחקים.

במהלך הפגרה ב-2006 הציעו הפיסטונס לבן וולאס חוזה לארבע שנים תמורת 48 מיליון דולר, מה שהיה הופך אותו לשחקן היקר ביותר בתולדות הקבוצה, אך הוא סירב והעדיף את הצעתה של שיקגו בולס לחוזה של 60 מיליון דולר לארבע שנים. במקום וולאס החתימו הפיסטונס את נאזי מוחמד כסנטר, אך הוא התקשה למלא את החלל שנותר והקבוצה החלה לחפש עזרה נוספת. ב-17 בינואר החתימו הפיסטונס את כריס ובר, שהפך לשחקן חופשי, ובמהרה החלו להשתפר: לפני הגעתו של ובר הם השיגו מאזן 21–15, אך איתו השיגו מאזן 32–14. הם סיימו עם מאזן 53–29, הטוב ביותר במזרח, מה שהבטיח להם את יתרון הביתיות לשלושת הסיבובים הראשונים של פלייאוף . בסיבוב הראשון הביסו הפיסטונס 4–0 את אורלנדו מג'יק, הסוויפ הראשון שלהם בפלייאוף מאז 1990. בסיבוב השני פגשו את שיקגו בולס, ולאחר שהביסו בשני המשחקים הראשונים בסדרה ב-26 ו-21 נקודות הצליחו הפיסטונס לחזור מפיגור 19 נקודות ולנצח גם במשחק השלישי 81–74. שיקגו נמנעה מהדחה לאחר שהצליחה לגבור על דטרויט בשני המשחקים הבאים בסדרה, אך הפיסטונס סגרו את הסדרה כשניצחו במשחק השישי 95–85, העפילו לגמר המזרח בפעם החמישית ברציפות והשוו הישגם בשנים 1987–1991. בגמר המזרח ניצחו הפיסטונס בשני המשחקים הראשונים, אך הפסידו לקליבלנד קאבלירס בארבעה הבאים והפסידו הזדמנות להעפיל לגמר.

לאחר עונת 2007 העבירו הפיסטונס את קרלוס דלפינו לטורונטו ראפטורס בתמורה לבחירות סיבוב שני בדראפט 2009 ו-2011. בדראפט ה-NBA {{כ}}2007 בחרו הפיסטונס ברודני סטאקי בבחירה ה-15 ואת ארון אפללו בבחירה ה-27. כמו כן הם החתימו מחדש את צ'ונסי בילאפס לחוזה ארוך טווח. עונה זו הייתה שנת ה-50 של המועדון בדטרויט, ובעקבות כך עוצב לוגו חדש ושונה עיצוב המגרש. בעונתו השלישית בקבוצה הפך המאמן סונדרס למאמן בעל תקופת האימון השנייה באורכה אלרח צ'אק דיילי שאימן 9 עונות. את העונה סיימו הפיסטונס במאזן 59–23, השני בטיבו בליגה אחרי בוסטון סלטיקס, ופרשנים רבים ציפו כי השתיים יאבקו על אליפות המזרח. הפיסטונס פתחו את פלייאוף בפיגור 1–2 מול פילדלפיה 76', אך חזרו וניצחו 4–2. בחצי גמר המזרח פגשו את אורלנדו מג'יק, ועל אף פציעתו של צ'ונסי בילאפס במהלכה ניצחו בסדרה 4–1 והעפילו לגמר המזרח השישי ברציפות מול בוסטון סלטיקס. הישג זה הציב את הפיסטונס במקום השני בתולדות הליגה בהופעות רצופות בסדרות הגמרים האזוריים ב-NBA אחרי לוס אנג'לס לייקרס שהופיעו ב-8 סדרות רצופות בשנים 1982–1989. לאחר הפסד במשחק הראשון הצליחו הפיסטונס לנצח בחוץ במשחק השני 103–97, אך בוסטון החזירה לעצמה את יתרון הביתיות לאחר שגברה על דטרויט במשחק השלישי, ניצחה בסדרה כולה בשישה משחקים והמשיכה לזכייה באליפות ה-NBA.

ב-3 ביוני הודיעה הנהלת הקבוצה כי המאמן פליפ סונדרס לא יאמן את הקבוצה בעונת , ושבוע לאחר מכן הודיעה כי עוזר המאמן מייקל קרי מונה לתפקיד. במהלך חודש יולי החתימו הפיסטונס את ויל ביינום וקוואמי בראון, וב-3 בנובמבר העבירו את צ'ונסי בילאפס ואנטוניו מקדייס לדנוור נאגטס תמורת אלן אייברסון. ב-4 בפברואר 2009 נקטע רצף המשחקים של דטרויט בהם נמכרו כל הכרטיסים לאולם "הפאלאס", שארך 259 משחקים מאז ינואר 2004. למרות החתמתו של אייברסון דעכו הפיסטונס במהלך העונה, בין היתר עקב מהלכיו השנויים במחלוקת של קרי וכימיה קבוצתית לקויה. אייברסון לא היה פתח בחמישייה ולכן סירב לשחק, ולבסוף הושם ברשימת הפצועים לשארית העונה. הפיסטונס סבלו גם מפציעות של מספר שחקני מפתח, בעיקר ראשיד וולאס וריצ'רד המילטון, סיימו במקום השמיני בלבד ולראשונה מזה שמונה שנים סיימו במאזן שלילי 39–43. הפיסטונס הובסו בידי קליבלנד קאבלירס בארבעה משחקים בסיבוב הראשון של פלייאוף 2009, והודחו בסיבוב הראשון לראשונה מאז 2000.

===2009–הווה: בניה מחדש===
בדראפט ה-NBA {{כ}}2009 בחרו הפיסטונס את אוסטין דיי מאוניברסיטת גונזגה בבחירה ה-15, ואת ג'ג'ואן סאמרס ויונאס ירבקו בסיבוב השני. ב-30 ביוני פיטר ג'ו דיומרס את מייקל קרי לאחר עונה אחת בלבד, ומאמן דאלאס מאבריקס לשעבר אייברי ג'ונסון ומאמן שיקגו בולס, וושינגטון ויזארדס ודטרויט בעבר דאג קולינס נחשבו מועמדים להחליפו. ב-1 ביולי חתמו בפיסטונס הגארד בן גורדון תמורת 55 מיליון דולר לחמש שנים והפורוורד צ'ארלי וילנואבה תמורת 35 מיליון דולר לחמש שנים, אך באותו החודש איבדו את אחד משחקני החמישייה החשובים, ראשיד וולאס, שהפך לשחקן חופשי וחתם בבוסטון סלטיקס. לאחר עזיבתו של וולאס עזב גם אנטוניו מקדייס, שחתם בסן אנטוניו ספרס. ב-8 ביולי מונה עוזר מאמן קליבלנד לשעבר ג'ון קיוסטר למאמן הקבוצה, ולאחר מכן החתימו את כריס וילקוקס מניו יורק ניקס בתקווה שישחזר את היכולת אותה הציג במדי סיאטל סופרסוניקס. במהלך הפגרה צירפו הפיסטונס שני שחקנים ותיקים ששיחקו בקבוצה בעבר: הסנטר בן וולאס והרכז צ'אקי אטקינס. למרות שינויים אלה התדרדרו הפיסטונס אף יותר, בעיקר בשל פציעות של המילטון, פרינס וגורדון, וכבר במרץ איבדו סיכוי להעפיל לפלייאוף. הם סיימו את העונה עם יותר מ-50 הפסדים לראשונה מאז 2001, והיו אחרונים בבית המרכזי במקום האחרון עם מאזן 27–55, הגרוע ביותר מאז 1994.

בדראפט ה-NBA {{כ}}2010 בחרו הפיסטונס בבחירה השביעית את גרג מונרו מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ואת טריקו וייט מאוניברסיטת מיסיסיפי בסיבוב השני. במהלך הפגרה הם החתימו את טרייסי מקגריידי הוותיק לעונה אחת, והחתימו מחדש את ויל ביינום ובן וולאס. כריס וילקוקס ניצל את האפשרות בחוזהו ונשאר גם הוא בקבוצה. ב-11 בפברואר 2011 הודיעה הנהלת הקבוצה כי הגופייה מספר 10, אותה לבש דניס רודמן, תוצא לגמלאות כך שאף שחקן אחר לא יוכל ללבוש אותה, וטקס ההפרשה נערך ב-1 באפריל במחצית המשחק בין דטרויט לשיקגו בולס, גם במדיה כיכב רודמן. הפיסטונס שיפרו במעט את מאזנם אך נפגעו עקב נושאים מחוץ למגרש, כולל סכסוך בין ריצ'רד המילטון למאמן ג'ון קיוסטר, סיימו את העונה במאזן 30–52 ופספסו את הפלייאוף שנה שנייה ברציפות.

באפריל 2011 הגיעה הנהלת הפיסטונס להסכם למכירת המועדון למיליארדר טום גורס. העסקה אושרה בידי ליגת ה-NBA ביוני, וכללה גם את אולם הפאלאס של אוברון הילס ונכסים נוספים. ב-5 ביוני עשה המועדון את צעדו הראשון תחת הבעלים החדש ונפרד מהמאמן ג'ון קיוסטר. בדראפט 2011 בחרו הפיסטונס את ברנדון נייט מאוניברסיטת קנטקי בבחירה השמינית ואת קייל סינגל מאוניברסיטת דיוק וורנון מקלין מאוניברסיטת פלורידה בסיבוב השני. בנוסף מונה לתפקיד המאמן לורנס פרנק, ששימש בתפקיד זה בניו ג'רזי נטס. בעונת , שקוצרה בעקבות שביתת השחקנים, פספסה הקבוצה את הפלייאוף שוב עם מאזן 25–41 שלילי.

בדראפט ה-NBA{{כ}} 2012 בחרו הפיסטונס את הסנטר אנדרה דראמונד בבחירה התשיעית ואת כריס מידלטון בבחירה ה-39. השחקנים הבולטים בקבוצה בשש העונות הבאות היו דראמונד, גרג מונרו, ג'וש סמית', ברנדון ג'נינגס, רג'י ג'קסון וטוביאס האריס, אולם לאורך התקופה העפילה דטרויט לפלייאוף פעם אחת בלבד – בעונת , אז הודחה על ידי קליבלנד קאבלירס בסיבוב הראשון (0–4). לקראת עונת עברה הקבוצה לליטל סיזרס ארנה החדש בעיר התחתית של דטרויט. בינואר 2018 הועבר האריס בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס בתמורה לשחקן האולסטאר בלייק גריפין. בעונת הובילו את הקבוצה גריפין, דראמונד וג'קסון להעפלתה השנייה בלבד בתוך עשור לפלייאוף עם מאזן 41–41. בסיבוב הפלייאוף הראשון שוב הובסה הקבוצה על ידי מילווקי באקס בתוצאה 0–4.

בפברואר 2020 שוחרר ג'קסון שוחרר מהקבוצה, ודראמונד הועבר בטרייד לקאבלירס בתמורה לברנדון נייט, ג'ון הנסון ובחירת דראפט עתידית. בדראפט ה-NBA {{כ}}2021 בחרו הפיסטונס בבחירה הראשונה את קייד קנינגהם. ב-26 בדצמבר 2023 שברו הפיסטונס את שיא ההפסדים הרצופים עם 26, וקטעה אותו ארבעה ימים לאחר מכן, אחרי 28 הפסדים. בעונה זו סיימה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות עם המאזן הגרוע בליגה וקבעה שפל בהיסטוריה של המועדון עם 14–68.

==יריבויות==
*היריבות עם לוס אנג'לס לייקרס - יריבות זו, ששוחקה שלוש פעמים בגמר ה-NBA ב-, ו-, הפגישה את הקבוצות האתלטיות ועתירות הכוכבים של הלייקרס עם משחקם הקשוח של הפסיטונס. אף על פי שהייתה האנדרדוג בכל שלושת המפגשים מול הלייקרס נהנתה דטרויט מהצלחה מרשימה נגד הלייקרס וזכתה נגדם פעמיים באליפות.
*היריבות עם שיקגו בולס - יריבות זו החלה בסוף שנות ה-80 והייתה לאחת היריבויות העזות בתולדות הליגה למשך כמה שנים, כאשר מייקל ג'ורדן הפך לאחד השחקנים הטובים בליגה והפיסטונס נחשבו למועמדים בכירים לזכייה.
*היריבות עם בוסטון סלטיקס - יריבות זו בין שתי הקבוצות מהמזרח החלה לקראת סוף שנות ה-80 והפגישה כמה מהכוכבים הגדולים ביותר בליגה: לארי בירד, קווין מקהייל, רוברט פאריש, אייזיאה תומאס, ג'ו דיומרס, וביל למביר. הקבוצות נפגשו חמש פעמים במהלך הפלייאוף בשבע שנים בין העונות 1985–1991, כשהסלטיקס ניצחו ב- ו-, והפיסטונס ב-, ו-.

==סיקור תקשורתי==
===רדיו===
תחנת הרדיו הראשית המסקרת את הפיסטונס היא WXYT-FM 91.7 FM (להבדיל מתחנת WXYT-FM's המסקרת את משחקי דטרויט ליונס, דטרויט טייגרס ודטרויט רד וינגס), אך הם מסוקרים גם על ידי תחנות רדיו קטנות יותר בכל רחבי מדינת מישיגן.

===טלוויזיה===
זכויות השידור המקומיות הבלעדיות של משחקי הפיסטונס שייכות ל-Bally Sports דטרויט.

==אולמות ביתיים==
===בפורט ויין, אינדיאנה===
*נורת' סייד היי סקול ג'ים (1948–1952)
*אלן קאונטי וור ממוריאל קולסאום (1952–1957)

===באזור דטרויט, מישיגן===
*אולימפיה סטדיום (1957–1961)
*קובו ארנה (1961–1978)
*פונטיאק סילברדום (1978–1988)
*הפאלאס של אובורן הילס (2017-1988)
*ליטל סיזרס ארנה (2017-הווה)

הערות:
*ב-12 במרץ 1960 אירחו הפיסטונס משחק פלייאוף נגד מיניאפוליס לייקרס באולם הגרוס פוינט היי סקול כאשר שום מתקן אחר לא היה פנוי.
*ב-27 באפריל 1984 אירחו הפיסטונס משחק פלייאוף נגד ניו יורק ניקס בג'ו לואיס ארנה עקב בעיה בלוחות הזמנים.
*במהלך עונת 1984/85 התמוטטה תקרת אולם הסילברדום, ושיחקה הקבוצה 15 משחקים בג'ו לואיס ארנה ומשחק אחד בקובו ארנה.

== לוגואים ==
<gallery>
קובץ:Detroit pistons 1957.gif|סמל הקבוצה בין השנים 1957–1971
קובץ:Detroit pistons 1971.gif|סמל הקבוצה בין השנים 1971–1975
קובץ:Detroit pistons 1975.gif|סמל הקבוצה בין השנים 1975–1979
קובץ:Logo of the Detroit Pistons (1978–1996).png|סמל הקבוצה בין השנים 1979–1996
קובץ:Detroit pistons 1996.gif|סמל הקבוצה בין השנים 1996–2001
קובץ:Detroit pistons 2001.gif|סמל הקבוצה בין השנים 2001–2005
קובץ:Pistonslogo.png|סמל הקבוצה בין השנים 2005–2017
קובץ:Detroit Pistons logo.svg|סמל הקבוצה מאז שנת 2017
</gallery>

==מדים==
<gallery>
Image:PistonsHome.png|<center>מדי משחקי הבית</center>
Image:PistonsAway.png|<center>מדי משחקי החוץ</center>
</gallery>

==מאמני הקבוצה==
הנתונים מעודכנים לסוף עונת :
{| class="wikitable mw-collapsible mw-collapsed"
|-
|colspan=13| להצגת טבלת מאמני הקבוצה לחצו על "הצגה" משמאל 
|-
!rowspan=2|מאמן
!rowspan=2|שנים
!colspan=4|עונה סדירה
!colspan=4|פלייאוף
!rowspan=2 class=sortable|הישגים
|-class=sortable
!משחקים
!ניצחונות
!הפסדים
!% הצלחה
!משחקים
!ניצחונות
!הפסדים
!% הצלחה
|-
|קארל בנט
|1948
|6
|0
|6
|0.000
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|קרלי ארמסטרונג
|1948–1949
|54
|22
|32
|0.407
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|מארי מנדנהול
|1949–1951
|136
|72
|64
|0.529
|7
|3
|4
|0.429
|—
|-
|פול בירץ'
|1951–1954
|207
|105
|102
|0.507
|14
|4
|10
|0.286
|—
|-
|צ'ארלי אקמן
|1954–1957
|241
|123
|118
|0.510
|23
|10
|13
|0.435
|—
|-
|רד רוצ'ה
|1957–1959
|153
|65
|88
|0.425
|10
|4
|6
|0.400
|—
|-
|דיק מקגווייר
|1959–1963
|280
|122
|158
|0.436
|21
|8
|13
|0.381
|—
|-
|צ'ארלס וולף
|1963–1964
|91
|25
|66
|0.275
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|דייב דבושר
|1964–1967
|222
|79
|143
|0.356
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|דוני בוצ'ר
|1967–1968
|112
|52
|60
|0.464
|6
|2
|4
|0.333
|—
|-
|פול סימור
|1968–1969
|60
|22
|38
|0.367
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|בוץ' ואן ברדה קוף
|1969–1971
|174
|82
|92
|0.471
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|טרי דיסינג'ר
|1971
|2
|0
|2
|0.000
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|ארל לויד
|1971–1972
|77
|22
|55
|0.286
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|ריי סקוט
|1972–1976
|281
|147
|134
|0.523
|10
|4
|6
|0.400
|זכייה בפרס מאמן העונה ()
|-
|הרב בראון
|1976–1977
|146
|72
|74
|0.493
|12
|5
|7
|0.417
|—
|-
|בוב קאופמן
|1977–1978
|58
|29
|29
|0.500
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|דיק וייטל
|1978–1979
|94
|34
|60
|0.362
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|ריצ'י אדובאטו
|1979–1980
|70
|12
|58
|0.171
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|סקוטי רוברטסון
|1980–1983
|246
|97
|149
|0.394
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|צ'אק דיילי
|1983–1992
|738
|467
|271
|0.633
|113
|71
|42
|0.628
|2 זכיות באליפות ה-NBA (, )
|-
|רון רות'סטין
|1992–1993
|82
|40
|42
|0.488
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|דון צ'ייני
|1993–1995
|164
|48
|116
|0.293
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|דאג קולינס
|1995–1998
|209
|121
|88
|0.579
|8
|2
|6
|0.250
|—
|-
|אלווין ג'נטרי
|1998–2000
|145
|73
|72
|0.503
|5
|2
|3
|0.400
|—
|-
|ג'ורג' אירווין
|2000–2001
|106
|46
|60
|0.434
|3
|0
|3
|0.000
|—
|-
|ריק קרלייל
|2001–2003
|164
|100
|64
|0.610
|27
|12
|15
|0.444
|זכייה בפרס מאמן העונה ()
|-
|לארי בראון
|2003–2005
|164
|108
|56
|0.659
|48
|31
|17
|0.646
|זכייה באליפות ה-NBA ()
|-
|פליפ סונדרס
|2005–2008
|246
|176
|70
|0.715
|51
|30
|21
|0.588
|—
|-
|מייקל קרי
|2008–2009
|82
|39
|43
|0.476
|4
|0
|4
|0.000
|—
|-
|ג'ון קיוסטר
|2009–2011
|164
|57
|107
|0.348
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|לורנס פרנק
|2011–2013
|148
|54
|94
|0.365
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|מוריס צ'יקס
|2013–2014
|50
|21
|29
|0.420
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|ג'ון לוייר
|2014
|32
|8
|24
|0.250
|—
|—
|—
|—
|—
|-
|סטן ואן גנדי
|2014–2018
|328
|152
|176
|0.463
|4
|0
|4
|0.000
|—
|-
|דוויין קייסי
|2018–2023
|384
|121
|263
|0.315
|4
|0
|4
|0.000
|—
|-
|מונטי ויליאמס
|2023–הווה
|82
|14
|68
|0.171
|—
|—
|—
|—
|—
|}

==מנהלי הקבוצה (ג'נרל מנג'רים)==
{| class=wikitable
!ג'נרל מנג'ר!!שנים!!הישגים
|-
|קארל בנט||1948–1954
|-
|פרד זולנר||1954–1957
|-
|אוטו אדמס||1957
|-
|פרד דלאנו||1957–1958
|-
|ניק קרבאווי||1958–1961
|-
|פרנסיס סמית'||1961–1964
|-
|דון ווטריק||1964–1965
|-
|אדווין קויל||1965–1975
|-
|אוסקר פלדמן||1975–1977
|-
|בוב קאופמן||1977–1978
|-
|ביל דוידסון||1978–1979
|-
|ג'ק מקלוסקי||1979–1992||2 זכיות באליפות ה-NBA (, )
|-
|בילי מקיני||1992–1995
|-
|דאג קולינס||1995–1998
|-
|ריק סאנד||1998–2000
|-
|ג'ו דיומרס||2000–2014||זכייה באליפות ה-NBA ()זכייה בפרס מנהל העונה ()
|-
|ג'ף באוור||2014–2018
|-
|אד סטפנסקי||2018–2020
|-
|טרוי ויבר||2020–הווה
|}

==הישגים ופרסים==
===שיאים למשחק בודד===
*חטיפות וחסימות נספרו רק החל מעונת .
נקודות: 57, ג'רי סטקהאוס מול שיקגו בולס, 3 באפריל 2001.

ריבאונדים: 34, דניס רודמן מול אינדיאנה פייסרס, 4 במרץ 1992.

אסיסטים: 25, קווין פורטר מול בוסטון סלטיקס (1979), ואייזיאה תומאס מול דאלאס מאבריקס (1985).

חטיפות: 9, ארל טייטום מול לוס אנג'לס לייקרס, 28 בנובמבר 1978.

חסימות: 10, אדגר ג'ונס מול אינדיאנה פייסרס, 17 בדצמבר 1981, ובן וולאס פעמיים (2002).

===שיאי קריירה בקבוצה===
*הנתונים מתייחסים לעונה הסדירה בלבד, ומעודכנים לסוף עונת . חטיפות וחסימות נספרו רק החל מעונת .

===פרסים אישיים===

=== שחקנים שמספר גופייתם הוצא לגמלאות ===
{| class="wikitable sortable"
!מספר!!שחקן!!תפקיד!!שנים בקבוצה !! שנת הפרשה
|-
|1||צ'ונסי בילאפס||רכז||2002–2008, 2013–2014||2016
|-
|2||צ'אק דיילי||מאמן||1983–1992||1997
|-
|3||בן וולאס||סנטר||2000–2006, 2009–2012||2016
|-
|4||ג'ו דיומרס||קלע||1985–1999||2000
|-
|10||דניס רודמן||פאוור פורוורד||1986–1993||2011
|-
|11||אייזיאה תומאס||רכז||1981–1994||1996
|-
|15||ויני ג'ונסון||קלע||1981–1991||1994
|-
|16||בוב לניר||סנטר||1970–1980||1993
|-
|21||דייב בינג||רכז||1966–1975||1983
|-
|32||ריצ'רד המילטון||קלע||2002–2011||2017
|-
|40||ביל ליימביר||סנטר||1982–1994||1995
|-
|-||ביל דוידסון||בעלים||1974–2009||2006
|-
|-||ג'ק מקלוסקי||ג'נרל מנג'ר||1979–1992||2008
|}

== סגל שחקנים בעונת ==

== קישורים חיצוניים ==

*

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:קבוצות כדורסל אמריקאיות
קטגוריה:דטרויט: מועדוני ספורט
קטגוריה:זוכי פרס ESPY: קבוצת השנה