OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
קריפטיה

קריפטיה (ביוונית עתיקה: κρυπτεία) היה מוסד בפוליס ספרטה ביוון העתיקה, בו השתתפו גברים ספרטנים צעירים. 

מקור המונח "קריפטיה" במונח היווני "קריפטוס" (κρυπτός) שמשמעותו "דברים חסויים". 

קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים על תפקידה המדויק ועל עיסוקה של הקריפטיה. קיימת גישה הטוענת כי היא הייתה המשטרה החשאית שעסקה בעיקר בפיקוח על ההלוטים, העם המשועבד לספרטה. אם יש אמת בסברה זו, אזי ספרטה הייתה הפוליס היחיד שהייתה לה משטרה חשאית. גרסה אחרת מתארת אותה כגוף מעין צבאי. 

לספרטנים צעירים, אשר נראו מבטיחים ובעלי פוטנציאל הנהגה והשתתפות באגוגה, ניתנה האפשרות להעמיד את כישוריהם למבחן באמצעות חברות בקריפטיה.

פרשנות אחת גורסת כי בין תפקידי הקריפטיה הייתה חיסול הלוטים שנמצאו חזקים או כריזמטיים במיוחד על מנת למנוע ניסיונות המרדה והפיכה צבאית. (ההלוטים היוו בערך 85% מכלל האוכלוסייה בספרטה, ולכן היוו תמיד סכנה לביטחונה והיו יכולים להשתלט עליה אם רק היו מאורגנים תחת מנהיג אחד). לפי פלוטרכוס (חיי ליקורגוס, 28, 3-7) נהגו אפורי ספרטה (εφορος) להכריז מדי סתיו מלחמה על האוכלוסייה ההלוטית כך שכל אזרח ספרטני יכול היה לרצוח הלוט ללא חשש מעונש או נקמת דם. אנשי הקריפטיה נשלחו בתקופה זו, חמושים בפגיון בלבד, לאזור הכפרי והורו לרצוח כל הלוט בו נתקלו ולבזוז את כל המזון לו יזדקקו. מנהג זה אפשר רצח של הלוטים מסוכנים, כמו גם להוות טקסי התבגרות עבור אנשי הקריפטיה הצעירים אשר יהרגו את הריגתם הראשונה. הדיכוי הברוטלי של ההלוטים אפשר לספרטנים לשלוט באוכלוסייה החקלאית ולהקדיש עצמם לאימונים צבאיים. 

לעומת זאת, אפלטון (החוקים, 633) מתאר אותה כסוג של אימון הישרדות קשה, שבו המשתתפים נדרשו לדאוג בעצמם למזונם, ללכת יחפים, לישון על רצפה חשופה ולעבור מבחני סיבולת אחרים מסוג זה, על מנת לפתח קשיחות. הקריפטיה מוזכרת לצד ההתעמלות, הסיסטיה והגימנופדיה כאחד ממנהגי ספרטה.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ספרטה
קטגוריה:ארגוני אכיפת חוק
Animals

Animals (בעברית: חיות) הוא אלבום האולפן העשירי של להקת הרוק המתקדם פינק פלויד, אשר יצא לאור בשנת 1977. זהו אלבום קונספט המושפע רבות מספרו המפורסם של ג'ורג' אורוול, חוות החיות. אלבום זה ממשיך את עידן תור הזהב של פינק פלויד ונודע בשל הטקסטים הפילוסופיים, הפוליטיים, והאידאולוגיים המביעים ביקורת נוקבת על האנושות במאה ה-20, על התעשייה המודרנית ואנשי עסקים, ועל פוליטיקאים בתקופה המודרנית. תקליטור אשר הוקלט דיגיטלית מחדש (remastered) יצא לאור בשנת 1994.

Animals הגיע בקלות למקום ה-3 במצעד האלבומים של מגזין בילבורד, אך לאחר שישה חודשים בלבד נשר מהמצעד משום שרוב שיריו ארוכים מדי להשמעה ברדיו.

== רשימת השירים ==

== פרשנות לאלבום ==
במהלך שלושת השירים המרכזיים באלבום, כולם חוצים את קו עשר הדקות, רוג'ר ווטרס משווה את המין האנושי לשלושה סוגים של חיות: כלבים, חזירים או כבשים. הכלבים מייצגים את אנשי העסקים המגלומניים קשי היום אשר מנסים לעלות מעלה בסולם המעמדות החברתי. החזירים מייצגים את הפוליטיקאים המושחתים והמטיפים למוסר (עם הצבעות ישירות על מרגרט תאצ'ר ומרי וויטהאוס). כל אלה אשר אינם נכללים באחת משתי הקבוצות הנ"ל הם הכבשים, כלומר עדר עיוור וחסר מחשבות הנוהה אחר מנהיגים ובעלי הון ועוצמה למיניהם, מקבל באהבה את הכתבות דעת הקהל וההחלטות השרירותיות של אלו, ואף מנוצל על ידם.

שלושת השירים האלה "עטופים" בשני חלקים של שיר אהבה, Pigs On The Wing. השיר נכתב על ידי ווטרס לאשתו דאז, קרולין. המסר של שני השירים האלה הוא שכל עוד אנשים אוהבים, הם יכולים להגן על עצמם מפני הרוע של העולם, אשר נובע מההתנהגות האנושית הצבועה והנצלנית המודגמת בשאר שירי האלבום. השיר מתקשר לספר נוסף של ג'ורג' אורוול, "1984". הספר מספר על גבר ואישה החיים בעולם הנמצא תחת שלטון טוטליטרי המדכא את חופש המחשבה והביטוי, ומנהלים רומן בסתר, וכך מתמודדים עם החיים השנואים. המונח "pigs on the wing" אף הוא מתכוון לחזירים הנמצאים מאחורי הקלעים, כלומר השלטונות הצופים בסתר, ומכוונים אותנו מה לעשות.
ווטרס אף מתייחס אל עצמו כ"כלב" בחלק השני (השיר המסיים את האלבום), במשפט: "Any fool knows that dog needs a home".

== עטיפה ==
בלון החזיר הענק אשר נראה על עטיפת האלבום, למעשה ריחף מעל תחנת הכוח באטרסי של לונדון בשביל הצילום, אולם התנתק מהחבלים ועף. התמונה שצולמה לא התאימה ללהקה, ולכן התמונה הסופית - זו המופיעה על העטיפה - היא שילוב בין צילום לציור של החזיר.
מוטיב החזיר המעופף חזר עוד פעמים רבות בהופעותיה של הלהקה. בשנת 2017 הופץ האלבום מחדש לאחר שזכה למיקסינג חדש. על עטיפת האלבום מוצגת תמונה עדכנית של תחנת הכוח ובלון החזיר מעליה.

== משתתפים ==
=== חברי הלהקה ===
* רוג'ר ווטרס - גיטרה בס, שירה
* דייוויד גילמור - גיטרה, גיטרה בס, שירה
* ריצ'רד רייט - קלידים
* ניק מייסון - תופים

=== מוזיקאים אורחים ===
* סנואי וייט - גיטרה מובילה בשיר "Pigs on the wing" (בגרסת ה-8 ערוצים בלבד)

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20060317174211/http://www.pinkfloyd-co.com/disco/animals/animals_album.html מילות השירים וטריוויה]
* [http://miran.pecenik.com/ts/pinkfloyd/animals/info.htm סיקור נרחב לאלבום]
* [http://www.mitkadem.co.il/reviews/pinkfloyd_animals.html ביקורת עברית על האלבום - "רוק מתקדם"]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אלבומי 1977
קטגוריה:אלבומי פינק פלויד
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי קונספט
קטגוריה:אלבומי חברת קולומביה רקורדס
קטגוריה:אלבומי חברת קפיטול רקורדס
קטגוריה:אלבומי חברת EMI
מנוע בוקסר

בוכנות]] 
מנוע בוקסר הוא סוג של מנוע בעירה פנימית שבו כל צמד בוכנות מסודר בצורה אופקית בכיוונים הפוכים מימין ומשמאל, בניגוד לתצורות הנפוצות במנועי כלי תחבורה של צילינדרים מקבילים בשורה או צילינדרים המסודרים בתצורת V.

פעולת הבוכנות במנוע זה מדמה אגרופים ה"חובטים" מימין ומשמאל בגל הארכובה, ועל שום כך קיבל המנוע את שמו ("בוקסר" פירושו מתאגרף באנגלית).

מנוע בוקסר שונה ממנוע V בזווית של 180° עקב השימוש בגל הארכובה עם ארכובה נפרדת לכל בוכנה, בעוד שבמנוע V של 180° כל צמד בוכנות חולקות את אותה ארכובה.

==יתרונות==
יתרונו הגדול של מנוע הבוקסר הוא באיזון המושלם הנוצר מנטרול תנועת כל בוכנה על ידי תנועת הבוכנה המנוגדת לה. במנועי מחזור ארבע פעימות מגיע כל צמד בוכנות ל"נקודה מתה עליונה" במקביל ובכך מאזן את הרעידות. מנועי בוקסר גם מצטיינים במרכז כובד נמוך בשל מבנם השטוח והאופקי, דבר המקנה יציבות וניהוג טובים יותר למכוניות בהן הם מותקנים.

מבנהו השטוח של המנוע מקנה גם גישה נוחה יותר למכללים העיקריים עבור המכונאי. האלטרנטור ממוקם בדרך כלל ישירות מעל המנוע, וכך גם המתנע ורכיבים נוספים.

עם זאת, מנועי בוקסר רחבים יותר ממנועים רגילים ויקרים יותר לייצור - בעיקר משום שיש להם שני ראשי מנוע (אחד לכל צד), דבר המגביל את תפוצתם.

==דגם מקורר אוויר של פולקסווגן==
חתך רוחב במנוע הבוקסר של [[פולקסווגן]]
מנוע בוקסר מקורר אוויר מתוצרת פולקסווגן הוא דגם של מנוע שרפה פנימית הנחשב לאחד המנועים השימושיים והרב תכליתיים ביותר שיוצרו מעולם. גרסאות שונות של המנוע יוצרו מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עד 2006.

יחודו של המנוע היה בשימוש חדשני בטכנולוגיות מכניקה וחומרים, אשר לא נעשה בהם שימוש משולב עד אותה עת.

החידושים הטכנולוגיים שהוצגו במנוע כללו: צילינדרים העשויים מיצקת ברזל, ראש המנוע והבוכנות העשויים מיצקת סגסוגת אלומיניום, בלוק מנוע ואגן שמן העשויים מגנזיום, גל ארכובה וטלטלים העשויים מפלדה מחושלת.

המנוע פותח ויוצר על מנת לשמש כיחידת הכוח הראשית עבור דגמי חיפושית וטרנספורטר הראשונים של החברה. הדגם הראשון שהוצג היה מנוע בנזין בתצורת מנוע בוקסר בן ארבעה צילינדרים אשר הותקן בחלקו האחורי של כלי הרכב. הדגם הראשון היה בנפח 1.1 ליטר ובעל 24 כוחות סוס ב-3,300 סל"ד ומומנט של 6.8 קג"מ ב-2,000 סל"ד.

עקב תכונות האמינות המופלגות של המנוע, נעשה בו שימוש בכלי רכב וגם במטוסים ניסיוניים בשלבי הפיתוח שלהם, וזאת מכיוון שפעולת המנוע בתוך רצועת הכוח שלו מתקיימת בסל"ד נמוך יחסית ואיפשרה את הקטנת תיבת ההילוכים והמשקל בעת בקרת הביצועים.

==שימושים בכלי רכב נודעים==
מנועי בוקסר מקוררי אוויר בני ארבעה צילינדרים הותקנו בדגמי פולקסווגן חיפושית וטרנספורטר, בדגם שיוצר עד 1992. חברת פורשה התקינה מנוע בתצורת בוקסר בדגמי 356 ו-912. חברת סובארו משתמשת במנועי בוקסר באופן מסורתי, כמעט בכל הדגמים של מכוניותיה. חברת אלפא רומיאו התקינה מנועי בוקסר בדגמי האלפאסוד, הספרינט, והאלפא 33. מנוע בוקסר מקורר אוויר ייחודי בן שני צילינדרים בלבד הותקן בסיטרואן 2CV ("דה שבו"), ולעומת זאת פרארי התקינה בדגם "טסטה רוסה" שלה מנוע בוקסר ייחודי, מקורר מים בן 12 צילינדרים.

אופנועי ב.מ.וו מסדרת R משתמשים במנועי בוקסר מקוררי אוויר בני שני צילינדרים מאז שנת 1923.

מנוע הבוקסר מתאים במיוחד, בשל מבנהו, לקירור אוויר והתקנה במטוסים.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:טכנולוגיה תחבורתית
בוקסר
אוסקר מורגנשטרן

אוסקר מורגנשטרן (באנגלית: Oskar Morgenstern; 24 בינואר 1902 - 26 ביולי 1977) היה כלכלן אוסטרי-אמריקאי, ממייסדי תורת המשחקים.

==חייו ==
מורגנשטרן נולד בגרליץ, במחוז שלזיה בגרמניה. את התואר דוקטור במדע המדינה קיבל בשנת 1925 מאוניברסיטת וינה. בשנת 1935 התמנה לפרופסור לכלכלה באוניברסיטה זו. כיהן גם כיועץ לבנק הלאומי האוסטרי ולמשרד המסחר האוסטרי.

ב-1938, עם השתלטות הנאצים על אוסטריה, הודח ממשרתו בשל דעותיו הפוליטיות, ועבר לארצות הברית. הצטרף לאוניברסיטת פרינסטון, בה שימש כפרופסור לכלכלה עד שנת 1970, אז עבר לאוניברסיטת ניו יורק וכיהן שם עד מותו.

ידוע במיוחד בכך שבשנת 1944 פרסם יחד עם ג'ון פון נוימן את הספר "Theory of Games and Economic Behavior", המסמן את ראשיתה של תורת המשחקים כתחום עצמאי.

== פרסומים ==
פרסם ספרים נוספים בנושאי כלכלה, בגרמנית ובאנגלית, ובהם:
<div style="direction: ltr;">
* On the Accuracy of Economic Observations, 1950
* Prolegomena to a Theory of Organization, 1951 
* The Question of National Defense, 1959
* Predictability of Stock Market Prices, with (C.W.J. Granger), 1970
* Mathematical Theories of Expanding and Contracting Economies, (with G.L. Thompson), 1976
</div>

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:כלכלני האסכולה האוסטרית
קטגוריה:כלכלנים אמריקאים
קטגוריה:חוקרי תורת המשחקים אמריקאים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת פרינסטון
קטגוריה:סגל אוניברסיטת וינה
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1902
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1977
תוכנית בילטמור

אבא הלל סילבר
מלון בילטמור (גלויה)
שלט רחוב בילטמור בפתח תקווה
תוכנית בילטמור היא תוכנית שהתקבלה במאי 1942 בוועידה של הארגונים הציוניים ביחס לעתיד פלשתינה-ארץ-ישראל.

הוועידה, שאורגנה על ידי נשיא ארגון ציוני אמריקה, הרב אבא הלל סילבר, בשיתוף עם נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, ויו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון, כונסה בהיעדר אפשרות לקיים את הקונגרס הציוני בתקופת מלחמת העולם השנייה, אולם נעשה מאמץ משמעותי לדמות אותה ככל האפשר לקונגרס, והשתתפו בה כ-600 צירים מ-18 מדינות. הוועידה התכנסה בין 9 במאי ל-11 במאי 1942 במלון בילטמור בניו יורק, ועל שמו נקראה התכנית.

התוכנית שהתקבלה בוועידה כללה הצעת פתרון בת שלושה סעיפים לשאלת ארץ ישראל:
#פתיחת שערי הארץ לעלייה יהודית חופשית.
#מסירת הפיקוח על העלייה ועל פיתוח הארץ באזורים הבלתי מיושבים לסוכנות היהודית.
#דרישה להקמת "קהיליה יהודית" ("Jewish Commonwealth") ולמעשה, מדינה יהודית ריבונית בכל שטחה של ארץ ישראל (ללא חלוקה) שתשולב במערך הדמוקרטי שיכון בעולם עם תום המלחמה.

ועידת בילטמור סימנה את פתיחת המאבק שהוביל בן-גוריון להקמת המדינה היהודית לאלתר, על רקע אכזבה בתנועה הציונית מהספר הלבן של 1939, שהשלים את הנסיגה ההדרגתית של בריטניה ממחויבותה לעקרון הבית הלאומי לעם היהודי בארץ ישראל. נוכח תלותה של בריטניה בסיוע האמריקני בזמן המלחמה, חשב בן-גוריון ב-1941 כי כל החלטה שתתקבל בעניין ארץ ישראל לאחר המלחמה תיעשה תוך מעורבות מכרעת של ארצות הברית, ולכן החל לחזק את קשריו עם המנהיגות הציונית שם, על מנת שזו תגביר את השפעתה על הממשל האמריקני כדי שיתמוך בתוכנית הציונית.

לתוכנית קמו מתנגדים, הן מבין אלה שהאמינו בשלמות הארץ, הן מקרב אלה שתמכו ברעיון הדו-לאומיות - דהיינו, ארץ ישראל כמדינה אחת לשני עמים. בן-גוריון הוסיף לקדם את התוכנית שיזם, על אף התנגדות רבה גם במפלגתו, מפא"י.

בין 15 באוקטובר ו-10 בנובמבר 1942, אישר הוועד הפועל הציוני המצומצם בירושלים, ברוב גדול, את עיקרי התוכנית, שהפכה למצע המדיני הרשמי של התנועה הציונית.
בדצמבר 1944 אישרה את התוכנית אספת הנבחרים של יהודי ארץ ישראל.
בדצמבר 1946 אישר הקונגרס הציוני ה-22 את תוכנית בילטמור.
עם זאת, כבר ב-5 באוגוסט 1946 שלח בן-גוריון את ד"ר נחום גולדמן לארצות הברית עם הסכמה לחלוקת הארץ, דבר שהוביל לביטול תוכנית מוריסון-גריידי (שהוצגה ביולי 1946) על ידי טרומן וסלל את הדרך למשלחת אונסקו"פ שמונתה במאי 1947 ובעקיפין להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.

בפתח תקווה ובתל אביב-יפו רחוב על שם תוכנית בילטמור.

== לקריאה נוספת ==
* דוד הלל שפירא, מפילנתרופיה לאקטיביזם, מוסד ביאליק, 2001.

==הערות שוליים==

קטגוריה:ציונות: היסטוריה
קטגוריה:יהדות ארצות הברית
דגל מיקרונזיה

דגל מיקרונזיה אומץ ב-10 בנובמבר 1979. השטח הכחול מייצג את האוקיינוס השקט, וארבעת הכוכבים מייצגים את ארבע קבוצות האיים של מיקרונזיה: צ'ואוק, פונפיי, קוסרה ויאפ.

בשנת 1965 אימצו שטחי החסות של האיים באוקיינוס השקט, בראשות האומות המאוחדות, דגל דומה בעל 6 כוכבים. קוסרה ופונפיי יוצגו תחת כוכב אחד. שלושת הכוכבים הנוספים הם של פלאו, איי מרשל ואיי מריאנה הצפוניים, שבחרו שלא להצטרף למיקרונזיה.

דגל זה מכיל את הריכוז הגדול ביותר של צבע כחול – 97.7% ממנו צבועים בכחול.

==ראו גם==

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

מיקרונזיה

קטגוריה:מיקרונזיה: סמלים לאומיים
מיקרונזיה
מיקרונזיה
דגל דומיניקה

דגל דומיניקה אומץ ב-3 בנובמבר 1978 ועבר מספר שינויים קלים במהלך השנים.

לדגל רקע ירוק. בעיגול אדום במרכז הדגל מופיע תוכי מסוג אמזונה מלכותית (שחזהו וציצתו בצבע סגול, כך שדגל זה הוא אחד משני הדגלים היחידים שבהם יש צבע סגול, יחד עם דגל ניקרגואה) המוקף בעשרה כוכבים ירוקים (המסמלים את עשרת המחוזות של האי). מן המרכז יוצאים ארבעה פסים, שלכל אחד מהם שלושה צבעים (צהוב, שחור ולבן) לכל אחד מן הכיוונים האופקיים והאנכיים. 

בגרסה המקורית התוכי פנה ימינה (שונה בשנת 1988). כמו כן, סדר הפסים שונה (בשנת 1981).

==ראו גם==

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:דומיניקה: סמלים לאומיים
דומיניקה
קטגוריה:דגלים המכילים חיות
דומיניקה
קטגוריה:תוכאים בתרבות
דגל מרוקו

דגל מרוקו דגל הלאום של ממלכת מרוקו.

הדגל בעל רקע אדום ובמרכזו פנטגרם בצבע ירוק. אדום הוא הצבע המסורתי של מרוקו מהמאה ה-16, שמסמל את קשר הדם בין הנביא מוחמד, דרך פאטמה בת מוחמד, ואשתו של עלי, הח'ליף הרביעי, לבין השושלת העלווית של משפחת המלוכה המרוקאית. 
דגל בעל שישה קוקודים
משנת 1915, במרכז הדגל המרוקאי קיים כוכב חלול ירוק, המתאר את חותם שלמה (ח'תאם סולימאן) מסמל את הקשר החזק של מרוקו לאסלאם ואת המחויבות לחמשת עמודי האמונה: תפילה, צום רמדאן, עלייה לרגל למכה לפחות פעם בחיים ומתן צדקה. עד לשנה זו, במרכז הדגל היה כוכב בעל שישה קודקודים (הקסגרמה), אך השינוי נועד בין היתר על מנת לתאם את הדגל עם הסמלים הלאומיים תחת השלטון הצרפתי, במטרה לשקף את הזהות הדתית והתרבותית של מרוקו בצורה שתואמת את התקופה ההיסטורית והפוליטית ובנוסף על מנת להתרחק מהקשרים עם סמלים יהודיים<ref></ref>. מאותה סיבה, פחת השימוש בסמל הזה בכלל העולם האיסלמי.  גם בכנסיות מימי הביניים והעת החדשה המוקדמת ניתן למצוא את ההקסגראם – אם כי לא בתור סמל נוצרי, אלא כמוטיב עיטורי בלבד.

דגל זה מכיל את הריכוז הגבוה ביותר של הצבע האדום – 98.3% ממנו צבועים באדום.

== הדגל המריני ==
הדגל המריני
הדגל המריני שהיה בשימוש בין השנים 1248-1465, משמש כיום בין היתר כסמל מרכזי בשיח הימין הקיצוני במרוקו בתוך ממים שמופצים ברשתות החברתיות. הממים כוללים את הדגל יחד עם סמלים ודימויים נוספים הקשורים לייאוש מהשלטון הנוכחי ולגאווה לאומית. הממים מציגים את הדגל המריני כאילו הוא סימן לתקופה "מפוארת" יותר של מרוקו ומנוגד לסמליות של הדגל הנוכחי, שנחשב בעיניהם כסמל של קולוניאליזם ותלות<ref></ref>.

== הדגל הלאומי של ממלכת מרוקו ==
ממוזער
הדגל המלכותי של מרוקו הוא דגל לאומי שבו הקצוות הירוקים של הכוכב מוקפים בקווים דקים של זהב.

==ראו גם==

==קישורים חיצוניים==

*
* 
* [https://blog.nli.org.il/mada-magen-david/ הכוכב שלנו: סיפורו של מגן הדוד], באתר הספרנים (בעברית)

== הערות שוליים ==

מרוקו

קטגוריה:מרוקו: סמלים לאומיים
מרוקו
מרוקו
דגל קזחסטן

דגל קזחסטן הנוכחי אומץ ב-4 ביוני 1992. הדגל מורכב מרקע בצבע כחול בהיר, ועליו עיט ערבות מוזהב פורש כנפיים מתחת לשמש מוזהבת עם 32 קרני-שמש במרכז. בנוסף מופיעה תבנית-קישוט דמוית רשת בצד השמאלי של הדגל. 

הדגל עוצב על ידי שקן נוז'זבקוב, ובתחילה תבנית הקישוט הייתה בצבע אדום. מאוחר יותר הוחלף צבעה לזהב.

== סמליות ==
התבנית מייצגת את האומנות והמסורת התרבותית של החאנטה העתיקה ושל האומה הקזחית. הרקע הכחול-בהיר מייצג את העמים הטורקיים אשר מרכיבים בימינו את אוכלוסיית המדינה - הטטרים, האויגורים ואחרים. בעמים אלה הצבע הכחול הוא בעל חשיבות דתית ומייצג את אל השמים טנגרי. פירוש מודרני יותר אומר כי הרקע מייצג את השמים הרחבים של קזחסטן, כמו גם את ערך החופש.

העיט המוזהב מייצג את האימפריה של ג'ינגיס חאן אשר שלט בקזחסטן תחת דגל כחול שבו היה מוטבע עיט דומה. שילוב מוטיבים אלו בא להזכיר את ההיסטוריה המפוארת של העמים אשר יצרו את האוכלוסייה המודרנית של קזחסטן.

השמש היא סמל השפע והעושר ולכן הקרניים הן בצורת זרעים.

דגל זה מכיל את הריכוז השני הגבוה ביותר של הצבע הכחול (אחרי דגל מיקרונזיה) – 90.5% ממנו צבועים בכחול.

== דגל קזחסטן בברית המועצות ==
הדגל אומץ ב-24 בינואר 1953, כשקזחסטן הייתה רפובליקה סובייטית של ברית המועצות. הדגל מזכיר את דִגלה של ברית המועצות בתוספת פס כחול בהיר בחלק התחתון.

==ראו גם==

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

קזחסטן

קטגוריה:קזחסטן: סמלים לאומיים
קזחסטן
קזחסטן
איאס

איאס (ימין) ו[[אכילס (שמאל) משחקים במשחק לוח במהלך אתנחתא ממלחמת טרויה על גבי אמפורה בטכניקת הדמות השחורה מאת אקסקיאס מהמאה ה-6 לפנה"ס במוזיאוני הוותיקן]]
התאבדותו של איאס

אַיאס (יוונית: Αἴας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית. 

== במיתולוגיה ==
לפי המסופר הוא היה בנו של טלאמון, אחיו של טיאוקרוס, ואשתו הראשונה פריבואה. הוא כונה "איאס הטלאמוני" או "איאס הגדול". איאס בן טלאמון נמנה עם הגיבורים המרכזיים באיליאדה מאת הומרוס. באותו חיבור ישנו גיבור נוסף בשם איאס בן אוֹאִילֵאוּס, המכונה "איאס המהיר", להבדיל מזה "הגדול".

אחרי אכילס נחשב איאס לאמיץ שבגיבורי היוונים שניצבו מול חומות טרויה. הוא התמודד מול הקטור בדו-קרב ואף פצע אותו. הוא הדף גם את ההתקפה הטרויאנית שסיכנה את הספינות, ועזר לחלץ את גופתו של פאטרוקלוס. אחרי מותו של אכילס דרש את כלי הנשק שלו, אבל פסק בוררות קבע כי אלה יימסרו לאודיסאוס. ברוב זעמו ביקש איאס להרוג במי שהשפילוהו, אבל אתנה סימאה את עיניו, כך שאת הטבח ערך בעדר כבשים. כאשר שבה אליו הכרתו והתברר לו מה עולל, השליך את עצמו על חרבו מרוב בושה.

== הנצחה ==
על שמו של איאס נקראת קבוצת הכדורגל אייאקס אמסטרדם והוא מופיע על סמל הקבוצה.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:גיבורים מהמיתולוגיה היוונית
קטגוריה:מתאבדים: אנשי צבא
טלאמון

ניב המילאנזי), מעשה ידי אנטוניו אבונדיו, חלק מהפילסטרים של המבנה; חזית קאזה דלי אומנוני , ביתו של לאונה לאוני במילאנו]]
במיתולוגיה היוונית, טֶלָמוֹן (יוונית Τελαμών) הוא בנו של איאקוס ואחיו של פלאוס, שיחד איתו רצח את פוקוס ונאלץ להימלט לסלמיס מפני זעמו של האב. בסלמיס, טלאמון זכה בבת המלך והיה לאביו של איאס "הגדול", שכונה על שמו גם "הטלאמוני". טלאמון השתתף בציד חזיר הבר הקלידוני ובמסע הארגונאוטים, הסתער יחד עם הראקלס על טרויה וקיבל כשלל מלחמה את הסיונה, שילדה לו את טאוקרוס.

==באדריכלות==
עמוד אדריכלי בדמות גבר הנושא את המבנה או תומך בו מכונה "טלאמון". עמוד מעין זה מכונה גם "אטלנט" משמו של הטיטאן הענק מן המיתולוגיה היוונית שנשא על כתפיו את כיפת השמים ולפי אפלטון היה מושל אטלנטיס. תפקיד דומה ממלאים פסלי הקריאטידות של יוון העתיקה.

==קישורים חיצוניים==

טלאמון אדריכלי: עמוד בדמות גבר הנושא את המבנה
אטלנטים נושאי עמוד [[טרימו בשער קתדרלת סנט מארי באולורון, צרפת, המאה ה-12]]

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:דמויות מהמיתולוגיה היוונית
קטגוריה:מלחמת טרויה
קללה

[[כתבי מארות - קללות ממצרים העתיקה על גבי שברי חרס.]]
קללה היא איחול וביטוי שאיפה למאורעות רעים שייקרו למי שמוטלת עליו הקללה (המקולל), או פנייה מפורשת לאלוהים או למלאכיו על-מנת שירעו עם המקולל. בתרבות האנושית שימוש בקללה מעיד על אווירה עכורה והוא בדרך כלל ביטוי ליריבות קשה, ובתחומי מיסטיקה שונים אף מיוחס לה משקל רב. 

==הקללה ביהדות==
[[אסטלה עשויה אבן גיר ממנדס, מתקופת השושלת ה-22 של מצרים העתיקה. על הכתובת מתוארת הענקת אדמה במתנה למקדש מצרי, וקללה על שימוש לא נאות באדמה זו.]]

===הקללות במקרא===
במקרא מיוחסת חשיבות רבה לברכות ולקללות, כבעלות כוח מאגי לפעול שינוי במציאות. כך במקרה של רבקה שאומרת לבנה יעקב, "עלי קללתך בני", וכך במקרה הידוע של בלעם שנודע בכוח הקללה שלו.
בספר שמואל ב' אלוהים מטיל קללה על משפחתו של דוד כעונש על כך ששכב עם אשתו של אחד מאנשי הצבא שלו ואחר כך גרם למותו.

בספר במדבר מובא סיפורה של קללת בלעם, שבו נשלח בלעם על ידי בלק לקלל את ישראל, כדבר הכתוב , אלא שהקללה נהפכה לבלעם לברכה, והוא נושא שיר הלל וברכה לעם ישראל. על כך מתלונן בלק: . חז"ל במסכת אבות מציבים כאנטיתזה לבלעם צר העין והמקלל את אברהם המברך בעל העין הטובה, כפי שכתוב כמה פעמים במקרא (בראשית י"ב, ג).

בספר דברים מוצבת בפני עם ישראל הבחירה בין שתי חלופות:

פירוט הקללות מופיע בהמשכו של ספר דברים (פרק כ"ח, פסוק ט"ו) בציווי על מעמד הר גריזים והר עיבל, והוא כולל 53 פסוקים של קללות, המתחילות במילים: .

===קללות מאוחרות למקרא===
בבית הכנסת העתיק בעין גדי התגלתה כתובת ארוכה, המתייחסת לכללי התנהגות בקהילת המקום, שכל מי שיגרום למחלוקת בין אדם לחברו, יספר לשון הרע על חברו לגויים, יגנוב או יגלה את סודה של הקריה - סוד הכנת שמן האפרסמון, שעליו התבססה כלכלת המקום, והיה מוצר יצוא חשוב, תתקיים בו הקללה בנוסח הזה:

בהלכה מוזכרת גם קללת "מי שפרע". זו קללה למי שאינו עומד בדיבורו בעניינים מסחריים, לאחר שסיכם על עסקה, אף על פי שלא גרם נזק ממש.
:נוסח הקללה הוא: "מי שפרע מאנשי דור המבול ומאנשי דור הפלגה ומאנשי סדום ועמורה וממצרים שטבעו בים, הוא ייפרע ממי שאינו עומד בדיבורו".

בימינו ידועה הקללה המעין-קבלית "פולסא דנורא" (בארמית: "ניצוץ או מקל של אש"), שנחשבת לקללה חמורה ונועדה לגרום למות המקולל. עם זאת, אין לה מקור קדום ביהדות.

==הקללה בספרות ובאמנות==
איור של אישה המטילה קללה, מעשה ידי [[הוקוסאי]]
הקללה מופיעה בסיפורים רבים, הידוע שבהם מהעת האחרונה הוא "הארי פוטר". בסדרת ספרים זו, "קללה" היא כישוף שנועד לפגוע באדם או לתקוף אדם. בין הקללות הללו נכללות קללות שאין עליהן מחילה, שאחת מהן אף מביאה למותו של המקולל, ולכן אסור להשתמש בהן.

בסדרת "הגשש החיוור" נאמר המשפט: "כל המוציא דבר קְללה מפיו, ינעל אבי אבי אביו".

בתוכנית הבידור הרדיופונית שלושה בסירה אחת הציע דן בן אמוץ קללה לנהג: "שתרדם בקסטל (ירידה תלולה ממשלט הקסטל בדרך הישנה לירושלים) ותתעורר בהדסה!".

==לקריאה נוספת==
* נתיבה בן-יהודה, ברכות וקללות, הוצאת כתר, 1984.
* יוסף גורי, שנשמע בשורות טובות - ברכות וקללות ביידיש, הוצאת מאגנס.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=11522 ברכה, קללה], באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
* [https://web.archive.org/web/20110818102705/http://www.tog.co.il/he/Idea.aspx?id=305 מצווה לקלל רשעים] באתר טוג

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אנתרופולוגיה של הדת
קטגוריה:נימוסים
משפט הרופאים

צו סובייטי המודיע על הענקת [[עיטור לנין לד"ר לידיה טימשוק, כאות הוקרה על "חשיפת הקשר נגד סטלין"]]
משפט הרופאים (ברוסית: Дело врачей) היה עלילת דם כנגד רופאים יהודים בברית המועצות שהתרחשה בשנת 1953 בסוף ימיו של סטלין.

== רקע ==
בסוף שנת 1952 נערכו בפראג בירת צ'כוסלובקיה, שהייתה מדינה גרורה של ברית המועצות, משפטי ראווה של קבוצה מאנשי השלטון ובראשם היהודי רודולף סלנסקי באשמת היותם "סוכני האימפריאליזם האמריקאי". במשפטים, שכונו משפטי פראג, הודגשה יהדותו של סלנסקי ושל רוב יתר הנאשמים. המשפטים נסתיימו בהרשעה וסלנסקי נידון למוות.

== משפט הרופאים ==
עוד לא גוועו הדי משפטי פראג וב-13 בינואר 1953 הודיעה ברית המועצות על העמדתם לדין של תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, בראשם פרופסור מירון וובסי (רופאו האישי של סטלין) ובהם ד"ר פלדמן, ד"ר אטינגר, ד"ר מאירוב, ד"ר גרינשטיין ושני רופאים בשם קוגן. הרופאים הואשמו בחברות בארגון יהודי הקשור עם הג'וינט, שקשר קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות באמצעים רפואיים ועל ידי הרעלה.

נטען כי רופאה רוסייה בשם ד"ר לידיה טימשוק חשפה את הקשר וכי נתברר שבעבר גרמו הרופאים למותם של שני מנהיגים סובייטיים שאחד מהם היה אנדריי ז'דאנוב ועתה התכוונו לגרום למותם של חמישה מפקדי צבא בכירים ועטורי תהילה ובהם מרשלים: איבן קונייב, אלכסנדר ואסילבסקי וסמיון טימושנקו.
הרופאים כונו על ידי אמצעי התקשורת הסובייטיים "הרוצחים בחלוקים לבנים".

כן הוכפש בהודעה הסובייטית זכרו של שלמה מיכאלס, שהיה מנהל התיאטרון היהודי ונרצח בפקודת סטלין, כמי שיצר את הקשר בין ארגון הג'וינט לנאשמים. בה בעת הגיעו שמועות על גירוש המוני הצפוי ליהודי ברית המועצות.

בהובלת השלטונות החלה הכנת מכתב פומבי שהיה אמור להיות חתום על ידי יהודים סובייטים בולטים ויפורסם בעיתון "פרבדה". ההחתמה על המכתב הייתה בהובלת איסאק מינץ. בסופו של דבר המכתב לא פרוסם, למרות שכמה עשרות יהודים הוחתמו על הנוסח.

ב-5 במרץ 1953 מת יוסיף סטלין, וכעבור כחודש בלבד, ב-4 באפריל, פורסמה הודעה רשמית במוסקבה כי הרופאים שוחררו מאחר שנמצא כי הם חפים מפשע והודאותיהם נתקבלו באמצעי לחץ. בהמשך נאמר כי האחראים לעלילה נאסרו ונענשו.

=== היחס בישראל ===
דבר המשפט גרם לזעזוע בישראל. מחד יצא דוד בן-גוריון למסע שנועד להוציא את המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) מחוץ לחוק ולשלוח את ראשיה לכלא. מאידך גרם המשפט להתפלגותה ממפ"ם של סיעת שמאל בראשות משה סנה, שהצהירה על אמונתה באשמתם של נאשמי פראג ושל הרופאים.

שחרור הרופאים היה הסנונית הראשונה של תקופת "ההפשרה" שלאחר מות סטלין וכעבור זמן לא רב, ב-20 ביולי 1953, נמסרה הודעה על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות למדינת ישראל, שנותקו על ידי הסובייטים ב-11 בפברואר 1953, לאחר שאנשי מחתרת צריפין הטמינו פצצה בשטח הצירות הסובייטית בתל אביב.

==ראו גם==
* הטיהורים הגדולים
* הרוגי המלכות בברית המועצות (1952)

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* מרינה קיגל, [https://web.archive.org/web/20230116172531/https://www.anumuseum.org.il/he/בלוג-בית-התפוצות/טירופו-של-הרוצח-סטלין-70-שנה-למשפט-הרופא/ 70 שנה למשפט הרופאים, 75 שנה להירצחו של שלמה מיכאלס], באתר אנו, 16 בינואר 2023

==הערות שוליים==

קטגוריה:יהדות ברית המועצות
קטגוריה:רופאים יהודים
קטגוריה:1953 בברית המועצות
קטגוריה:רוסיה וברית המועצות: אנטישמיות
קטגוריה:משפטי ראווה בברית המועצות
משפטי פראג

משפטי פראג (קרויים לעיתים על שמו של הנאשם הראשי משפט סלנסקי, בצ'כית: Proces se Slánským) היו סדרה של משפטי ראווה שנערכו בסוף 1952 בפראג בירת צ'כוסלובקיה, בהשראתו של סטלין, ונועדו לבצר את שלטונו במדינות הגוש הקומוניסטי.
== השתלשלות האירועים ==
ארבעה-עשר נאשמים הועמדו לדין במשפט העיקרי, בהם אחד-עשר יהודים. הבולט בנאשמים היא רודולף סלַנסקי, שהיה מזכיר המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. המשפטים נפתחו ב־20 בנובמבר 1952, ונוהלו בידי הרשויות הצ'כוסלובקיות, בהוראת מוסקבה, באווירה אנטישמית ואנטי-ישראלית.

סלנסקי וחבריו הואשמו ב"קשר טרוצקיסטי־טיטוֹאיסטי־ציוני בשירות האימפריאליזם האמריקני". בהשפעת עינויים הודה סלנסקי כי היה סוכן ציוני וריגל לטובת המערב.

משפט סלנסקי הפך גם להתקפה אנטי-ציונית ואנטי-ישראלית בגלל המפנה במדיניות החוץ של ברית המועצות במזרח התיכון. תמיכת הגוש הסובייטי בתוכנית החלוקה ב-1947, באה כדי לאפשר את סילוק הבריטים מהאזור וחדירה מדינית סובייטית אליו. כאשר לאחר הקמתה התקרבה ישראל למערב ולארצות הברית, גרם הדבר לאכזבה בקרמלין. התמיכה בישראל עוררה את איבת הערבים לגוש הקומוניסטי, וכדי להתגבר על כך נוצר הצורך להפגין בפומבי את שינוי היחס לישראל, וזה נעשה בעזרת משפט ראווה עם גוון אנטי-ציוני מובהק. משפטי פראג נחשבים כיום כחלק ממסעו האנטישמי של סטלין נגד ה"קוסמופוליטיים חסרי השורשים" בשנים 1948–1953, והתרחש בין משפט הסופרים ואנשי הרוח היהודים למשפט הרופאים.

ב-27 בנובמבר 1952 נידונו למוות אחד-עשר מהנאשמים, בכללם סלנסקי וולדימיר קלמנטיס, וב־3 בדצמבר בוצע גזר הדין.

שני ישראלים שהגיעו לפראג, מרדכי אורן ושמעון אורנשטיין, נאסרו והואשמו בריגול לטובת ישראל וארצות הברית. הם שימשו כעדים במשפט העיקרי ואחר כך נידונו במשפט נפרד. התביעה במשפט דיברה על "תוכנית אבריאל" שזמם כביכול הציר הקודם של ישראל בפראג, אהוד אבריאל, שנועדה לשעבד את צ'כוסלובקיה ל"אימפריאליזם האמריקני". באותו זמן הוכרז ציר ישראל בפראג, אריה קובובי, כאישיות בלתי רצויה. אורנשטיין נידון למאסר עולם, ומרדכי אורן לעשרים שנות מאסר; אורנשטיין שוחרר בשנת 1954, ואורן שוחרר בשנת 1956 ביחד עם שלושת נאשמי המשפט העיקרי שלא הוצאו להורג.

בשנת 1963 זכו כל נאשמי פראג לטיהור שמם על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה.

=== היחס למשפטים בישראל ===
בישראל התייחס רוב הציבור מלכתחילה אל ההאשמות כאל עלילות שווא חסרות שחר. עם זאת, אנשי מק"י הביעו אמון בהאשמות שהועלו במשפט, ובקרב אנשי מפ"ם הייתה מבוכה, בעיקר לאור מעצרו של מרדכי אורן, מראשי הקיבוץ הארצי ומפ"ם. עמדת האגף השמאלי במפ"ם (בראשות משה סנה, יעקב ריפתין ואליעזר פרי) הייתה שההאשמות נכונות. אחרים טענו שההאשמות כלפי אורן נבעו מאי-הבנה שיש לתקן, והיו שגינו את המשפט אך ביקשו שלא לנצל אותו כדי להשמיץ את הקומוניזם. קבוצה שמאלנית של חסידי משה סנה, אשר סירבה לגנות את משפט פראג ואת האשמתו של אורן כמרגל אימפריאליסטי, אולצה לעזוב את קיבוצי מפ"ם.

=== המשפט בתרבות ===
ארתור לונדון, מניצולי המשפטים, כתב ספר בשם "ההודאה" (L'Aveu). הבמאי קוסטה גברס עיבד את הספר לסרט, בכיכובם של איב מונטאן וסימון סיניורה.

==לקריאה נוספת==
* מאיר קוטיק, משפט פראג; הוצאת מלוא, 1985

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* - הסתייגות של גורי מפרטים אחדים במאמרו הנ"ל של ליטני
* 

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:צ'כוסלובקיה: חוק ומשפט
קטגוריה:1952 בפוליטיקה
קטגוריה:פראג: היסטוריה
קטגוריה:יהדות צ'כיה
קטגוריה:אנטישמיות
קטגוריה:המלחמה הקרה
פראג
אנטיוכוס החמישי

אנטיוכוס החמישי ("אאופטור") (ביוונית: Ευπάτωρ – "בן לאב טוב") (173 – 162 לפנה"ס), ילד שמלך בממלכה הסלאוקית במשך שנתיים (164 לפנה"ס – 162 לפנה"ס) בטרם הוצא להורג. אנטיוכוס עלה לשלטון בגיל 9, לאחר מות אביו אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס). מי שמלך בפועל בממלכה היה ליסיאס.

שלטונם היה חלש ומושחת. הניסיון לעצור את המרד היהודי הסתיים בפשרה קלושה. התרפסותם בפני האימפריה הרומית כה הרגיזה את הערים היווניות של סוריה עד שהציר הרומאי גנאוס אוקטביוס נרצח בלאודיקה (לטקיה של היום) (162 לפנה"ס). בנקודת משבר זו נמלט דמטריוס, בנו של סלאוקוס הרביעי, משביו ברומא והתקבל בסוריה כמלך האמיתי. אנטיוכוס איופטור, בנו של מי שהשיג את המלוכה שלא כדין, הוצא להורג.

==קישורים חיצוניים==

אנטיוכוס 05
אנטיוכוס 05
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס
אנטיוכוס השישי

אנטיוכוס השישי (דיוניסוס) (בערך 148 - 138 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית. הוא היה בנם של אלכסנדר באלאס וקלאופטרה תאה, בתו של תלמי השישי.

אנטיוכוס השישי מעולם לא מלך בפועל. הוא מונה ב-144 לפנה"ס בידי הגנרל דיודוטוס טריפון כיורש העצר, כדי לשמש אופוזיציה לדמטריוס השני. בשנת 142 לפנה"ס הדיח אותו דיודוטוס והחליפו כמלך, ובשנת 138 לפנה"ס הרגו.
==קישורים חיצוניים==

אנטיוכוס 06
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס
אנטיוכוס השביעי

מטבע של אנטיוכוס השביעי
אנטיוכוס השביעי אאורגטס (ביוונית: Ἀντίοχος Ευεργέτης; ? – 129 לפנה"ס), שכונה אנטיוכוס סידטס (Σιδήτης, כלומר "אנטיוכוס מסידה", על שם העיר בחוף אנטליה), היה מלך הממלכה הסלאוקית בשנים 138–129 לפנה"ס.

אנטיוכוס השביעי היה המלך הסלאוקי האחרון בעל חשיבות היסטורית כלשהי. הוא היה אחיו של דמטריוס השני, ועלה למלוכה לאחר שדמטריוס נפל בשבי הפרתים. הוא גם נשא לאשה את אשתו של דמטריוס, קלאופטרה תאה, ולפיכך בנם, אנטיוכוס התשיעי, היה גם אח-למחצה וגם בן-דוד של סלאוקוס החמישי ושל אנטיוכוס השמיני.

אנטיוכוס השביעי הביס את המורד דיודוטוס טריפון, ובשנת 131 לפנה"ס הטיל מצור על ירושלים. על-פי יוסף בן מתתיהו, במהלך המצור קנה המלך החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון הסכם-שלום עם אנטיוכוס בעזרת אוצרות שחפר מקברו של דוד המלך.
המצור על ירושלים תואר לראשונה ככל הנראה על ידי טימוכארס, היסטוריון חצר של אנטיוכוס השביעי.

בהמשך תקף אנטיוכוס את הפרתים, וכבש מחדש את מסופוטמיה לזמן קצר לפני שנהרג במארב. בשלב זה כבר שוחרר אחיו דמטריוס השני, אולם מהממלכה הסלאוקית נותרה כעת סוריה בלבד.

ידועה תשובתו של שמעון החשמונאי (שכבש את יפו ואת גזר) לשליח אנטיוכוס השביעי שבא אליו בדרישות טריטוריאליות: "לא ארץ נוכריה לקחנו ולא ברכוש זרים משלנו, כי אם נחלת אבותינו, אשר בידי אויבינו בעת מן העיתים בלא משפט נכבשה. ואנחנו כאשר הייתה לנו עת, הושיבונו נחלת אבותינו".

==לקריאה נוספת==
* Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, University of California Press 2010, Part II, 12. Posidonius of Apamea (C), Josephus on the Siege of Jerusalem by Antiochus VII Sidetes (132/1 b.c.e.) – Antiochus the Pious and Hyrcanus the Tyrant, pp. 399-439

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

אנטיוכוס 07
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס
בניגנו אקינו הבן

בניגנו אקינו הבן (Benigno Aquino, Jr; 27 בנובמבר 1932 - 21 באוגוסט 1983), חבר הסנאט של הפיליפינים שנרצח ב-1983.

== ביוגרפיה ==
בניגנו אקינו נולד בשנת 1932 בעיר קונספסיון שמחוז טרלק שבפיליפינים. בגיל 16 היה כתב צבאי. בצעירותו נכנס לחיים הפוליטיים ובשנת 1955, בהיותו בן 22, כיהן כראש העיר שבה נולד, והיה ראש העיר הצעיר ביותר בפיליפינים. בשנת 1961 התמנה למושל מחוז טרלק וב-1967 נבחר לסנטור. השתייך למפלגה הליברלית שהתנגדה לשלטונו הסמכותי והמושחת של הנשיא פרדיננד מרקוס. משנת 1966 שימש כמזכיר הכללי של מפלגה זו.

בספטמבר 1972 בעת שהנשיא מרקוס הטיל משטר צבאי בפיליפינים, אקינו נכלא והועמד לדין באשמת רצח וחתרנות, ובשנת 1977 נדון לעונש מוות, שהומר בשנת 1980 ביציאה לגלות לארצות הברית, כדי לעבור טיפול רפואי.

בשנת 1983, כאשר הנשיא מרקוס חלה ומצב בריאותו החמיר, החליט אקינו לשוב לפיליפינים ולהתייצב בגלוי בדרישה מהנשיא לפרוש מהשלטון.

ב-21 באוגוסט 1983 הגיע אקינו במטוס לנמל התעופה של מנילה. למרות שהיה מלווה באנשי ביטחון משל עצמו ובכוחות ביטחון של הממשלה, הוא נורה למוות בידי מתנקש בשם רולנדו גאלמן. המתנקש נהרג מיד מאש אנשי הביטחון.

===לאחר מותו===
לאחר הרצח הקים מרכוס ועדת חקירה. השאלה הייתה בשירות מי פעל המתנקש. ועדת חקירה צבאית פסקה שהאחראים לרצח הם אנשי צבא. הללו הועמדו לדין, אך זוכו במשפט שנערך בשנת 1985.

בבחירות שנערכו ב-1986, לאחר נפילת משטרו של מרקוס, נבחרה קורסון אקינו, אלמנתו, לה נישא בשנת 1955, לנשיאת הפיליפינים. בעקבות החלטה של בית המשפט העליון של הפיליפינים לבטל את משפט הקושרים מ-1985 נערך משפט חדש בשנת 1990, ובו הורשעו 16 אנשי צבא ברצח בניגנו אקינו.

בנו, בניגנו אקינו, נבחר לתפקיד נשיא הפיליפינים בשנת 2010.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:פוליטיקאים פיליפינים
קטגוריה:קורבנות רציחות פוליטיות באסיה
קטגוריה:אסירים פוליטיים
קטגוריה:ראשי עיריות בפיליפינים
קטגוריה:פשע בפיליפינים
קטגוריה:ילידי 1932

קטגוריה:נפטרים ב-1983
יחזקאל זונאבנד

יחזקאל זונאבנד, 1953
יחזקאל (הנרי) זוֹנָאבֶּנד (Henry Sonnabend; 23 ביולי 1901 – 5 בינואר 1956) היה סוציולוג ודמוגרף, פעיל ציוני בדרום אפריקה. ראש המועצה המקומית אשקלון מ-1953 עד 1955, ולאחר מכן ראש עיריית אשקלון עד מותו הפתאומי ב-1956.

== ביוגרפיה ==
הנרי זונאבנד נולד לרפאל ולשרה לאה בעיירה דובז'ין על נהר ויסלה שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוא סיים את הגימנסיה הפולנית בעיר ולוצלאווק, המשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת דרזדן, סיים לימודי הנדסה בהיידלברג, ודוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת פדואה.

זונאבנד היגר לרודזיה, שם התגורר בקרב המקומיים וחקר את שפתם ותרבותם ולאחר מכן עבר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה. שם שימש בשנים 1938–1948 כמרצה לסוציולוגיה ודמוגרפיה באוניברסיטה. בתקופה זו הכיר את אלן פטון, מחנך, סופר ופוליטיקאי דרום אפריקני.

במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת כקצין בדרגת קפטן במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בצפון אפריקה. כמומחה לתכנון עירוני, תכנן מחנה שבויים וניהל אותו. במחנה הוחזקו למעלה מ-70 אלף שבויי מלחמה איטלקים. במחנה זכו השבויים לקורסי קריאה וכתיבה, למדו מספרי לימוד וממילון איטלקי-אנגלי שכתב זונאבנד ואף יכלו להציג עבודותיהם בתערוכה שאורגנה עבורם שם.
מאוחר יותר שימש כמומחה ללוחמה פסיכולוגית במסגרת הגייס החמישי (V Corps) של הצבא האמריקאי.

עם תום המלחמה שב זונאבנד למשרתו באוניברסיטת יוהנסבורג. זונאבנד פרסם חוברות ומאמרים רבים בתחומי המחקר הסוציולוגי ובתכנון ערים. בנוסף, כתב גם מספר ספרים על אפריקה המרכזית, שבה ביקר רבות. במקביל היה פעיל בדרום אפריקה בקהילה היהודית וייצג את מפלגת פועלי ציון (מפא"י) בוועד שליחי הקהילות. בשנת 1950 נבחר לשמש כמנכ"ל "אורט" העולמית.

בשנת 1948 הגיע לראשונה לביקור בישראל. הוא עלה לישראל בשנת 1952 והתיישב באשקלון.

בישראל המשיך במחקריו בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטה העברית. הוא שימש גם כמנכ"ל חברת "אפרידר" שהקימה את אשקלון החדשה וגם כראש המועצה המקומית. לאחר איחוד העיר הישנה (מגדל-אשקלון) עם החדשה מונה מטעם משרד הפנים לשמש כראש העיר המאוחדת.

זונאבנד נישא פעמיים - אשתו הראשונה, ד"ר פירה לבית סנדלר, נפטרה בדרום אפריקה במאי 1946. בשנת 1948 נשא לאשה את פרידה לבית ורשבסקי. לו ולאשתו הראשונה נולדו בן ובת.

יחזקאל זונאבנד נפטר באשקלון ונטמן בבית קברות אשקלון צפון הישן. רחוב באשקלון נקרא על שמו וכן בית הספר הממלכתי היסודי "בית יחזקאל" השוכן בו.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:סוציולוגים יהודים
קטגוריה:דמוגרפים יהודים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטאות ומכללות בגרמניה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פדובה
קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:ראשי עיריית אשקלון
קטגוריה:פעילים ציונים בדרום אפריקה
קטגוריה:סופרים יהודים דרום אפריקאים
קטגוריה:איחוד דרום אפריקה: אישים
קטגוריה:מהגרים מדרום אפריקה
קטגוריה:ראשי רשויות מקומיות מטעם מפא"י
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1901
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1956
קופידון

ציור של קופידון מהמאה ה-19 מאת האמן הצרפתי גיום סניאק
קופידון (בלטינית: Cupīdō), הוא האל הרומי של התשוקה, האהבה האירוטית, המשיכה והחיבה. לעיתים קרובות קופידון מתואר כבנה של אלת האהבה הרומית ונוס ואל המלחמה מרס. מקבילו היווני הוא ארוס, אל האהבה.

קופידון מוצג לעיתים רבות כתינוק או נער צעיר עם כנפיים, אשר חמוש בחץ וקשת. לפי המיתולוגיה, כל מי שנפגע מחיציו של קופידון מתאהב באדם הראשון שהוא רואה באותו הרגע.

בעת המודרנית קופידון הפך לסמל לאהבה רומנטית, ומזוהה במיוחד עם יום ולנטיין, כאשר דמותו מעטרת בין היתר כרטיסי ברכה, ומתנות שונות, וכמו כן הופיעה גם לאורך השנים בספרים, סרטים ותוכניות טלוויזיה רבות.

== אטימולוגיה ==
המילה הלטינית Cupīdō (שמשמעותה היא "תשוקה נלהבת") נגזרת מהמילה של הלטינית, Cupĕre שמשמעותה היא "לרצות".

== גלריית תמונות ==
<gallery heights="200px">
קובץ:Eros_bow_Musei_Capitolini_MC410.jpg|פסל של קופידון מהמאה ה-2 לספירה אשר מוצג במוזיאונים הקפיטוליניים ברומא
קובץ:Duquesnoy_Cupid_prewar_photo.jpg|הפסל "קופידון מגלף את הקשת שלו", משנת 1620, מאת פרנסואה דוקסנוי אשר מוצג במוזיאון בודה אשר בברלין
קובץ:Piero_della_Francesca_-_Cupid_Blindfolded_-_WGA17587.jpg|ציור של קופידון עם כיסוי עיניים שנוצר במהלך אמצע המאה ה-15 על ידי האמן האיטלקי פיירו דלה פרנצ'סקה
</gallery>

== ראו גם ==
* ארוס
* פוטו
* קשת קופידון

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:אלים רומיים
קטגוריה:אלי אהבה
קטגוריה:מיניות ברומא העתיקה
Relics

Relics (שרידים) הוא אלבום אוסף של להקת פינק פלויד, שהופץ בשנת 1971. האלבום הופץ ב-14 במאי בבריטניה וב-15 ביולי בארצות הברית. גרסה מוקלטת מחדש דיגיטלית הופצה בפורמט התקליטור בשנת 1996, עם עטיפה מחודשת.

עטיפת התקליט צוירה על ידי ניק מייסון, ולדבריו זוהי עבודתו היחידה מלימודי הארכיטקטורה בריג'נט סטריט פוליטכניק. כשהופצה הגרסה המחודשת של האלבום, בנה סטורם ת'ורג'רסון מחברת היפנוסיס דגם של המכונה שצייר מייסון, ותמונתה מופיעה על עטיפת הוצאה מחודשת של התקליט.

האלבום כולל את שני הלהיטים שנכתבו על ידי סיד בארט שהופצו בתור סינגלים בלבד, ולא הופיעו באלבומי הלהקה לפני. פרט לכך האלבום כלל שירים וקטעים מוזיקליים מאלבומיהם הקודמים וגם כאלו שטרם הופיעו באלבומי הפלויד, והושמעו רק בהופעות. בהם – "Biding my Time", יצירתו של רוג'ר ווטרס, שהלהקה ביצעה פעמים רבות בהופעות חיות, והשיר הפסיכוטי Careful with that Axe, Eugene, גם הוא חביב ההופעות, אשר זכה לפרסום בעיקר בזכות ההופעה בפומפיי של הלהקה (אשר הוסרטה והוקרנה פעמים רבות, גם בארץ).

== רשימת רצועות ==

== מבצעים ==
* סיד בארט – שירה וגיטרה
* רוג'ר ווטרס – שירה וגיטרה בס
* דייוויד גילמור – שירה וגיטרה
* ניק מייסון – כלי הקשה
* ריצ'רד רייט – שירה וקלידים

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.pinkfloyd-co.com/disco/relics/relics_album.html מילים וטריוויה] 

קטגוריה:אלבומי פינק פלויד
קטגוריה:אלבומי אוסף באנגלית
סופר בוי

סופר בוי הוא סרט ישראלי קומי בבימויו של חנוך רוזן ובכיכובו של תום אבני, משנת 1998.

==עלילה==
הסרט מספר על תום בן ה-12 (תום אבני), ילד חולמני ולא מקובל בחברה, שהסובבים אותו הם אביגיל (מיטל סגל), חברתו לכיתה; ופרופסור גנץ (עודד תאומי), חוקר מוח בעל תוכי וחיבה לנוזלים צבעוניים. בעקבות תאונת דרכים הפרופסור הופך את תום מילד חולמני וכלומניק, לילד בעל חוכמה על אנושית, וחיבה למתוקים.

במציאות חדשה זאת, הופך תום לילד מקובל ואהוד על חבריו, ומסתבך בפרשיית פלילים משעשעת, בה הוא הופך להיות "סופר בוי". זהו רומן ילדות רגיש והתמודדות מול מציאות ודמיון, כאשר סיפור דוד וגוליית משמש תפאורה לגבורתו של תום.

==הפקה==
===שחקנים===
* תום – תום אבני
* אביגיל – מיטל סגל
* פרופסור גנץ – עודד תאומי
* ביל רושדה – אשר צרפתי
* האחים קול – ערן שדר, אלון דהן
* אמא של תום – צופית גרנט (אלישיב)
* אבא של תום – נתן סגן כהן
* אבא של אביגיל – עמית ליאור
* כתב פלילים – אבי יפה

שחקני משנה: דודו טופז המגלם עיתונאי, חנוך רוזן בתפקיד בובת כלבו, אוהד קנולר בתפקיד שומר בבורסה, ולהקת היי פייב. בתפקיד אורח מופיע העיתונאי אילן ליזרוביץ' בתפקיד עצמו (כתב).

===שיר הנושא===
תום אבני שר את שיר הנושא של הסרט, שנקרא גם הוא "סופר בוי". המילים מאת נועה ברנר ועמית ליאור והלחן של אורי אופיר.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:סרטי קומדיה ישראליים
קטגוריה:סרטי מדע בדיוני ופנטזיה ישראליים
קטגוריה:סרטי ילדים ישראליים
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 1998
אנטיוכוס השמיני

אנטיוכוס השמיני (אפִּיפָאנֶס או קָאלִינִיקוּס או פִילוֹמֶטוֹר; ? – 96 לפנה"ס) היה מלך בממלכה הסלאוקית בין השנים 125 ל-96 לפנה"ס. אנטיוכוס, שכונה "אנטיוכוס גְרִיפּוּס" ("אף-קרס") היה בנו של דמטריוס השני (ניקטור) והוכתר בילדותו לאחר שאימו, קלאופטרה תאה, הרגה את אחיו הבכור, סלאוקוס החמישי (פילומטור). השליטה בפועל הייתה האם, שהשתמשה בבנה כמקור הלגיטימציה לשלטונה. בשנת 121 לפנה"ס החליטה האם שבנה עשוי להפריע לשלטונה וניסתה להרעילו, בכך שהגישה לו כוס יין כשחזר מצייד באחד הימים. אנטיוכוס חשד בהצעה לא-שגרתית זו, והכריח אותה לשתות את היין, מה שהוביל למותה-שלה.

אנטיוכוס נישא לנסיכה המצרית מבית תלמי טריפאינה. בשנת 116 לפנה"ס פרצה מלחמת אזרחים לאחר שובו מגלות של אחיו-למחצה אנטיוכוס התשיעי (שהיה גם בן-דודו; ראו אנטיוכוס השביעי). אשתו של אנטיוכוס התשיעי, קלאופטרה הרביעית, הייתה אחות-למחצה של טריפאינה. קלאופטרה זו נהרגה לבסוף באורח דרמטי, לפקודת טריפאינה, במקדש דפנה שבפאתי אנטיוכיה. בהמשך הרג אנטיוכוס התשיעי את טריפאינה בנקמה על כך.

שני האחים חילקו ביניהם את סוריה עד למותו של אנטיוכוס השמיני מידי אחד משריו, הרקלאון, בשנת 96 לפנה"ס. חמישה מבניו היו בהמשך שליטים בממלכה הסלאוקית (חלקם בו-זמנית תוך מלחמה ומחלוקת): סלאוקוס השישי (אפיפאנס), דמטריוס השלישי (איורגטס), אנטיוכוס האחד עשר (אפיפאנס), פיליפוס הראשון (פילדלפוס) ואנטיוכוס השנים עשר (דיוניסוס).

למרות חסרונותיו הפוליטיים היה אנטיוכוס השמיני מלך אהוב. פניו המופיעים על מטבעות מתקופתו נראים מכוערים ועצלים (דבר זה היה נפוץ בקרב המלכים הסלאוקים האחרונים), כמו גם סיפורים על משתאות מפוארים שערך, גרמו לדורות הבאים להאמין שהוא ושושלתו היו מנוונים ודקדנטיים -- אולם תדמית זו הייתה מודעת ומכוונת, התייחסות לאידיאל ההלניסטי של "החיים הטובים" (Tryphe). הסלאוקים המאוחרים שאפו להיות מקושרים לאידיאל זה, בניגוד למלחמות האזרחים והסכסוכים שאפיינו את שלטונם במציאות.

==קישורים חיצוניים==

אנטיוכוס 08
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-1 לפנה"ס
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס
אנטיוכוס התשיעי

אנטיוכוס התשיעי אֵוּסֶבֵּס (? – 96 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית משנת 114 ועד מותו. היה בנו של אנטיוכוס השביעי (סידטס) ושל קלאופטרה תאה.

==ביוגרפיה==
לאחר מות אביו בפרתיה ושובו של דמטריוס השני (ניקטור) לשלטון, שלחה אותו אימו לגלות בקיזיקוס שעל נהר הבוספורוס (ומכאן כינויו "אנטיוכוס קיזיקנוס"). הוא חזר לסוריה ב-116 לפנה"ס ודרש את הכתר מאחיו-למחצה/בן-דודו אנטיוכוס השמיני. באותה עת הגיעה אליו קלאופטרה הרביעית, בתו של תלמי השמיני, שנאלצה להתגרש מבעלה תלמי התשיעי. היא עברה לקפריסין, שם השתמשה באמצעיה הכספיים לגייס צבא. יחד עם הכוח הצבאי שגייסה, עברה לסוריה והציעה את שירותיה לאנטיוכוס התשיעי, שהיה גם בן דודה. בשנת 114 לפנה"ס נשא אנטיוכוס התשיעי את קלאופטרה הרביעית לאישה (הייתה אשתו הראשונה) ובכך חיזק את כוחו. במסגרת מאבק זה, שהחל בשנת 116 לפנה"ס, רדף אנטיוכוס התשיעי אחר אחיו, שניסה לרצוח אותו, והבריח אותו בשנת 113 לפנה"ס מאנטיוכיה. בשנת 112 לפנה"ס צר אנטיוכוס השמיני על אנטיוכיה וכבש אותה. באותה עת שהתה קלאופטרה הרביעית בעיר. היא נמלטה למקדש דפנה שבפאתי אנטיוכיה כדי לקבל מקלט. טריפאינה החליטה שיש להרוג את אחותה, ועל אף התנגדות בעלה אנטיוכוס השמיני, שביקש מאשתו לשקול את קשר הדם שלהם ואת קדושת המקדש, שלחה חיילים שיהרגו את אחותה במקדש. בהמשך, לאחר שאנטיוכוס התשיעי כבש מחדש את אנטיוכיה, הוא עינה את טריפאינה והרג אותה כנקמה על מעשיה.

לאחר מלחמת אזרחים, חילקו האחים ביניהם את הממלכה. אנטיוכוס התשיעי נהרג במהלך קרב עם סלאוקוס השישי (אפיפאנס), בנו של אנטיוכוס השמיני, בשנת 96 לפנה"ס.

הוא היה אביו של אנטיוכוס העשירי, שייתכן שנולד מאשתו הראשונה, קלאופטרה הרביעית.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

אנטיוכוס 09
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-1 לפנה"ס
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס
אריאל (אנציקלופדיה)

דף מתוך האנציקלופדיה
"אריאל – אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל" היא אנציקלופדיה שחיבר פרופסור זאב וילנאי, המקיפה את כל הידע הגאוגרפי על ארץ ישראל, החל מן התקופה הקדומה ועד לאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, שבהן הושלמה כתיבתה.

==מבנה הערכים==
באנציקלופדיה מובאים ומבוארים, לעיתים בתוספת – מפות, ציורים, תמונות, איורים ותרשימים שונים, שמות כל המקומות הנזכרים בספרות העברית וכן שמות מקומות מתעודות עתיקות של עמי כנען ומצרים. יתר על-כן אפשר למצוא באנציקלופדיה שמות חפצים, דרכים, תארים, אישים וממלכות ששמם נקשר בתולדות הארץ.

לכל שם מקום מצורף מידע בסיסי רב:
* שמו הערבי 
* תעתיק לועזי
* קווי אורך וקווי רוחב של המקום
* קרבה לכביש
* בהתאם לסוג היישוב:
** יישוב יהודי – צורתו המשקית
** יישוב ערבי – פירוט מוצאם ודתם של היושבים
** מניין התושבים במקומות אלו לאורך הדורות
** אזכורים של המקום בספרות חז"ל וכן אצל נוסעים ועולי רגל
* גובה מעל פני הים
* השתייכות מנהלתית בשלטון המקומי

==תקופת הכתיבה==
חמש שנים עברו בין פרסום הכרך הראשון לבין פרסום הכרך הבא אחריו. במהלך שנים אלו התחוללה מלחמת ששת הימים ואתרים רבים שווילנאי כתב עליהם בכרך הראשון היו כעת תחת שלטון ישראלי. מסיבה זאת ניתן לעיתים למצוא שבערך מסוים מציין וילנאי שהמקום נתון תחת שלטון ממלכת ירדן למרות שהדבר איננו נכון עוד. כמו כן במשך הזמן הזה הוחלפה הוצאת הספרים מהוצאת "ספריית השדה" להוצאת "עם עובד". עם ההעברה התחדשה יציאת הכרכים בקצב של כאחד לשנה. עם תום פרסום שמונת כרכי האנציקלופדיה, יצא לאור כרך מילואים שהכיל השלמות לערכים שכבר פורסמו, ערכים חדשים רבים אשר התאימו לשינויים בישראל וכמו כן, ברוח חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים תוספות רבות הנוגעות לקשרים בין ארץ ישראל ויושביה לבין ארץ מצרים (ארץ הנילוס השכנה).

הכרכים ושנת פרסומם:
* כרך א', אותיות – א–ב, (ספריית השדה: תש"ל / 1969).
* כרך ב', אותיות – ג–ז, (עם עובד – תרבות וחינוך: תשל"ה / 1974).
* כרך ג', אותיות – ח–י, (עם עובד – תרבות וחינוך: תשל"ו / 1975).
* כרך ד', ערכים – ירושלים-לטינית, (עם עובד – תרבות וחינוך: תשל"ז / 1976).
* כרך ה', ערכים – לטרון-נבי לימון, (עם עובד – תרבות וחינוך: תשל"ח / 1977).
* כרך ו', ערכים – נבי מוסא-עסאפנה, (עם עובד – תרבות וחינוך: תשל"ח / 1978).
* כרך ז', ערכים – עסיא-קשתא, (עם עובד – תרבות וחינוך: תשל"ט / 1979).
* כרך ח', ראבוד-תשבה, (עם עובד – תרבות וחינוך: תשמ"א / 1980).
* כרך ט' – תוספות (עם עובד – תרבות וחינוך: תשמ"ב / 1982).
* כרך י' – חוקרים-תיירים בארץ-ישראל, יהודים – נוצרים – מוסלמים, (עם עובד – תרבות וחינוך: תשמ"ה/ 1985). 

קטגוריה:ספרי ארץ ישראל
קטגוריה:אנציקלופדיות בשפה העברית
אליעזר יערי

אליעזר יערי (נולד ב-25 ביולי 1949) הוא עיתונאי וסופר ישראלי. היה טייס קרב וכיהן כמנכ"ל הסניף הישראלי של "הקרן החדשה לישראל".

==ביוגרפיה==
יערי נולד וגדל בירושלים. הוא בוגר הגימנסיה העברית רחביה (סיים ב-1967), בוגר שבט מצדה של תנועת הצופים, והתגייס לצה"ל ב-1967. סיים קורס טיס בשנת 1969, ושירת כטייס קרב, שירת בטייסת 101 וטס במטוסי "נשר". ב-8 בינואר 1973 רשם הפלת מטוס מיג 21 סורי בקרב אוויר, ובמלחמת יום הכיפורים רשם שתי הפלות נוספות. בין השנים 1974–1975 שימש כקצין החינוך של בית הספר לטיסה. השתחרר מהצבא בשנת 1976. לאחר השחרור שרת במילואים בטייסת 253, ומשזו הוסבה ל-F16 עבר לשרת בטייסת 254 עד לסגירתה בשנת 1985.

ב-1982 סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1983–1986 שימש שליח קהילתי מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית העולמית בבוסטון ארצות הברית. לאחר חזרתו לישראל המשיך לעבוד בערוץ הראשון כעורך ומגיש חדשות.

כעיתונאי טלוויזיה, יערי הגיש כתבות רבות בערוץ הראשון, שימש עורך ומגיש של "יומן השבוע" בערוץ בין השנים 1988–1992, וכן כיהן כמנהל חטיבת התוכניות של הערוץ בשנים 1992–1995. פרש מהטלוויזיה ונסע ללמוד באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל ב-1996 תואר שני במינהל ציבורי. חזר לישראל ובין השנים 1996–1997 שימש עורך "מבט שני". בשנת 1997 התמנה למנהל הסניף הישראלי של "הקרן החדשה לישראל", בה היה חבר. שימש כמנהל עד שנת 2010. במסגרת הקרן, מחולק גם פרס יפה לונדון יערי, על שם אמו. מאז שנת 2010 משמש יו"ר פעיל של חברת ההזנק give2gether.

במרץ 2008 היה שותף להקמת עמותת "הכל חינוך" שיזם דב לאוטמן. עמותה שביקשה להביא לשיפור והתחדשות מערכת החינוך בישראל. 

ביולי 2008 חזר להגיש בערוץ הראשון, בסדרת תוכניות הארוח "מפגש יוצרים", העוסקות בסרטי תעודה שהופקו במהלך השנים על ידי רשות השידור.

החל משנת 2011 משמש כתב וכעורך ב"חדשות 10".

יערי כתב שלושה ספרים: "בחזרה לטיטאניק" (1989), אוסף סיפורים קצרים; "הצטלבויות" (2004), רומן על נזירה בירושלים; ו"מעבר להרי החושך" (2015), סיפור מסע בירושלים. סיפור אחד מתוך ספרו "בחזרה לטיטניק", "טיסה 016", זכה לעיבוד טלוויזיוני, בדרמה שביים יצחק חלוצי למחלקת הדרמה של הערוץ הראשון ב-1990.

ב-2023 יצא סרטו התיעודי "שומרות הסף: זכרונות" העוסק בנשות מחסום ווטש. הסרט זיכה את יערי בפרס שולמית אלוני לשנה 2023.

כחלק מתחביב שתיית הקפה שלו, הוא נוהג לשבת באופן קבוע בקפה דובשנית (בשכונת קטמון בירושלים), ונמנה עם חברי ה"פרלמנט" הקבוע שם.

==ספריו==
*בחזרה לטיטניק (תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ט 1989)
*הצטלבויות: כמו סרט תיעודי (בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2004) - בעריכתו של דן שביט
*מעבר להרי החושך (תל אביב: אלבטרוס, 2015)
* מפעם לפעם, הוצאת אגם, 2020

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

* 
* 
* [http://www.notes.co.il/eliezer על הקצה], הבלוג של אליעזר יערי, באתר "רשימות"
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:טייסי חיל האוויר הישראלי
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:הערוץ הראשון: שדרנים ומנחים
קטגוריה:ערוץ עשר: שדרנים, שחקנים ומנחים
קטגוריה:סגל הקרן החדשה לישראל
קטגוריה:חברי המועצה הישראלית לתרבות ואמנות
קטגוריה:בוגרי תוכנית קרן וקסנר בישראל
קטגוריה:בוגרי תנועת הצופים בישראל
קטגוריה:בוגרי גימנסיה רחביה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:שליחי ההסתדרות הציונית העולמית
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1949