OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
העברית (כתב עת)

עטיפת "לשוננו לעם"
העברית הוא כתב עת לענייני השפה העברית בהוצאת האקדמיה ללשון העברית, המופץ כארבע פעמים בשנה.

כתב העת פונה אל הקורא העברי המשכיל, ובכך הוא משמש מעין מקבילה עממית יותר ל"לשוננו", כתב העת המדעי לחקר הלשון העברית, גם הוא בהוצאת האקדמיה ללשון העברית.

== היסטוריה ==
כתב העת החל לצאת לאור בשנת תש"ה, ועד לשנת תש"ע נקרא לשוננו לעם. קדם לו מדור שבועי בשם זה מטעם ועד הלשון שהתפרסם בשנת תרצ"ג בעיתונים "דאר היום" ו"הארץ", ובשנים תרצ"ה עד תש"ח ב"הארץ" לבדו. הקונטרס הראשון של כתב העת "לשוננו לעם", שיצא לאור בתמוז תש"ה, כלל טקסטים שהודפסו בחודשים שבט עד ניסן תש"ה במדור "לשוננו לעם" ב"הארץ".

עם עורכי כתב העת נמנו יצחק פרץ; עלי איתן ומאיר מדן; שושנה בהט, יוסף עופר, דוד טלשיר; חיים א' כהן; משה פלורנטין; לובה חרל"פ (תשע"ג–תשע"ו); אריאל שוה (תשע"ז–תשפ"ב).

בכל גיליון של "העברית" מתפרסמים מאמרים אחדים בנושאי השפה העברית. לעיתים הגיליון מוקדש לנושא יחיד, כגון חוברת נט/א-ב (תשע"א) שהוקדשה לאליעזר בן־יהודה.

חוברות מיוחדות הוקדשו לכללים שקבעה האקדמיה:
* כללי הפיסוק וכללי הכתיב חסר הניקוד, לשוננו לעם, טבת תשס"ב
* החלטות האקדמיה בדקדוק, לשוננו לעם, תשרי תשס"ז
* כללי נטיית השם, לשוננו לעם, תש"ס-תשס"א
* כללי התעתיק, העברית, תשע"ב

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:האקדמיה ללשון העברית
קטגוריה:ישראל: כתבי עת
קטגוריה:עברית
פרדי שיגועים

פרדי שיגועים (בדנית: Orla Frøsnapper) הוא סרט אנימציה דני משנת 2011 בבימויו של פיטר דוד.

== תקציר עלילה ==
ויקטור הוא ילד בן עשר אשר מתכונן להתחרות בתחרות כישרונות מקומית יחד עם הכלב שלו. אף על פי כן פרדי, הבריון של העיירה, מנסה לחבל בסיכוייו של ויקטור. בעקבות כך, ויקטור וחבריו מחליטים להערים על פרדי על מנת ללמדו לקח.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:סרטי 2011
קטגוריה:סרטים דניים
קטגוריה:סרטי קומדיה
קטגוריה:סרטי הרפתקאות
קטגוריה:סרטי אנימציה ממוחשבת
תפוס ת'פטיש

תפוס ת'פטיש (באיסלנדית: Hetjur Valhallar - Þór) הוא סרט אנימציה ממוחשבת איסלנדי משנת 2011.

== תקציר העלילה ==
ת'ור הוא נפח שחי עם משפחתו בכפר קטן באושר, עד שבמקרה מגיע אליו כלי הנשק החזק בעולם "פטיש המחץ". קצת מאוד זמן אחרי שהוא מוצא את הפטיש הוא מוצא את עצמו נלחם עם יצורים דוממים של המלכה המרשעת, הל, שרוצה להשתלט על העולם. הל ויצוריה מקפיאים כל מקום שעוברים בו בניצחון ומצליחים לשים יד על הפטיש. גם כשהכל היה נראה אבוד, העזרה הגיעה מהמקום הכי לא צפוי: ת'ור יוצא למאבק האחרון, להשיב את פטיש המחץ ואת השליטה אליו.

== הפקת הסרט בעברית ==
את גרסת הסרט בעברית ביים דן שצברג והפיקו אמי בכר, גילי בכר, יעל אללוף ודן שצברג.

=== דיבוב ===
*יהונתן מגון – ת'ור
*קובי מימון – פטיש המחץ
*נורית בנאי קורן – האמא
*מאיה מיטלפונקט – פרייה
*עדן גמליאל – אדה
*יורם יוספסברג – אודין
*אמנון וולף – תרים
*דן שצברג – סינדרי
*ניקול ראידמן – המלכה הל
*עמי מנדלמן – היימדל
*אלי לולאי – קולות רקע
*גדי לוי – קולות רקע
*דן קיזלר – קולות רקע

=== מוזיקה ===
* סער בדישי – מקהלה
* שרון כהן – ניהול מוזיקלי

== ראו גם ==

* תור – אל במיתולוגיה הנורדית.

== קישורים חיצוניים ==
* 

* 

קטגוריה:סרטי 2011
קטגוריה:סרטי פעולה
קטגוריה:סרטי אנימציה ממוחשבת
קטגוריה:סרטי הרפתקאות
קטגוריה:קולנוע באיסלנד
קראקן אופוס

קראקן אופוס (אנגלית: Kraken Opus) היא הוצאה לאור הפועלת בגרנזי (איי התעלה), לונדון (אנגליה) ואיחוד האמירויות הערביות. ההוצאה לאור בולטת בתחומה בין השאר בזכות המשקל והגודל הפיזיים הגדולים של ספריה.
==היסטוריה==
החברה נוסדה בשנת 2005 על ידי קארל פאולר, שהיה בנקאי השקעות בחברת 'גולדמן סאקס', הוא החליט להקים חברת יועץ והשקעות לספורטאים וחשב על הרעיון להקים הוצאת ספרים יוקרתית. הספר הראשון שיצא לאור היה בארצות הברית, באירוע הסופרבול של 2006. הופק ספר יוקרתי גדול ממדים, הוצאו למכירה 19,600 עותקים "רגילים" במחיר של 4,000 דולר לספר, ועוד 400 עותקי MVP עם חתימותיהם של השחקנים המצטיינים מכל משחקי העבר. כל עותק שכזה נמכר ב-40 אלף דולר, שיצרו קרוב ל-100 מיליון דולר של הכנסות. הספר השני שיצא לאור תחתיה עסק בקבוצת הכדורגל האנגלית מנצ'סטר יונייטד ושקל כ-44 קילוגרם.

מאז הספרים של ההוצאה יוצאים לאור במהדורות מוגבלות ונמכרים באלפי ליש"ט. עיקר ספרי ההוצאה לאור עוסקים בספורט מסוגים שונים, וכן בידוענים ואתרי תיירות בולטים בעולם.

== פרסומי החברה (רשימה חלקית) ==
# קבוצת הכדורגל האנגלית 'ארסנל', היסטוריה בשנים 1913-1960
# קבוצת הכדורגל הסקוטית 'סלטיק', הודפסו 500 העקתים
# חברת המכוניות האיטלקית 'פרארי'
# תחרות ה'פורמולה 1', 837 דפים במשקל 37 ק"ג
# ליגת הבייסבול האמריקאית
# הכדורגלן מרדונה, פורסמה אחרי מותו. משקל 15 ק"ג
# תחרות ה'סופרבול' האמריקאית
# הזמר מייקל ג'קסון, פורסם בשנת 2009, אחרי מותו של הזמר. כוללת צילומים בדמות צ'רלי צ'פלין מאת סטיבן ויטסיט.

== קישורים חיצוניים ==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:הוצאות ספרים
קטגוריה:חברות בריטיות
משה ניסני

משה ניסני לבוש במדי "הנוער העובד", ירושלים, 1922
משה ניסני (28 במרץ 1908 - 10 ביולי 1989) היה איש חינוך ותרבות ישראלי, מקים ומנהל בית ספר בנתניה.

==ביוגרפיה==
משה ניסני נולד בעיר שיראז שבממלכת פרס בשנת 1908, למלכה ומרדכי ניסני, משפחת סוחרים בת שלושה ילדים. בשנת 1911, בהיותו כבן 3, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בעיר זו עברו עליו ימי ילדותו ונעוריו שם גם הכיר את מי שהייתה לימים אשתו, מרים קרקובסקי. משה ומרים התחתנו בשנת 1932 והתיישבו בירושלים. 

ניסני למד בסמינר למורים "בית הכרם" וסיים בשנת 1930. תוך כדי לימודיו היה פעיל בארגון הנוער הפרסי בירושלים, היה בין מייסדי תנועת הנוער "הנוער העובד" וכן פעל בשירות ה"ההגנה". ניסני גם היה פעיל של מפא"י בקרב עדת הפרסים ובקרב המורים. 

את ראשית דרכו בחינוך עשה משה ניסני כמורה בהר-טוב וכן בעיר שכם כמורה קהילת השומרונים.
בהיותו בקיא בשפה הערבית נשלח למספר חודשים לדמשק כדי לאסוף מידע ולעקוב אחר הלך הרוחות בעולם הערבי. הדיווחים שלו סייעו להצגת הטיעון היהודי בפני ועדת פיל.

המשך דרכו של משה ניסני כמחנך הייתה ניהול בית הספר היסודי בכפר יהושע בשנת 1941. בשנת 1942 עברה משפחת ניסני למושב אביחיל שם לימדו וחינכו משה ומרים את ילדי הכפר. משה ניסני היה מבין הוגי ומייסדי זרם העובדים בחינוך בירושלים ובתל אביב-יפו. בשנת 1940 ייסד ניסני בנתניה בית ספר ברוח תנועה זו, בית הספר "בארי" על שמו של ברל כצנלסון. ניסני ניהל את בית הספר הזה במשך 35 שנים עד יציאתו לגמלאות. 

בד בבד עם פעילותו כמנהל בית הספר "בארי" היה משה ניסני פעיל בתנועת העבודה ובמרכז הסתדרות המורים כיו"ר ארגון מנהלי בתי הספר היסודיים בישראל. במסגרת זאת תמך בדרישה להצמדת משכורות מורי בתי הספר היסודיים לזאת של התיכוניים. ניסני כתב עשרות מאמרים בענייני חינוך בביטאונים המקצועיים השונים והיה חבר בוועדות רבות בנושאי חינוך.

בשנת 1981 קיבל את אות יקיר העיר נתניה. 
גם לאחר צאתו לגמלאות המשיך משה ניסני בפעילות ציבורית וניהל את מועדון הגמלאים של הסתדרות המורים עד לפטירתו בישראל בשנת 1989. השאיר אחריו משפחה ענפה המונה מעל ל-30 נפשות. נקבר בבית העלמין במושב אביחיל.

== לקריאה נוספת ==
* בן צבי יצחק, תש"ל, ספר השומרונים, הוצאת יצחק בן-צבי.
* גלבר יואב, שורשי החבצלת, המודיעין ביישוב, 1918-1947
* ניסני משה, 26/9/1926, עיתון "דבר"- עיתון פועלי ארץ ישראל, ועידת הנוער העובד.
* ניסני משה, כסליו-אייר תרצ"א, מנהגי החתונה של השומרונים, ידיעות ציון, שנה ב', 15-21.
* ניסני משה, מאי 1959, משמעת, אורים להורים.

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי חינוך שוחרי השפה העברית ביישוב
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:ישראלים ילידי איראן
קטגוריה:יקירי נתניה
קטגוריה:בוגרי הנוער העובד והלומד
קטגוריה:בוגרי המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין
קטגוריה:לוחמי ההגנה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1908
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1989
ינועם

מצבת סתי הראשון בבית שאן, שבה מצוינת העיר ינועם
ינועם (ינעמ במצרית קדומה) הוא שמה של עיר בכנען המופיעה בכתובות עתיקות ובטקסטים מתקופת הברונזה המאוחרת, על גבי פפירוסים במצרים העתיקה.
==זיהוי העיר==
זיהויה של העיר אינו ידוע. הארכאולוג יוחנן אהרוני הציע לזהות את ינועם עם האתר הארכאלוגי תל עובדיה הנמצא 3 ק"מ מדרום לכנרת על גדתו המערבית של נהר הירדן מול קיבוץ בית זרע של היום. הצעתו מתבססת על מיקומו של התל ששלט על צומת הדרכים שעברו באזור והובילו מצפון בקעת הירדן דרומה, וממזרח מהבשן מערבה לכיוון עכו. גם הארכאולוג בנימין מזר תומך בהצעת זיהוי זו. הארכאולוג ויליאם אולברייט, הציע לזהות את ינועם עם "תל אַ-נַעְמֶה" שבעמק החולה. לואי-איג ונסאן שיער שהשם הכנעני ינועם הפך לשם העברי ינוח, מהערים שכבש תגלת פלאסר. זיהוי אחר של העיר הוא עם האתר תל א-שיהאב שליד הירמוך.

==אזכורים של ינועם במקורות המצריים==
המלך תחותמס השלישי יצר בעקבות מסעות המלחמה שלו רשימות טופוגרפיות של הערים השונות. הרשימה הכוללת את ערי כנען כוללת 118 ערים, רשימה זו אינה כוללת את ינועם, אבל היא מוזכרת באנאלים כאחת הערים שניתנו לאל אמון. לאחר קרב מגידו, הפכה העיר, ביחד עם מספר ערים נוספות, למרכז שלטון מנהלי מצרי בכנען.

שמה של העיר מופיע במכתבי אל-עמארנה מכתב מס' 197 מתקופתו של המלך אחנתון שמלך במחצית הראשונה של המאה ה-14 לפנה"ס. במכתב זה מואשם ביריאווזה שליט דמשק שלקח מרכבות בעַשְתָּרוֹת ומסרן לידי העפירו. במכתב זה מוזכרות גם הערים ינועם, בַּצְרוּנָה, חַלוּני, דמשק, וארץ תַּחְשׁ.

המלך סתי הראשון שמלך בסוף המאה ה-14 לפי הכרונולוגיה המצרית הגבוהה, יצא למסעות מלחמה. מסעו הראשון לכנען היה כדי לדכא מרד שפרץ בבית שאן שהפכה למרכז שלטון מצרי בכנען, לאחר ניצחונו של תחותמס השלישי בקרב מגידו. בעקבות ניצחונו הציב סתי הראשון שתי מצבות בבית שאן, על אחת המצבות נכתב:

הכתובת מתארת את הסדר של מסע מלחמה אחד שהתנהל באזור בית שאן, וכל הערים המוזכרות בה, היו סביב בית שאן.

במקדש האל אמון בכרנך, נמצאת רשימה של תבליטים המתארים את ניצחונותיו של סתי הראשון. אחד התבליטים מוקדש לתיאור כיבוש ינועם. על פי התבליט העיר הייתה מוקפת נהר וסבך שיחים. ברשימה טופוגרפית של סתי הראשון מופיעה פעמים רשימה של 17 ערים ממסעו הראשון של סתי הראשון. הרשימה מתארת את מסלול המסע של סתי. הצבא הגיע לעכו, חלק פנה צפונה לכיוון צור וצידון, וחלק פנה לכיוון עמק יזרעאל שם קץ למרד בבית שאן, פנה צפונה דרך ינועם לחצור, קדש ובית ענת.
מצבת ישראל, [[המוזיאון המצרי בקהיר]]

ינועם מופיעה ברשימת הערים בפפירוס אנאסטאזי א המתוארך למאות ה-13-14 לפנה"ס, תקופת רעמסס השני ויורשיו. על פי אהרוני, הרשימה מייצגת את הערים על דרך הים ושלוחות הדרך.

במצבת ישראל, אסטלת ניצחון של פרעה מרנפתח בנו של רעמסס השני, שהוצבה בשובו מאחד ממסעות הכיבוש שלו בשנת 1208–1209 לפנה"ס בכנען, הוא מתאר את ניצחונותיו, על פי הכתובת הוא החריב את ינועם. קטע מהכתובת:

==הערות שוליים==

קטגוריה:כנען
קטגוריה:עמק הירדן
קטגוריה:תקופת הברונזה המאוחרת
קטגוריה:מקומות במכתבי אל-עמארנה
פסטיבל בעיקר מוצרט

פסטיבל בעיקר מוצרט (באנגלית: Mostly Mozart Festival) היא סדרת קונצרטים קיציים במרכז לינקולן בניו יורק. המנהלת האמנותית הנוכחית היא ג'יין מוס (Jane Moss) והמנהל המוזיקלי הוא לואי לאנגרה (Louis Langrée). בשנת 2006 חגג הפסטיבל את שנת ה-40 לייסודו ואת יובל ה-250 להולדת וולפגנג אמדאוס מוצרט, שעל שמו הוא נקרא. כמנהגו זה שנים רבות, מעלה הפסטיבל "רבות מיצירותיו של מוצרט לצד מגוון של יצירות מוזיקליות, שנכתבו לאחר מותו בהשראת גאוניותו ובהשפעתה".

== היסטוריה ==
"סרנדות של קיץ - פסטיבל מוצרט" היה פועלם המשותף של האמרגן ג'יי ק. הופמן עם ויליאם לוקווד והחל את פעולתו ב-1 באוגוסט 1966. תוכנית זו, שהתאפשרה הודות לאולמות החדשים, הממוזגים, של מרכז לינקולן, תהיה עם הזמן למה שידוע כיום כ"פסטיבל בעיקר מוצרט". ב-27 בינואר 1991 נפתחו אירועי שנת המאתיים למוצרט במרכז לינקולן בקונצרטים באולם אוורי פישר ובבית מטרופוליטן אופרה. הייתה זו המחווה הגדולה והמקיפה ביותר לחיי מוצרט וליצירתו שנערכה בעולם כולו.

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

בעיקר מוצרט
קטגוריה:וולפגנג אמדאוס מוצרט
תרבות
דורותיאה ונדלינג

מריה דורותיאה ונדלינג (בגרמנית: Maria Dorothea Wendling 21 במרץ 1736 – 20 באוגוסט 1811) הייתה זמרת סופרן גרמניה. 

דורותיאה ונדלינג נולדה בשם מריה דורותיאה שפורני בשטוטגרט. כיום היא זכורה בעיקר כזמרת, שלמענה כתב מוצרט את תפקיד "איליה" באופרה אידומניאו.

דורותיאה ונדלינג מתה במינכן בשנת 1811.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ילידות 1736
קטגוריה:זמרי סופרן
קטגוריה:זמרות במוזיקה הקלאסית
קטגוריה:זמרי אופרה גרמנים
קטגוריה:זמרות גרמניות
קטגוריה:זמרות-יוצרות גרמניות
קטגוריה:נפטרות ב-1811
קטגוריה:זמרות סופרן
יוהאן פטר סלומון

יוהאן פטר סלומון (בגרמנית: Johann Peter Salomon; 20 בפברואר 1745 – 28 בנובמבר 1815) היה כנר, מלחין, מנצח ואמרגן מוזיקלי גרמני שנולד כיהודי והוטבל לנצרות בינקותו<ref></ref>.

== ביוגרפיה ==
סלומון נולד בבון, בנו השני של פיליפ סלומון, אבובן בתזמורת החצר של בון. הבית שבו נולד היה ברחוב בון 515, הבית שבו עתיד להיוולד, כעבור עשרים וחמש שנים, בצירוף מקרים מוזר, לודוויג ואן בטהובן. בגיל שלוש-עשרה היה לכנר בתזמורת החצר וכעבור שש שנים היה לקונצרטמייסטר בתזמורת של הנסיך היינריך מפרוסיה. הוא חיבר כמה יצירות לחצר הנסיך בהן ארבע אופרות ואורטוריה אחת. סלומון עבר ללונדון בראשית שנות ה-80' של המאה ה-18, שם הלחין וניגן בכינור הן כסולן מהולל והן ברביעיית מיתרים. הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בקובנט גארדן ב-28 במרץ 1781.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:יהודים מומרים גרמנים
קטגוריה:כנרים יהודים גרמנים
קטגוריה:מלחינים יהודים גרמנים
קטגוריה:מנצחים יהודים גרמנים
קטגוריה:אמרגנים
קטגוריה:מתנצרים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1745
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1815
POJO

בשפת התכנות ג'אווה, POJO (פּוֹג'וֹ) הם ראשי תיבות של Plain Old Java Object (בתרגום חופשי: אובייקט ג'אווה פשוט, "ישן וטוב"). המושג משמש כדי להדגיש שאובייקט מסוים הוא אובייקט רגיל של ג'אווה, ולא סוג מיוחד כלשהו של אובייקט.

המושג POJO משמש בעיקר כדי לתאר אובייקט ג'אווה שאינו מוגדר בהתבסס על שום מודל אובייקטים, קונבנציה, או תשתית תוכנה גדולה. ככל הנראה, השימוש במושג הפך מקובל בגלל הצורך במושג נפוץ וקל להבנה, כדי להבחין בין אובייקטים רגילים לאובייקטים מורכבים של תשתיות תוכנה.

JavaBean הוא מקרה פרטי של POJO, העונה על שלושת הכללים הבאים: האובייקט ניתן לסריאליזציה, יש לו קונסטרקטור שלא מקבל ארגומנטים, והוא מאפשר גישה למשתני המחלקה באמצעות מתודות get ו-set הנקראות על פי קונבנציה פשוטה למתן שמות.

== הגדרה ==
באופן אידיאלי, POJO הוא אובייקט ג'אווה שאינו מוגבל על ידי שום כלל חוץ מאלה הנאכפים על ידי המפרט של שפת ג'אווה עצמה. POJO לא אמור להיות מחויב לאף אחד מהבאים:
* לרשת (extend) ממחלקה כלשהי שהוגדרה מראש.
* לממש (implement) ממשק כלשהו שהוגדר מראש.
* להכיל אנוטציה (Java annotation) כלשהי שהוגדרה מראש.

עם זאת, בגלל קשיים טכניים ומסיבות אחרות, תשתיות ומוצרי תוכנה רבים המתוארים כמותאמים לעבודה עם POJOs, בכל זאת דורשים שימוש באנוטציות שהוגדרו מראש, על מנת שאפשרויות כמו persistence יעבדו כנדרש.

== מקור המושג ==
את המושג טבעו מרטין פאולר, רבקה פרסונס וג'וש מקנזי בספטמבר 2000:

POJO ממשיך את התבנית של מושגים ישנים יותר לתיאור טכנולוגיות שאינן משתמשות במאפיינים חדשים ומיוחדים, כגון:
* בטלפוניה, המושג POTS עבור Plain Old Telephone Service.
* ב-++C, המושג PODS עבור Plain Old Data Structure, מתאר מבני נתונים המשתמשים רק במאפיינים של שפת C.
* ב-Perl, המושג POD עבור Plain Old Documentation.
* בדוט נט, המקבילה ל-POJO היא POCO עבור Plain Old CLR Oject. ב-PHP, המושג הוא POPO עבור Plain Old PHP Object.

קטגוריה:Java
ביריאווזה

ביריאווזה (תעתיק Biryawaza; באכדית <sup>M</sup>Bir<sub>5</sub>-ia-wa-za) בנו של שוטרנה (Šutarna), היה שליט דמשק בסביבות אמצע המאה ה-14 לפנה"ס. הוא היה מלך-ואסל נאמן למצרים ותקופת שלטונו החלה בסוף תקופתו של אמנחותפ השלישי והסתיימה בשנותיו הראשונות של אחנתון.

השם ביריאווזה הוא בשפה הודו-אירופאית וייתכן שהיה מקבוצת המריאנו (Maryannu) בדומה לעם ששלט במיתני ולחתים.

הוא מופיע מספר פעמים במכתבי אל-עמארנה: בא"ע 250 השליט המצרי מצווה עליו לנקוט בפעולה צבאית כנגד בניו של לבאיה, ובא"ע 151 מוזכרת מתקפה של אבי-מילכי שליט צור על ממלכתו ובמכתבים אחרים מצוינים התכתשויות נוספות עם איטקאמה, שליט קדש וכן עם אזורי, שליט האמורו.

ביריאווזה מופיע גם במכתב א"ע 197. במכתב זה הוא מואשם על ידי פרעה שלקח מרכבות בעַשְתָּרוֹת ומסרן לידי העפירו. במכתב זה מוזכרות גם הערים ינועם, בַּצְרוּנָה, חַלוּני, וארץ תַּחְשׁ. הוא מופיע גם במכתבים 194, 195, ו-196.

==לקריאה נוספת==

* Nadav Na’aman: Biryawaza of Damascus and the Date of the Kamid el-Loz Apiru Letters, in: Ugarit-Forschungen 20 (1988), 179–193.
* Nadav Na’aman: [http://books.google.co.il/books?id=HmTOoQmf23AC&printsec=frontcover#v=onepage&q&f=false Ancient Israel and Its Neighbors: Interaction and Counteraction: Collected Essays], Eisenbrauns, 2005

קטגוריה:אישים שחיו באלף ה-2 לפנה"ס
קטגוריה:מושלי כנען בתקופת אל-עמארנה
קטגוריה:סופרי מכתבי אל-עמארנה
קטגוריה:דמשק
רביעיית וג

רביעיית וג (בהונגרית: Végh) היא רביעיית מיתרים שהתקיימה מ-1940 ועד 1980 ונודעה בהקלטות מכלול רביעיות המיתרים של בטהובן ובארטוק. 

הרביעייה הוקמה על ידי שאנדור וג (Végh Sándor), תלמידו של זולטן קודאי, שניגן בה כינור ראשון וכן ניגנו בה עד 1978 שאנדור זלדי (Zöldy Sándor), כינור שני; ג'ורג' ינצר (Janzer Georges) בויולה ופאול סבו (Szabo Paul) בצ'לו. ב-1978 החליף פיליפ נגלה (Philipp Naegele) את שאנדור זלדי וברונו גיורנה (Bruno Giuranna) החליף את ג'ורג' ינצר.

לפני הקמת הרביעייה ניגן וג ניגן עם זולטן סקלי, ידידו של בלה בארטוק, ויחד עמו ניגן את בכורת רביעיית המיתרים מס' 5 של המלחין. ב-1940 הקים וג את הרביעייה ששהתה בבודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה ועזבה אותה ב-1946 לפריז. באותה שנה ניגנה הרביעייה בז'נבה וזכתה בפרס ראשון בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי הראשון בעיר. 

ב-1952 הקליטה הרביעייה במונו את מכלול הרביעיות של בטהובן בבוסטון וב-1954 הקליטה את שש רביעיות המיתרים של בארטוק, שתי ההקלטות ראו אור ב-EMI. ב-1954 הוחתמה הרביעייה לחברת דקה והקליטה רביעיות של קודאי, מוצארט, היידן, ברהמס ושוברט. בין השנים 1972 ל-1974 שבה הרביעייה והקליטה שנית, בסטריאו את מכלול הרביעיות של בטהובן, ההקלטה ראתה אור תחת מותג "טלדק" המשותף לדקה ולטלפונקן. ב-1972 הוקלטו מחדש בסטריאו גם הרביעיות של בארטוק.

במקביל להקלטות הופיעה הרביעייה רבות ברחבי העולם.

ב-1978 עבר ג'ורג' ינצר ורעייתו הצ'לנית אווה צ'קו לנגן עם הכנר הבלגי ארתור גרומיו והרכב הרביעייה השתנה. ב-1980 עזב וג לקריירה כסולן והרביעייה התפרקה לאחר 40 שנות פעילות רצופה.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.classicstoday.com/review/review-7667/ ביקורת הקלטת רביעיות בטהובן מ-1952]

וג
קטגוריה:הרכבים קאמריים
משה בריינהנדלר

משה אליעזר בריינהנדלר (בן ענת) (15 באוקטובר 1902 – 7 ביולי 1953) היה עסקן ציבור ישראלי, חבר אחדות העבודה, מפא"י ומפ"ם, חבר מועצת פועלי תל אביב, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר מועצת עיריית תל אביב, ממייסדי קופת מלווה וחסכון של עובדי תל אביב ומייסד משען.

==ביוגרפיה==
בריינהנדלר נולד בבריסק למשפחה דתית. קיבל חינוך בחדר מתוקן, למד בבית ספר תיכון ולאחר מכן באוניברסיטת ורשה. הוא היה פעיל ציוני, חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית, וממייסדי החלוץ בבריסק והסתדרות הנוער הרצליה. במהלך לימודיו כתב מאמרים רבים בעיתונים ציוניים. בשנת 1925 התחתן ועלה עם אשתו לארץ ישראל. לאחר שעבד חודשים אחדים כפועל היה ממייסדי "קופת מלווה וחסכון" של העובדים בתל אביב וכיהן כמזכיר הקופה.
בשנת 1931 יזם את הקמת משען, שעסקה בעזרה לנזקקים. בריינהנדלר נתן לפונים למשען יחס אישי ואנושי חם שכונה כגישה "רגשנית", לעומת מה שנודע כגישה ה"מפוכחת" של זאב ויינר.

בשנים 1942–1945 שירת בנוטרות. 

בריינהנדלר היה חבר באחדות העבודה, ועם הקמת מפא"י היה לחבר בה. בעת הפילוג בשנת 1944 עבר אל התנועה לאחדות העבודה, ועם הקמת מפ"ם ב-1948 היה לחבר בה. הוא נשא בתפקידים שונים, בהם חבר מועצת פועלי תל אביב, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר מועצת עיריית תל אביב.

נפטר ב-1953 ממחלה ממארת, בגיל 50. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.

הותיר את אשתו, נעמי, ושני בנים: ברוך (בורלה) בן-ענת (1926–1999) ושמואל בן-ענת.

במלאת שנה למותו נקראה על שמו מרפאה של קופת חולים כללית ביפו. במלאת 20 שנה לפטירתו קבעו מרכז משען ולשכת המס המרכזית את פרס "משען" על שמו, שיוענק לעבודה בכתב בנושא "העזרה ההדדית בהסתדרות".

==קישורים חיצוניים==
* 
* , 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:חברי מועצת העיר תל אביב-יפו
קטגוריה:ציונים סוציאליסטים
קטגוריה:פעילי ההסתדרות הכללית
קטגוריה:פעילי מפ"ם
קטגוריה:אנשי העלייה הרביעית
קטגוריה:נוטרים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות נחלת יצחק
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1902
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1953
האיגוד הכל-גרמני

אתנוגרפית של אירופה המציגה את פיזורם של דוברי שפות גרמאניות (שפראכבונד) בסוף המאה ה-19 

]]
האיגוד הכל-גרמני (בגרמנית: Alldeutscher Verband; עד 1894: האיחוד הגרמני הכללי, Allgemeiner deutscher Verein) היה ארגון גרמני לאומני שנוסד באופן רשמי בבירה ברלין ב-9 באפריל 1891. הארגון עסק בשורה של נושאים, והתרכז באימפריאליזם, אנטישמיות, "השאלה הפולנית" (בעיקר במערב פרוסיה) ובמידה פחותה בצרפתים באלזס לורן ובתמיכה במיעוטים גרמניים במדינות אחרות.

מטרת האיגוד הייתה לטפח ולהגן על האידאולוגיה של לאומיות גרמנית ככוח מאחד של גרמנים באשר הם, גם תושבי גרמניה וגם כאלו החיים מחוץ לגרמניה, להחיות את התודעה הפטריוטית ולטפל ולתמוך באינטרסים גרמניים בחו"ל. למרות מספרם הנמוך יחסית של חבריו, האיגוד נהנה מהשפעה לא-פרופורציונלית על גרמניה, ורעיונותיו השפיעו על הממשלה והעם הגרמניים.

בין מייסדי האיגוד היו אלפרד הוגנברג, קרל פטרס (Peters) והיינריך קלאס (Claß). מטרתם העיקרית בעת הקמת האיגוד הייתה למחות נגד החלטות ממשלה שלדעתם יחלישו את גרמניה. הזרז להקמה היה אמנת זנזיבר. בהסכם זה, שנחתם ב-1890 בין בריטניה וגרמניה ועסק בנושאים טריטוריאליים במזרח אפריקה, ויתרה גרמניה על שליטה במושבות זנזיבר וויטולנד (האחרונה כיום חלק מקניה); חברי האיגוד התעלמו מהישגים כמו קבלת השליטה באיי הלגולנד, קבלת "רצועת קפריבי" (Caprivi) שבדרום-מערב אפריקה הגרמנית וההסכמים שאפשרו את הקמת מזרח אפריקה הגרמנית. האיגוד היה קשור לאיגוד האיכרים (Bund der Landwirte) החזק.

האידאולוגיה של האיגוד התפתחה בהדרגה לגזענות ביולוגית, דרוויניזם חברתי (לאמארקיזם), טוהר הגזע והאמונה כי העם הגרמני זקוק לעוד מקום על מנת לשרוד (מרחב מחיה). משהתפתחה בקרב חברי האיגוד ההכרה העצמית כ"גזע עליון", הם התנגדו להתערבבות עם גזעים נחותים להשקפתם, כמו יהודים וסלאבים. האיגוד התיר בתחילה חברות של יהודים, בתנאי שהם התבוללו לחלוטין בתרבות הגרמנית. רק בשנת 1912, שמונה שנים לאחר מותו של וילהלם מאר, הצהיר האיגוד על גזענות כעקרון יסוד.

האיגוד היה נדבך בעיצוב השאיפות הגאופוליטיות-אימפריאליסטיות של גרמניה. הפרסום "לו הייתי הקיסר", שיצא מטעם האיגוד ב-1912, קרא לגרמנים לכבוש שטחים במזרח המיושבים על ידי סלאבים "נחותים", וליישב במקומם מתיישבים גרמנים, וכן קרא לגירוש של אוכלוסייה פולנית משטחים פרוסיים. במלחמת העולם הראשונה ולאחריה הציגו חברי האיגוד עמדות נִציות, ותמכו באגדת תקיעת הסכין בגב של אריך לודנדורף, שהאשים דמוקרטים וסוציאליסטים שהם בגדו בגרמניה וגרמו לכך שהגרמנים הפסידו במלחמה.

האיגוד התפרק בשנת 1939 ונטמע בתוך המפלגה הנאצית. מושגים שטבעו האיגוד ואנשיו הפכו לחלק מהשיח הנאצי, ובהם: "Lebensraum" (לבנסראום, 'מרחב מחיה'), "Drang nach Osten" (דראנג נאך אוסטן, 'הדחף מזרחה') וכן "Volksgruppe" כהגדרה למיעוטים גרמניים מחוץ לגרמניה, כלומר לא עוד מיעוט אלא קבוצה לאומית.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:גרמניה: אנטישמיות
קטגוריה:גרמניה: היסטוריה
קטגוריה:גרמניה: פוליטיקה
קטגוריה:ארגונים אנטישמיים
גד רפן

גד רֶפֶּן (נולד ב-18 בספטמבר 1945) הוא לוחם בחיל השריון שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו בקרב עמק דותן במלחמת ששת הימים.

==ביוגרפיה==
רפן נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד. היה מ"מ במילואים של טנקי שרמן אם-51 בפלוגה ה' בגדוד 39 בחטיבה 45 (לימים חטיבה 188) של חיל השריון. לקראת מלחמת ששת הימים גויס ויחידתו יועדה לפעילות בגזרת ג'נין.

עם פרוץ המלחמה נעה יחידתו, שהייתה מכונסת בשטחים באזור אליקים, דרך יקנעם לצומת מגידו. כשהגיעה לאזור הצומת קיבלה היחידה הודעה על תותחים ארוכי טווח המפגיזים את רמת דוד. הכוח נכנס לקרב וחיסל את התותחים. לאחר שמפקד הפלוגה נפגע לקח רפן את הפיקוד על הפלוגה, ועם סיום הקרב הוביל את הטנקים לרכס מעל ג'נין כדי לוודא שהטנקים הירדניים חוסלו. הוא קיבל פקודה לשוב לעמק דותן, המרחב שבו התנהל הקרב, ושם ניהל קרב נוסף מול טנקי פטון M-48, בהיותו בעמדת נחיתות. במהלך הקרב נפצע רפן, ספג רסיסים בכל חלקי גופו, נכווה קשות, וידו השמאלית נותרה תלויה על בלימה. הוא ועשרה חיילים רצו לעבר סמוך. מכיוון שחששו שהם עומדים ליפול בשבי הירדני, השמידו החיילים שמצאו מסתור בבית המשאבה את כל המסמכים שהיו ברשותם. בסופו של דבר, הטנקים הירדניים לא איתרו אותם, והם הצליחו להתארגן ולבסוף חולצו מהמבנה.

רפן פונה לבית חולים העמק בעפולה, ובשל מצבו החמור העבירו אותו לבית החולים רמב"ם בחיפה, שם נקבע כי לא ניתן להציל את ידו.

בתיאור המעשה נכתב:

על פעולותיו בקרב עוטר רפן בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי כושר מנהיגות למופת, שליטה עצמית וסבילות.

רפן נזכר, לצידו של צבי סדן שעוטר בעיטור העוז, במילות שירה של דליה רביקוביץ', "עמק דותן", שהושר על ידי להקת פיקוד הצפון: "וגדי וצבי בהדר גבורתם".

רפן עבר תהליך שיקום של שנתיים ובו הותאמה פרוטזה לידו הכרותה. לאחר מכן השלים בגרויות במסגרת מבצע של התנועה הקיבוצית שהקימה בית ספר בקיבוץ אייל במימון משרד הביטחון.

בשנת 1970 הצטרף לפרויקט טנק מרכבה והיה בצוות האחראי לבניית התובה. כמו כן, עסק בניסויי שדה של הטנק עד לשנת 1978. לאחר מכן שב לקיבוץ.

בשנת 1980 הצטרף לעבודה בחברת ביטוח ממשלתית, קרן הביטוח לנזקי טבע וחקלאות. רפן עבד בקרן במשך 20 שנה והגיע לתפקיד שמאי ראשי ומנהלת מחלקת שמאות, תפקיד שבו היה ממונה על השמאים בארץ.

בשנת 2023 הצטרף להפגנות נגד הרפורמה המשפטית והוא מדגיש "לא לאבד תקווה, לא להתייאש. אין לנו דרך אחרת, חייבים להמשיך ולהפגין"

==קישורים חיצוניים==
* 
* [https://web.archive.org/web/20160303205136/http://www.yadlashiryon.com/show_item.asp?levelId=63848&itemId=184&itemType=0 סגן גד רֶפֶּן], באתר חיל השריון
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מעוטרי עיטור הגבורה במלחמת ששת הימים
קטגוריה:מעוטרי חטיבה 188
קטגוריה:שמאים ישראלים
קטגוריה:עין חרוד איחוד: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945
קטגוריה:מפקדי מחלקות במלחמת ששת הימים
קטגוריה:חיילי חיל השריון במלחמת ששת הימים
חיבוק ראשון (עמותה)

לוגו העמותה
עמותת חיבוק ראשון עוסקת בטיפול בתינוקות נטושים ובודדים בבתי החולים בישראל.

נכון לשנת 2021, מכהנת בתפקיד יו"ר העמותה מיכל קוריאט. מנכ"לית העמותה היא אפרת יסעור.<ref name="tinokot.org.il"></ref>

==חזון העמותה==
עמותת חיבוק ראשון (עמותה רשומה), הוקמה במטרה לטפל בתינוקות הנטושים והבודדים ישראל, על ידי צוות של מתנדבות מסורות שרצו לעזור לשפר את מצבן הנפשי הירוד של התינוקות בעקבות נטישת ההורים.

==רקע==
עמותת "חיבוק ראשון" הוקמה בשנת 2004 על ידי מיכל קוריאט, מנכ"ל ובעלים של חברת "טרנסקום גלובל", לאחר שנחשפה לפרסום באינטרנט שעסק בתינוקות נטושים.<ref name="tinokot.org.il"/>

במדינת ישראל נולדים מדי שנה כ-300 תינוקות שננטשים על ידי הוריהם בבתי החולים, ונשארים שם עד להחלמתם המלאה או עד למציאת פתרון מתאים למצבם, לפעמים למשך חודשים ארוכים. תינוקות אלו זוכים לטיפול פיזי ורפואי מסור על ידי צוות בית החולים, אך בשל עומס העבודה אין באפשרותם להעניק טיפול רגשי רציף לו הם זקוקים.

==פעילות העמותה==
העמותה שמה לה למטרה למלא את החלל הנוצר בהיעדר הטיפול ההורי, ולספק עד כמה שניתן את הצרכים הרגשיים והקוגניטיביים החיוניים כל כך להתפתחותו התקינה של התינוק. העמותה מטפלת גם בתינוקות הסובלים מהיעדר נוכחות הורית מספקת (הנובעת מאילוצים שונים), החיונית להחלמתם ובריאותם הנפשית.

העמותה פעילה ב-22 מתוך כ־35 בתי-חולים ומוסדות מדינה מוכרים ברחבי ישראל, ונותנת מענה לכל תינוק באמצעות הפעלת מערך מתנדבות המונה כ־500 נשים. מתנדבות העמותה המלוות את התינוקות באופן יומיומי מדמות למעשה עבורם את ההורה הביולוגי החסר ויוצרות עימם קשר אנושי קבוע, מחייכות אליהם, מחבקות אותם ודואגות לכל צורכיהם.

==תמיכה כספית==
פעילות עמותת חיבוק ראשון, מתקיימת מכספי תרומות של אנשים פרטיים. העמותה מעסיקה מערך סוציאלי, המשמש לזרוע המקשרת בין העמותה לבין בתי החולים. כל מקרה של תינוק נטוש הוא מקרה רווחה מורכב והטיפול מתבצע בין עובדת סוציאלית של העמותה לבין עובדת סוציאלית מבית החולים. כמו כן המערך הסוציאלי מבצע את הסינון, המיון, ההכשרה והליווי של המתנדבים.

==פרסים ואותות==
* שנת 2008 - ארנסט אנד יאנג בשיתוף "דה מרקר" בוחרים במיכל קוריאט, מייסדת ויו"ר חיבוק ראשון, לאחת מעשרת יזמי השנה
* שנת 2009 - מגן שר הבריאות למתנדב
* שנת 2010 - אות הנשיא למתנדב מוענק על ידי הנשיא שמעון פרס למיכל קוריאט על תרומתה הייחודית לטובת המדינה והחברה בישראל.
* שנת 2013 - אות אומ"ץ מוענק על ידי תנועת אומ"ץ לעמותת חיבוק ראשון על פועלה למען קידומן וטיפוחן של אוכלוסיות חלשות.

==קישורים חיצוניים==
* 

* 
* 
* גל מור, [https://archive.today/20130108025609/http://www.holesinthenet.co.il/archives/46840 עמותת חיבוק ראשון למען תינוקות נטושים: יוזמה שדורשת חיבוק], באתר חורים ברשת 22 במאי 2012
* הילה נגר, [http://mynethadera.co.il/article/2110 לבד בעריסה: התינוק שננטש עובר גמילה מסמים] , באתר mynet, 12 ביולי 2012
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ארגוני עזרה בישראל
קטגוריה:ישראל: רווחת הילד
קטגוריה:ישראל: עמותות
קטגוריה:ארגונים התנדבותיים
קטגוריה:מקבלי אות הנשיא להתנדבות
ניר חסון

ניר חסון (נולד ב-15 בספטמבר 1975) הוא עיתונאי, כתב ירושלים וארכאולוגיה ועורך מדור הסביבה בעיתון "הארץ".

==ביוגרפיה==
חסון יליד ירושלים, למד בגימנסיה העברית רחביה. למד לתואר בוגר ומוסמך באוניברסיטה העברית בחוג ליחסים בינלאומיים וחטיבה בלימודי אפריקה ותואר שני בגאוגרפיה.

בשנת 2001 החל לעבוד כעיתונאי במקומון הירושלמי "כל העיר" ככתב רווחה ובריאות. בשנת 2004 עבר לעיתון "הארץ" ככתב הדרום. בתפקידו זה סיקר את תוכנית ההתנתקות ופינוי היישובים מרצועת עזה. בהמשך היה כתב לענייני משפט בתל אביב וסגן ראש מערכת החדשות בעיתון.

החל משנת 2009 משמש ככתב ירושלים וארכאולוגיה בעיתון. בשנת 2019 הפך חסון לעורך מדור הסביבה בעיתון.

נשוי ואב לשלושה.

==עבודתו העיתונאית==
בין כתבותיו על תוכנית ההתנתקות הייתה הכתבה שעסקה בקשיים בהעברת החקלאות מגוש קטיף, וכן ריאיון עם ד"ר מיכאל פייגה לקראת ההתנתקות.

בתפקיד ככתב ירושלים עסק ועוסק בין היתר במשפטו של ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט שהתנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים. סיקור הנעשה במזרח ירושלים והיחסים בין תושבי העיר הערבים והיהודים. יחסי חילונים חרדים בעיר. העדות הנוצריות בעיר. סיפורים מתחום הסביבה, התחבורה והמערכת העירונית ועוד.

חסון סיקר בשנים האחרונות כמה מהמאבקים הציבוריים הגדולים בירושלים, בהם המאבק נגד ההתנחלות בשייח ג'ראח, המאבק נגד הדרת נשים, המאבק נגד סגירת בריכת ירושלים, המאבק נגד דירות הרפאים, המאבק של המסעדות בירושלים נגד הרבנות הראשית בנושא תעודות הכשרות, המאבק למען פארק עמק הצבאים ועוד.

כתבותיו עוסקות גם בתחום שימור התרבות וסיפורים היסטוריים. סיקור גופים כמו רשות העתיקות, יד ושם, הספרייה הלאומית, האקדמיה ללשון העברית ועוד.

בחודש מאי 2010 פרסם כתבת תחקיר ארוכה בשלושה חלקים, "מוזיאון של אי-סובלנות", שעסקה בחפירת השלדים במוזיאון הסובלנות. הכתבה פורסמה באינטרנט בשלושה חלקים והופעה בדפוס כמוסף נפרד. הכתבה עוסקת בסילוקם המהיר של עצמות נפטרים מוסלמים בבית הקברות המוסלמי הישן שהיה חלק מבית הקברות ממילא לצורך בניית מוזיאון הסבלנות.

באפריל 2011 פרסם כתבה בשם "ירושלים של מטה: סיפורה של העיר התת-קרקעית" על מערכת המנהרות התת-קרעית בעיר העתיקה בירושלים שנחפרה במשך עשרות שנים. כתבת תחקיר גדולה על הארכאולוג רוני רייך.

החל מחודש נובמבר 2012, חסון כותב בלוג באתר עיתון "הארץ", בשם "בלוג ירושלמי", העוסק בסיפורים על ירושלים.

ב-2017 יצא ספרו "אורשלים - ישראלים ופלסטינים בירושלים 1967–2017" בהוצאת ידיעות אחרונות/ספרי עליית הגג.

באוגוסט 2019 חשף שלצורך צילומי הסדרה "מחוז ירושלים" שתלו שוטרים רובה בביתו של תושב עיסאוויה. החשיפה הובילה להסרת כל פרקי הסדרה מכלל פלטפורמות השידור.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20121128163023/http://blogs.haaretz.co.il/nirhasson/29/ בלוג ירושלמי - הבלוג של ניר חסון], בעיתון הארץ

מאמריו:
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סגל הארץ
קטגוריה:כתבים משפטיים ישראלים
קטגוריה:כתבי רווחה ישראלים
קטגוריה:כתבי בריאות ישראלים
קטגוריה:בוגרי גימנסיה רחביה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בית הכרם: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1975
רייכסבנק

מניית הרייכסבנק, 1925
רייכסבנק (בגרמנית: Reichsbank) היה הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית מ-1876 ועד 1945.
== היסטוריה ==
לפני איחוד גרמניה שימש הבנק, שהיה בבעלות פרטית ובפיקוח ממשלתי, כבנק המרכזי של פרוסיה והיה אחד מ-31 בנקי-שטרות מדינתיים (Notenbanken), שהנפיקו כל אחד הילך (מטבע) נפרד. גם לאחר העברת חוק הבנק והקמתו ב-1 בינואר 1876 המשיכו להתקיים מספר בנקים מדינתיים עצמאיים בבוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה.

המטבע עד מלחמת העולם הראשונה היה הגולדמרק, שנשען על כלכלתה היציבה של הקיסרות. לאחר המלחמה, דרישות הפיצויים האדירות שהשיתו על גרמניה יריבותיה בחוזה ורסאי, התמוטטות כלכלתה וכיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת ירד ערכו של המטבע דרמטית והוא לא גובה עוד בזהב ולפיכך הפך ל"פפירמרק" (כסף-נייר), האינפלציה בגרמניה של שנות העשרים הובילה לאנרכיה בתחום המוניטרי, שנבלמה בשלהי 1923 עם הצגת הרנטמרק, שמחק 12 אפסים מערך המרק הקודם וייצב את גיבוי המטבע על ערבויות של נדל"ן וסחורות באמצעות בנק ייעודי שנקרא רנטבנק. 

תוכנית דוז מ-1924, שנועדה להסדר פריסת חובות הפיצויים של גרמניה, ניתקה את הבנק המרכזי משליטת הממשלה והפכה אותו לישות עצמאית. ב-30 באוגוסט 1924 החל הבנק להנפיק באופן סדיר את המטבע החדש, הרייכסמרק, שהחליף את הרנטמרק. לנשיא הבנק התמנה אחד מאדריכלי עצירת ההיפר-אינפלציה, היילמאר שאכט. שאכט התפטר מתפקידו ב-1930, לאחר שסירב לקחת חלק בהכרה בפיצויים שעל גרמניה לשלם. עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, מינה אותו היטלר מחדש לנשיא הבנק, תפקיד בו כיהן עד 1939.

חוק מ-1937 שחוקקה ממשלת גרמניה הנאצית הביא את עצמאות הבנק לקיצה וחידש את השליטה הממשלתית בבנק. ב-1939 שונה שמו של הבנק ל-Deutsche Reichsbank והוא הועבר לשליטתו האישית של אדולף היטלר, כאשר כנשיא הבנק נבחר לכהן ולטר פונק, שהחליף את שאכט.

לאחר מלחמת העולם השנייה פורק הבנק, יחד עם יתר מוסדות השלטון הנאצי. בעלות הברית נטלו על עצמן את תפקיד הדפסת הכסף, לפי תוכנית מורגנטאו והגורם המנפיק שנרשם על השטרות היה Alliierte Militärbehörde (השלטון הצבאי של בעלות הברית). ב-1948 חולקה גרמניה, הבנק המרכזי של גרמניה המערבית היה Bank deutscher Länder (בנק המדינות הגרמניות) ומ-1957 הדויטשה בונדסבנק (Deutsche Bundesbank), הבנק המרכזי של מזרח גרמניה היה Staatsbank der DDR (בנק המדינה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית).

== נשיאי הבנק ==
*1876–1890: הרמן פון דשנד (Hermann von Dechend)
*1890–1908: ריכרד קוך (Richard Koch)
*1908–1923: רודולף הבנשטיין (Rudolf E. A. Havenstein)
*1923–1930: היילמאר שאכט
*1930–1933: האנס לותר
*1933–1939: היילמאר שאכט
*1939–1945: ולטר פונק

== קישורים חיצוניים ==

* [http://chestofbooks.com/finance/banking/Money-And-Banking-Holdsworth/168-The-Reichsbank.html הרייכסבנק]

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:גרמניה: כלכלה
קטגוריה:רפובליקת ויימאר
קטגוריה:גרמניה הנאצית: כלכלה
קטגוריה:בנקים מרכזיים
קטגוריה:האימפריה הגרמנית
גולדמרק

שטר של 20 מרק. 1914.
גולדמרק (בגרמנית: Goldmark , מילולית: מרק זהב, סימן: ℳ) לרוב סתם "מרק", היה המטבע של הבסיס הדו מתכתי ששימש את הקיסרות הגרמנית משנת 1873 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. המילה "זהב" הכלולה בשם המטבע מצביעה על כך שנתמך בזהב לפי תקן הזהב בערך של 2,790 מרק לקילוגרם זהב במרתפי הרייכסבנק. במהלך המלחמה ולאחריה, כיוון שלא גובה עוד בזהב נקרא "פפירמרק" (Papiermark; "מרק נייר"). מרק אחד נחלק ל-100 פפניג (Pfennig).

== היסטוריה ==
עד לאיחוד גרמניה הנפיקה כל מדינה מטבע עצמאי, אך רובם היו קשורים למטבע ה-Vereinsthaler, מטבע שהכיל גרם של כסף טהור. לערים ואזורים שלא השתמשו ב-Vereinsthaler היה שער המרה ידוע ממטבען ל-Vereinsthaler. לפיכך, כאשר הוחלט על הטבעת מטבע אחיד נקבע שער חליפין פשוט של שלושה מרקים ל-Vereinsthaler אחד.

הילכים קודמים אחרים בגרמניה היו הגולדן של דרום גרמניה (בוואריה, באדן, וירטמברג ופרנקפורט); הטאלר של ברמן והמרק של המבורג, באלזס-לורן נעשה שימוש בפרנק הצרפתי.

== מטבעות ==
מרק כסף מ-1875
מטבעות בערכים של פחות ממרק אחד הוטבעו בעיצוב אחיד לכל הקיסרות, מטבעות ממרק אחד ומעלה הוטבעו בעיצוב מקומי, כאשר על צד אחד נטבע העיט הקיסרי, סמל הקיסרות ובצד השני דיוקן המונרך המקומי או סמל העיר (בערים החופשיות ליבק, המבורג וברמן).

המטבעות במחזור היו:
* 1 פפניג נטבע בנחושת בין 1873 ל-1916 ובאלומיניום בין 1916 ל-1918
* 2 פפניג – נחושת 1873–1916
* 5 פפניג – סגסוגת נחושת-ניקל 1873–1916; ברזל 1915–1922
* 10 פפניג – נחושת-ניקל 1873–1916; ברזל ואבץ 1915–1922
* 20 פפניג – כסף (90% כלומר 1 גרם כסף טהור ב-1.111 גרם מטבע) 1873–1878; נחושת-ניקל 1887–1892
* 25 פפניג – ניקל 1909–1912
* 50 פפניג או חצי מרק – כסף (90%, 2.7778 גרם מטבע) 1873–1919; אלומיניום 1919–1922
* 1 מרק – כסף 90% (5.5555 גרם מטבע) 1873–1916
* 2 מרק – כסף 90% (11.1111 גרם) 1873–1915
* 3 מרק – כסף 90% (16.6667 גרם) 1908–1918
* 5 מרק – כסף 90% (27.7778 גרם) 1873–1915; זהב (90% במשקל מטבע 1.9912 גרם) 1877–1878
* 10 מרק – זהב 90% (משקל מטבע 3.9825 גרם) עד 1915
* 20 מרק – זהב 90% (משקל מטבע 7.965 גרם) עד 1915

== שטרות ==
שטרות בערכים של 10, 20 ו-50 מרק הופקו על ידי האוצר האימפריאלי (Reichskassenschein) בעוד שטרות בערכים 20, 50, 100 ו-1,000 הופקו על ידי הרייכסבנק המרכזי בברלין ועל ידי בנקים מרכזים של המדינות בוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.numispedia.de/Goldmark הערך "גולדמרק" באתר האנציקלופדיה הגרמנית למטבעות] 
* [http://www.deutsche-schutzgebiete.de/muenzen_deutsches_reich.htm מטבעות הקיסרות הגרמנית] 

קטגוריה:גרמניה: כלכלה
קטגוריה:מטבעות אירופה
קטגוריה:מטבעות

קטגוריה:האימפריה הגרמנית
מלון קרלטון תל אביב

מלון קַרלטון תל אביב הוא בית מלון הממוקם בלב רצועת החוף של תל אביב מול המרינה של תל אביב, בצמוד לכיכר אתרים.

== היסטוריה ==
המלון הושלם בספטמבר 1981 ותוכנן בידי האדריכלים יעקב רכטר, משה זרחי והמהנדס מיכה פרי.

המלון מתנשא לגובה 56.95 מטרים ובו 15 קומות. במפלס הגג ישנה מרפסת תצפית, ג'קוזי ובריכת שחיה פתוחה. המלון מכיל 269 חדרי אירוח הצופים בין היתר אל הים התיכון, אל המרינה של תל אביב ואל יפו העתיקה. פעילותו המלון מתמקדת בתחום אירוח תיירות זרה מחו"ל, בדגש על תיירות עסקית.

קרלטון תל אביב הוא מלון היוקרה היחיד הנמצא בבעלות פרטית של קבוצת משקיעים מחו"ל, ואינו נמנה עם רשת בינלאומית, כאשר ניהול המלון נעשה ישירות על ידי הבעלים ומנכ"ל המלון, יוסי נביא, ולא על ידי חברת ניהול חיצונית.

במהלך שנת 2012 שופץ המלון בעלות כוללת של למעלה מ-28 מיליון ש"ח וחזית המלון חוברה ישירות לטיילת של תל אביב.

בשנת 2013 פתח המלון את מתחם הקומה ה-15 הכולל בריכת שחיה מחודשת ואת מסעדת "בלו סקיי" החלבית של השף מאיר אדוני.

ביוני 2014 נפתחה במלון מסעדת לומינה הבשרית, אף היא של השף מאיר אדוני.

== פרסים ==
בשנים 2010, 2012 ו-2013 זכה המלון בתואר המלון העסקי הטוב ביותר במסגרת תחרות ה- World Travel Awards.

== קישורים חיצוניים ==

*
* "[http://www.globes.co.il/news/article.aspx?did=1000891646 מצליח להפתיע: הצצה למלון קרלטון תל אביב]" - 11.11.13, גלובס
* "[http://www.mako.co.il/travel-israel/leisure/Article-2c524595659f441006.htm?sCh=3d385dd2dd5d4110&pId=789204362 תל אביב, יא חביבי, תל אביב: נופש במלון קרלטון]" - 25.03.14, אתר מאקו
* [http://www.jpost.com/Not-Just-News/Covering-all-the-angles-382340 Covering all the angles]" - 20.11.14, Jerusaelm Post"

קרלטון
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן יעקב רכטר
קטגוריה:ברוטליזם בישראל
קטגוריה:רחוב הירקון
קטגוריה:הצפון הישן
גור ורבינסקי

גרגור "גור" ורבינסקי (באנגלית: Gregor "Gore" Verbinski; נולד ב-15 במרץ 1964) הוא במאי, תסריטאי, מפיק ומוזיקאי אמריקאי. ורבינסקי ידוע בשל בימוי הסרטים הצלצול, שודדי הקאריביים ורנגו.

== קורות חיים ==
ורבינסקי נולד כילד השלישי למשפחה של חמישה ילדים להוריו ויקטור ולורטה ורבינסקי באוק רידג', טנסי. אביו היה מדען פולני שעבד כפיזיקאי. בשנת 1967 משפחת ורבינסקי עברה לסן דייגו, קליפורניה, והוא החל את הקריירה המקצועית שלו כגיטריסט בלהקות פאנק רוק, כדוגמת "הנועזים" (Daredevils), וביים את סרטיו הראשונים יחד עם חבריו. לאחר שפיתח תשוקה לקולנוע מכר את הגיטרה שלו ורכש בכסף מצלמת 8 מ"מ. במקביל למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עד לסיום התואר הראשון שלו בשנת 1987. 

עם תחילת הקריירה שלו ביים קליפים ללהקות רוק. ביניהן בד רליג'ן, L7 ועוד. לאחר מכן המשיך וביים פרסומות לחברות גדולות כמו נייקי, אמריקן איירליינס, קוקה-קולה ועוד. בשנת 1993 יצר את קמפיין הפרסום המפורסם "באדוויזר" שכלל צפרדעים מקרקרות. כפרס על הקמפיין הוענק לו פרס "ארי הכסף" בפסטיבל הפרסום בקאן וגם ארבעה פרסי קליאו. 

ורבינסקי החל את קריירת בימוי הסרטים שלו עם בשנת 1997 עם הסרט "Mousehunt" שזכה לביקורות בינוניות. לאחר מכן ביים את הסרט "המקסיקני" בשנת 2001 שזכה לביקורות צנועות. שנה לאחר מכן ביים את סרטו המצליח הצלצול, שגרף למעלה מ-230 מיליון דולר ברחבי העולם וזכה לביקורות מרשימות. ההצלחה הגדולה ביותר שלו כבמאי הייתה הסרט שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה, שגרף למעלה מ-650 מיליון דולר וזכה למעריצים בכל רחבי העולם ו-5 מועמדויות לפרס האוסקר. לאחר הביקורות הטובות ולאור הצלחת הסרט הראשון, חברת וולט דיסני ביקשה מוורבינסקי לביים שני סרטים נוספים בסדרת שודדי הקאריביים: שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת ושודדי הקאריביים: סוף העולם. בנוסף דיסני פנתה אליו לביים פעם נוספת את כוכב שודדי הקאריביים ג'וני דפ בסרט "הפרש הבודד" (The Lone Ranger) שיצא לקולנוע בשנת 2013. 

=== חיים אישיים ===
ורבינסקי מתגורר בלוס אנג'לס יחד עם אשתו ושני בניו, אנטון ואיבן.

==פילמוגרפיה==
{| class="wikitable"
|-
! שנה !! שם הסרט !! מועמדויות לפרס האוסקר !! זכייה
|-
| 1996 || ריטואל || ||
|-
| 1997 || הצילו! עכבר בבית! || ||
|-
| 2001 || המקסיקני || ||
|-
| 2002 || מכונת הזמן || מועמדות אחת || ללא זכיות
|-
| 2002 || הצלצול || ||
|-
| 2003 || שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה || 5 מועמדויות || ללא זכיות
|-
| 2005 || איש מזג האוויר || ||
|-
| 2006 || שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת || 4 מועמדויות || זכייה אחת
|-
| 2007 || שודדי הקאריביים: סוף העולם || 2 מועמדויות || ללא זכיות
|-
| 2011 || רנגו || מועמדות אחת || זכייה אחת
|-
| 2013 || הפרש הבודד || ||
|-
| 2013 || ביו-הלם || ||
|-
| 2013 || רמז || ||
|-
|2016
|התרופה לשלמות
|
|
|}

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:במאי קולנוע אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס אנני - תסריט
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
קטגוריה:במאי וידאו קליפים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1964
מארק ברנס

מארק נאומוביץ' ברנס (ברוסית: Марк Наумович Берне́с; 8 באוקטובר 1911 – 16 באוגוסט 1969) היה זמר שאנסון ושחקן קולנוע סובייטי ממוצא יהודי. 
180px

== חייו ==
נולד בשם מארק ניימן בעיירת ניז'ין (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. כאשר היה בן חמש עברה משפחתו לחרקוב. בהיותו בחרקוב החל להופיע בתיאטרון מוזיקלי המקומי ואימץ את שם הבמה "ברנס". בשנת 1929, לאחר סיום קורס תיאטרון עבר למוסקבה, שם השתתף במספר הצגות בתיארטאות השונים בעיר. בשנת 1935 החל ברנס להצטלם בקולנוע ולצבור פופולריות. 

בשנת 1943 שיחק ברנס באחד התפקידים הראשים בסרט "שני לוחמים" (Два бойца) לצדו של בוריס אנדרייב והסרט זכה להצלחה רבה. הסרט צולם בטשקנט, לשם נמלטה תעשיית הקולנוע הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה. בסרט זה הוא שר את השיר ״לילה אפל״ (Тёмная ночь), שזכה לאהדת הקהל ונותר אחד השירים המפורסמים שלו. לאור הצלחת הסרט והשירים אותם שר ברנס, החל להופיע במסגרת קונצרטים ברחבי כל ברית המועצות. החל מסוף שנות ה-40 היה ברנס בין הזמרים הפופולריים במדינה. רפרטואר הזמר כלל 82 שירים מהם 40 נכתבו לפי הזמנתו או בהשתתפותו.

במקביל לשירה, המשיך ברנס להצטלם בסרטי קולנוע. בשנת 1951 הוא זכה בפרס סטלין עבור תפקיד בסרט. 

ב-17 בספטמבר 1958 הופיעו מאמרים בגנותו של ברנס בעיתונים איזבסטיה ופראבדה, מאמרים שלא יכלו להתפרסם ללא אישור בכירי השלטון הסובייטי. כתוצאה מפרסומים אלו חדלו תחנות הרדיו הסובייטיות מלהשמיע את שיריו, והוא לא הוזמן לשחק בסרטים. רק בשנת 1960 הוא חזר לרדיו ובשנת 1961 הצטלם בתפקיד זוטר בסרט. באותה שנה שר את השיר ״האם הרוסים רוצים מלחמה?״ (Хотят ли русские войны), שהיה שיר מחאה אנטי-מלחמתי אותו כתב המשורר יבגני יבטושנקו. השיר זכה לפופולריות רבה.

בהמשך חזר ברנס בהדרגה להופיע ולשיר בסרטי קולנוע, אולם לא שב לתפקידים הראשיים. במהלך הקריירה שלו הצטלם ברנס במעל 40 סרטים, והופיע רבות ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי. ב-8 ביולי 1969 הקליט את שירו האחרון, "העגורים" (Журавли), שכתב יאן פרנקל על מילים של רסול גמזטוב.

מארק ברנס נפטר ב-16 באוגוסט 1969 מסרטן הריאה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לפי בקשתו במהלך הלוויה הושמעו הקלטות משיריו.

בשנים 1995-1997 הוצאו 3 תקליטורי אוסף הכוללים את כל שירי הזמר.

מארק ברנס היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה, פולינה, נפטרה בשנת 1956. בשנת 1960 נישא לליליה שהייתה צעירה ממנו ב-18 שנים.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אמנים שעל שמם כוכב לכת מינורי
קטגוריה:זמרים יהודים
קטגוריה:זמרים סובייטים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה סובייטים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יהודים רוסים
קטגוריה:מקבלי עיטור הכוכב האדום
קטגוריה:מקבלי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1911
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1969
בירידיה

מכתב א"ע 365, מכתבו של בירידיה
בירידיה היה שליט מגידו בתקופת הברונזה המאוחרת ב (המחצית הראשונה של המאה ה-14 לפנה"ס), קיומו ידוע ממכתבי אל-עמארנה. במכתבים הוא מכונה "נסיך העיר" (באכדית: amelu שפירושו המילולי "איש העיר"). שמו של בירידיה מעיד על מוצא הודו-איראני, כשמו של שכנו מתענך "ישדתה".

בתקופה זאת כנען הייתה כפופה לשלטון מצרים. השלטון נעשה באמצעות מושלי הערים אשר ניהלו את הערים והעלו מיסים למצרים, ובאמצעות החזקת חיל מצב מצרי בכנען.

מכתבי אל-עמארנה הם ארכיון מכתבים גנוזים שהתגלה בחפירות ארכאולוגיות באל עמארנה שבמצרים התיכונה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בארכיון נמצאו שבעה מכתבים שנכתבו על ידי בירידיה - מכתבים א"ע 242, 243, 244, 245, 246, 247 ו-365. בנוסף מוזכר השם בירידיה בקורפוס מכתבי כומידו של שליט כּוּמִידוּ עיר עתיקה ששכנה בבקאע שבלבנון. באחד המכתבים שזהות שולחו ונמענו אינם ידועים עוסק ברכושו של איש בשם בירידיה. שולח המכתב מזכיר שלמרות בקשותיו הקודמות לא נשלח אליו רכושו. לא ברור אם מדובר באותו אדם, ייתכן ובירידיה שליט מגידו נהרג ושולח המכתב (אולי קרוב משפחתו) מבקש שישלחו אליו את רכושו.

מכתביו של בירידיה לפרעה עוסקים בניסיונותיו של לבאיה שליט שכם המעוניין להרחיב את תחום שלטונו לאזורים בעמק יזרעאל ובכך מסכן את שלטונו של בירידיה.

על פי מכתב א"ע 244 של בירידיה, לבאיה מנצל את החזרת הגדוד המצרי הסדיר ממגידו למצרים כדי לבצע את תוכניות ההתפשטות שלו. הוא נעזר בבעלי בריתו החבירו. הסיבה להחזרת הגדוד המצרי אינה מובהרת מהמכתבים. השערת החוקרים היא שהגדוד הוחזר אולי בשל מאורע חגיגי לכבוד אמנחותפ השלישי, או כדי לעזור לאמנחותפ הרביעי לסגור את מקדשי נא אמון. במכתב זה מתלונן בירידה על מצור שהטיל לבאיה על העיר מתוך מטרה לכבוש אותה. בירידיה הצליח להדוף את לבאיה, ובעקבות זאת נשלח מכתב 243 המספר שבירידיה שומר עכשיו על מגידו, ביום שומר על השדות עם מרכבות, ובלילה על החומות.

במכתב א"ע 245 כותב בירידיה למלך מצרים ומבטיח לו לתפוס את לבאיה חי. לבאיה היה שבוי במגידו, על פי המכתב סַֻרתַ מושל עכו לקח את לבאיה ממגידו והבטיח לשלוח אותו למצרים באנייה. במקום זאת קיבל ממנו כסף ושחרר אותו ביחד עם בעלמהר מחנתון לביתו. על פי מכתב זה, היחסים בין מגידו וממלכת עכו מתוחים למדי. ייתכן והסיבות לכך הוא בסמיכות השטחים בשליטתם שהביאו לתביעות טריטוריאליות.

לפי מכתב 248 כנראה נכללה תענך בתחום ממלכתו של בירידיה. במכתב 365 מתלונן בירידיה שהוא חורש לבדו את אדמות שונם ולשם כך גייס אנשים כמס עובד מיפו ומנריבתה.

באחד המכתבים מסופר שבירידיה שלח שלושים ראשי בקר למצרים. 
==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרי מכתבי אל-עמארנה
קטגוריה:מושלי כנען בתקופת אל-עמארנה
קטגוריה:מגידו
אריה מלכיאל קוטלר

הרב אריה מלכיאל קוטלר (נולד ה'תשי"א, 17 באפריל 1951) הוא ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי וחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.

==קורות חייו==
נולד לרישל ולרב שניאור (בנו של הרב אהרן קוטלר). בנם השני מתוך 9 ילדים. נקרא על שם אבי אמו, הרב אריה מלכיאל פרידמן. מצד אביו הוא נינו של רבי איסר זלמן מלצר.

למד בישיבת בית התלמוד בברוקלין ובישיבת בריסק בישראל. נישא להינדה, בתם של ליפשא (בת הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק) והרב יחיאל מיכל פיינשטיין. הם היו נשואים במשך עשר שנים והתגוררו בירושלים. לא נולדו להם ילדים. בתקופה זו למד בישיבת בריסק. לאחר פטירת אביו, בשנת 1982, מונה בגיל 32 לעמוד בראשות ישיבת "בית מדרש גבוה" בליקווד, הישיבה הגדולה בארצות הברית. הרב אלעזר מנחם מן שך הכריז על מינויו בהלוויה של אביו. אשתו הינדה סירבה להגר עמו לארצות הברית בשל איסור שהטיל סבה, הרב יצחק זאב, על צאצאיו שלא להגר למדינה זו. בלחצה של משפחתה סירבה גם להתגרש. הוא השאיר עבורה גט למקרה שתתרצה, בבית הדין של הרב ניסים קרליץ אך היא סירבה לקבלו. בסופו של דבר קיבל הרב קוטלר היתר מאה רבנים כדי להינשא בשנית, בשנת ה'תשמ"ה (1985) וכעבור מספר חודשים נישא לחנה לאה לבית טיקוצקי. בני הזוג מתגוררים בלייקווד ונולדו להם בת ובן. הינדא עברה להתגורר בבית הוריה בבני ברק וממשיכה בסירובה לקבל את הגט. הפרשה עוררה סערה גדולה בין המחנות במגזר החרדי-ליטאי ושימשה רקע למחזהו של אמנון לוי "שיינדלה"<ref></ref>.

הרב קוטלר משמש כראש הישיבה, לצד גיסו הרב דוד שוסטאל ובני דודיו הרב ירוחם אולשין והרב ישראל ניומאן.

==ספריו==
קונטרס הגות תשובה, על הלכות תשובה לרמב"ם, ה'תשס"א

==קישורים חיצוניים==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:חברי מועצת גדולי התורה בארצות הברית
קטגוריה:ראשי ישיבת לייקווד
קטגוריה:רבנים חרדים אמריקאים
קטגוריה:משפחת קוטלר
קטגוריה:בוגרי ישיבת בריסק-ירושלים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1951
קיר רפלקטיבי

"קיר רפלקטיבי" הוא שם קבוצת פסלים של האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסלים מוצבים במקומות שונים כגון מוזיאון תל אביב לאמנות, קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ועוד.

==היסטוריה==
קבוצת הפסלים "קיר רפלקטיבי" נוצרה במהלך המחצית השנייה שנות ה-70 של המאה ה-20. בתקופה זו זנח תומרקין את סגנון הפיסול האסמבלאז'י, המשלב חלקי נשק, לטובת עיסוק במבניות וצורה גאומטריים. 

תצוגה של שבעה פסלים, אותה כינה תומרקין "מחוה לארצות-הברית", נפתחה ב-1 בספטמבר 1976 בפארק פלאשינג מדוז שבניו יורק. פסלים נוספים הוצגו באותה עת גם ליד מוזיאון קווינס במנהטן ופסל נוסף בסוהו, בסמוך לגלריית "Sculpture Now". בעקבות השחתה של פסלים ובעיות של ביטוח, פירק תומרקין את התצוגה בחודש נובמבר. חלק גדול מן הפסלים נפגע בתאונת דרכים. תומרקין תיקן את חלקם והעבירם לתצוגה בסטנפורד, ניו ג'רזי, באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, באוניברסיטת בוסטון ופסל נוסף הותקן בביתו של אספן פרטי בווסטר, מסצ'וסטס.

==תיאור==
היצירות מורכבות ממסגרות מתכת בהן שילב תומרקין משטחי זכוכית. משטחים אלו חושפים בפני הצופה את מנגנוני הבנייה של הפסל ואף מהווים רקע לקומפוזיציה של צורות המשולבת במערכת המסגרות של הפסל. 

תומרקין קשר את הסגנון הפיסולי של היצירות אל חוויותיו מן התרבות האמריקאית. "הביקור בניו יורק", כתב תומרקין, "נותן לי עוד זווית ראייה; הזכוכית והקורטן, הסביבה משתקפת בפסלים. פסליי הופכים לאופקיים, כניגוד לאדריכלות הבינלאומית המכוונת לגובה.

==מעבודות הסדרה==
<gallery>
No free image (camera)-he.svg|קיר רפלקטיבי מס' 1, 1975אוניברסיטת בוסטון, ארצות הברית
No free image (camera)-he.svg|Moma Reflection, 1975, פלדת קורטן וזכוכית, אורך 6 מ'ניו יורק, ארצות הברית
No free image (camera)-he.svg|מחווה למיס ון דר רוהה, 1975-6פלדת קורטן וזכוכית, אורך 16 מ'אוסף פרטי
No free image (camera)-he.svg|Absoloutely Horrizntal, 1976פלדת קורטן, אורך 16 מ'מוזיאון רוז לאמנות, וולטמן (Waltham), מסצ'וסטס, ארצות הברית
Wall-reflective No. 5 002.JPG|קיר רפלקטיבי מס' 5, 1976-8ברזל פלדה וזכוכית, אורך 8 מ'קמפוס אדמונד י' ספרא, גבעת רם, ירושלים
File:PikiWiki Israel 19522 quot;Reflective Wallquot; by Yigael Tumarkin Te.JPG|קיר רפלקטיבי, 1978ברזל ופקסיגלסמוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
</gallery>

==הערות שוליים==

קטגוריה:פסלים (יצירות) 
קטגוריה:פיסול ישראלי
קטגוריה:יגאל תומרקין: פסלים
קטגוריה:מוזיאון תל אביב לאמנות: יצירות אמנות
קטגוריה:קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם
קטגוריה:מוזיאון תל אביב לאמנות: פסלים
סטריגיל

סטריגיל ובקבוקוני שמן, [[המוזיאון הארכאולוגי של אולימפיה]]
"[[המגרד", נער מנקה את גופו באמצעות סטריגיל]]

סטריגיל היה כלי מתכתי קטן ומעוקל ששימש ביוון העתיקה וברומא העתיקה לקירצוף לכלוך וזיעה מהגוף, בתקופות בהן עדיין לא היו סבונים יעילים. 

ניקוי הגוף התבצע בשלבים: תחילה נמרח שמן מבושם, אחר כך גורד השמן מהגוף יחד עם הלכלוך על ידי הסטריגיל. עבור העשירים ביצעו משרתים את הפעולות הללו.

סטריגיל שימשו לעיתים קרובות אתלטים וכן במרחצאות רומיים. הכלי יוצר בגדלים שונים, עבור אברי גוף שונים. לסטריגיל נלווה "אריבלוס" - קנקן שמן קטן. יצירות אמנות בנות התקופה מציגות אתלטים עם אריבלוס וסטריגיל.

<gallery>
קובץ:Roman - Strigil - Walters 541926.jpg|סטריגיל ארד רומי, המאה הראשונה
קובץ:Athletes Louvre MNE964.jpg|שני אתלטים, הימני אוחז סטריגיל, השמאלי - אריבלוס
קובץ:MuseoPireo-5814TAW.JPG|אתלט מנקה את גופו באמצעות סטריגיל
קובץ: Athlete jumping MAR Palermo NI2135.jpg|אתלט מתכונן לקפיצה. על הקיר תלויים ספוג, סטריגיל ואריבלוס
Public bath sign - Sabratha.JPG|שלט פסיפס מבית מרחץ רומי בסברתה, מציג סנדלים רומיים וסטריגיל
</gallery>

==ראו גם ==
* מגרד גב

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:כלים ומכשירים (היגיינה)
קטגוריה:יוון העתיקה: תרבות
קטגוריה:יוון העתיקה: ספורט
קטגוריה:רומא העתיקה: תרבות