OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
סנקין קוטאי

גשר טוקיוואה, בקאידו של [[נגסאקי, ששימש לסנקין קוטאי]]
סַנְקין קוֹטַאי (ביפנית: 参勤交代 "נוכחות לסירוגין") הייתה מדיניות שיושמה על ידי השוגונות של טוקוגווה לאורך מרבית תקופת אדו (1603 - 1868). מטרת מדיניות זו הייתה פיקוח על הדאימיו, ואימוצה היווה את המשך פעילותו של טויוטומי הידיושי. בשנת 1635 נחקק חוק המחייב את הסנקין קוטאי, שכבר היה מנהג ידוע. החוק נשאר בתוקף עד שנת 1862.

פרטי החוק השתנו לאורך 26 העשורים בהם שלטה שוגונות טוקוגאווה, אך באופן כללי, הדרישה הרשמית הייתה שדאימיו של כל האן יבלה באופן זמני בין ההאן שלו לבין אדו, באופן של שנים חלופיות, היינו שנה אחת בהאן ושנה אחת באדו. אשתו ויורשו של הדאימיו נדרשו להישאר באדו כבני ערובה. ההוצאה הכספית העצומה הכרוכה באחזקת מגורים מפוארים בשני המקומות, והוצאות השיירה מאדו ואליה, היוו נטל כלכלי כבד על הדאימיו, דבר שמנע מהם לצאת למלחמה כנגד השלטון. המסעות התכופים של הדאימיו הביאו לפיתוח הדרכים ותחנות עצירה בצדי הדרכים, דבר שעודד את הכלכלה המקומית.

כעיקרון, הסנקין קוטאי היה שירות צבאי למען השוגון. כל דאימיו נדרש לספק מספר מסוים של סמוראים, בהתאם לגודלו של ההאן. סמוראים אלה ליוו את הדאימיו במסעו לאדו וממנה.

מכיוון שכניסה ויציאה של מאות דאימיו כל שנה, שיירות דאימיו (大名行列 "דאימיו גיוֹרֵטסוּ") היו מראה יומי בבירה אדו. הדרכים הראשיות מההאן לעיר נקראו קָאיְדוֹ. מגורים מיוחדים שנקראו "הונג'ין" (本陣) נבנו בצדי הדרכים לרווחתם של הדאימיו העולים לאדו. דמויות רבות שהשתתפו בסנקין קוטאי היוו השראה לציורי אוּקיוֹ-אֶה, וכמו כן לדמויות במחזות תיאטרון הקאבוקי והבונרקו.

== מנהגים דומים ==
המלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הנהיג מדיניות דומה עם השלמת ארמון ורסאי, בה דרש מאצילי צרפת, במיוחד מאצולת החרב, לבלות שישה חודשים מתוך כל שנה בארמונו, מסיבות דומות לאלו של השוגון היפני. תפקיד האצילים היה לסייע למלך במטלותיו היומיות וכן בנושאים מדיניים ואישיים שכללו בין השאר: ארוחות ומסיבות, לקום ולשכב במיטה, להתרחץ וללוות לכנסייה.

== לקריאה נוספת ==
<div class="mw-content-ltr">
Jansen, Marius B. (2002). The Making of Modern Japan. Harvard, pp. 127-41
</div>

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:יפן: היסטוריה
טימבלנד

טימות'י זאכרי מוזלי (נולד ב-10 במרץ 1972) המוכר בשם הבמה טימבלנד (Timbaland) הוא מפיק מוזיקלי אמריקאי, זמר, ראפר וכותב שירים. בעבר היה חבר בצמד הראפרים "Timbaland & Magoo" (עם הראפר והמפיק המוזיקלי מאגו).

== ביוגרפיה ==
טימבלנד ידוע בהפקותיו המיוחדות והבלתי צפויות, אותן הפיק לאומנים כמו מיסי אליוט, ביונסה, ביורק, ברנדי, ג'יי-זי, ג'סטין טימברלייק, 50 סנט, נלי פורטדו, הפוסיקט דולז ואליה. הפקותיו של טימבלנד והשתתפותו כאמן אורח בסינגלים הפכו אותו לכוכב, ולאחד מהמפיקים המבוקשים ביותר בארצות הברית.

אף על פי שכבר בשנת 1998 הוציא טימבלנד אלבום סולו, ההצלחה המסחרית באה רק בשנת 2007 עם האלבום "Shock Value". סינגל הבכורה ממנו, "Give It to Me" בשיתוף טימברלייק ופורטדו, הגיע לראש מצעדי הפזמונים בארצות הברית ובבריטניה. האלבום עצמו הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד בארצות הברית ולמקום השני במצעד הבריטי.

טימבלנד זכה בשני פרסי גראמי, הראשון ב-2007 בקטגוריית "הקלטת הדאנס של השנה" והשני ב-2008 באותה קטגוריה. בשנת 2018, היה לאחד מכותבי הלהיט "Without Me" של הלסי.

ב-1 בספטמבר 2023 הוציא את הסינגל "Keep Going Up" בהשתתפות נלי פורטדו וג'סטין טימברלייק.<ref></ref>

==דיסקוגרפיה==
===אלבומי אולפן===
* 1998: Tim's Bio: Life from da Bassment
* 2007: Shock Value
* 2009: Shock Value II

===מיקסטייפ===
* 2015: King Stays King
* 2018: Drop

==קישורים חיצוניים==

* 

* [https://web.archive.org/web/20100702212905/http://www.mosleymusicgroup.net/ האתר הרשמי של חברת ההפקות "Mosley Music Group"]
* [http://lyrics.jaffters.com/timbaland/timbaland.html מילים לכל השירים של טימבלנד]
* 

== הערות שוליים ==

*
קטגוריה:ראפרים אמריקאים
קטגוריה:זמרים אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס גראמי
קטגוריה:זוכי פרס בחירת הנוער
קטגוריה:אמנים אמריקאים הידועים בשם במה
קטגוריה:מפיקי היפ הופ אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שהופיעו ברשימת טיים 100
קטגוריה:זוכי פרס גראמי למוזיקת דאנס ואלקטרונית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1972
פנדוריים

פנדוריים (שם מדעי: Lygaeidae) היא משפחה גדולה מסדרת הפשפשאים, הכוללת בין השאר פשפשי אדמה ופשפשי זרעים.

רוב המינים במשפחה זו ניזונים מזרעים, אך חלקם טורפי חרקים, ומקצתם ניזונים ממוהל צמחים, וכמה מהם אף מדם בעלי חיים.

==מאפייני זיהוי==
4 פרקים במחושים, 2 עיניות, 4 או 5 ורידים בכנפיים הקדמיות, 3 פרקים בשורש הרגל.
מחושים יוצאים מתחת לקו העיניים.

== אטימולוגיה ==
מקור שם המשפחה Lygaeidae מסוג הטייפ Lygaeus (מיוונית lygaios: קודר, אפל). בעבר כונתה משפחה זו, על ידי בודנהיימר, "פשפשים מוארכים". השם המודרני פנדוריים נגזר כנראה מאחד המינים הנפוצים בארץ S.pandurus.

== מינים בולטים בישראל (רשימה חלקית) ==
*פשפשי פנדור על פרי הרדוף מצוי פתוח פנדור אדמוני Spilostethus pandurus
*פנדור כרתים Lygaeus creticus
* פנדור ארבע-נקודות Beosus quadripunctatus
* Ischnopeza pallipes
* פנדור ההרדוף Caenocoris nerii
* פנדור הכותנה Oxycarenus hyalipennis
* Rhyparochromus saturnius
* Graptostethus servus
* Lethaeus fulvovarius
* פנדור גדול-חזה Tropidothorax sternalis

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

*
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1829
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי סמואל פיטר שילינג
ספרטק סובוטיצה

מועדון הכדורגל ספרטק סובוטיצה (בסרבית: ФК Спартак Суботица) הוא מועדון כדורגל סרבי מהעיר סובוטיצה, שבמחוז וויוודינה שבסרביה, אשר משחק בליגת העל הסרבית.

==היסטוריה==
בשנת 1945 הוקם מועדון ספרטק סובוטיצה ונקרא על שמו של יובאן מיקיץ' ספרטק, מנהיג הפרטיזנים בסובוטיצה שנחשב לגיבור מקומי ונהרג בשנת 1944 במהלך הקרבות באזור.

במשך שנים, כשסרביה הייתה חלק מיוגוסלביה, נחשבה ספרטק לקבוצה טובה יחסית, והופיעה מספר שנים לא מועטות בליגה הבכירה ביוגוסלביה, אך ברוב השנים, כאשר העפילה לליגה הבכירה, היא הייתה לקבוצת תחתית או שירדה לליגת המשנה וחזרה לרוב לאחר עונה אחת בליגת המשנה. הישג השיא של המועדון בטבלת הליגה ביוגוסלביה הוא מקום 6 והיא הגיעה אליו פעמיים, בעונת 1946/47 וכן בעונת 1953/54. לקבוצה הישג נוסף, והא העפלה פעם אחת לגמר הגביע היוגוסלבי, בשנת 1962, אז הפסידה 1–4 לקבוצה אחרת מסרביה, OFK בלגרד.

לאחר התפרקות יוגוסלביה, נותרה סובוטיצה בליגה הבכירה בסרביה, שכונתה תחילה "הליגה הבכירה של יוגוסלביה לשעבר הסרבית" והגיעה למעמד גמר הגביע הסרבי, בשנת 1994, בו הפסידה לפרטיזן בלגרד בשני משחקי גומלין 1–6 ו-2–3. במהלך שנות ה-90 נחלשה הקבוצה והחלה לרדת בליגות הסרביות עד שהגיעה לליגה השלישית, אך בשנת 2009 העפילה לליגת העל הסרבית.

==כדורגלנים מפורסמים==
* ניקולה דרינצ'יץ'
* אוגניאן קורומן
* ליופקו פטרוביץ'
* פרדרג דורדביץ'
* ניקולה זיגיץ'
* נמניה וידיץ'
* פלוריאן אורבן
* ננאד מאסלובר

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:קבוצות כדורגל סרביות
קטגוריה:יוגוסלביה: כדורגל
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1945
פרולטר זרניאנין (כדורגל)

מועדון הכדורגל פרולטר זרניאנין היה מועדון כדורגל סרבי מהעיר זרניאנין, שבסרביה. המועדון היה אחד המועדונים הסרבים הבכירים בתקופת יוגוסלביה והופיע מספר פעמים בליגה היוגוסלבית הבכירה, כאשר דירוג השיא של הקבוצה בליגה זו היה 5 בעונת 1990/91, כאשר ברוב העונות בילתה בתחתית הטבלה וירדה לליגת המשנה ועלתה מספר שנים לאחר מכן וחוזר חלילה.

עם הקמת הליגה הסרבית הבכירה, הייתה הקבוצה תחילה קבוצת מרכז טבלה אך עם הזמן החלה לגלות אי-יציבות וירדה מספר פעמים לליגת המשנה ועלתה חזרה בשנים אחרות, כשדירוג השיא של הקבוצה בליגה הסרבית היה 5 בעונת 1993 וכן בעונת 1996/97, אז העפילה בשל כך לגביע האינטרטוטו, בו שיחקה בעונת 1997. בגביע האינטרטוטו שיחקה בשלב הבתים המוקדם מול קבוצות מכבי חיפה מישראל, פובליקום צליה מסלובניה, אנטליאספור הטורקית ולוקומטיב ניז'ני נוברוגוד הרוסית. הקבוצה סיימה את שלב הבתים הזה במקום הרביעי, מקום אחד מעל מכבי חיפה שסיימה במקום האחרון. הקבוצה סיימה עם מאזן של ניצחון אחד, תיקו אחד ושני הפסדים, כאשר את הניצחון היחיד השיגה על מכבי חיפה, 4-0 במשחק שנערך בסרביה.

בשנת 2001 ירדה הקבוצה לליגת המשנה בסרביה ונקלעה לקשיים ובשל כך, ב-25 בינואר 2006 אוחדה הקבוצה עם קבוצת הליגה הראשונה, בודצ'נוסט באנאטסקי דבור להקמת קבוצת באנאט זרניאנין.

==כדורגלנים מפורסמים==
* פרדרג פיליפוביץ'
* דיאן גובדריצה
* דרקו קובצ'ביץ'
* זבונימיר ווקיץ'
* זלאטקו זחוביץ'
* מרקו באשה

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:קבוצות כדורגל סרביות
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהתפרקו
קטגוריה:זרניאנין
קטגוריה:יוגוסלביה: כדורגל
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1947
דומדמניתיים

דומדמניתיים (שם מדעי: Grossulariaceae) היא משפחה המכילה סוג אחד - Ribes, ובו כ-150 מינים שונים. היא נמצאת תחת הסדרה בקעצוראים והופרדה ממשפחה אחרת, בקעצוריים, עם התקדמות המחקר הגנטי של הסדרה.

המשפחה כוללת את הדומדמנית, את ענבי השועל ואת החזרזר, בין שאר גרגרי יער אכילים ושיחים נוספים, חלקם תורבתו כצמחי נוי. 

טקסונומים מסוימים מחלקים את המינים השונים ב-Ribes לשבעה תתי-סוגים. קיימת מחלוקת לגבי מיקומה של העכובית (Gooseberry) בסוג זה, ויש מיעוט שמחשיבים אותה כמין בסוג נפרד, Grossularia.

בארצות הברית יש איסור על גידול מרבית מיני ה-Ribes, היות שהוא נחשב כנשא למחלת אורנים ועשוי לפגוע ביערות טבעיים.

==קישורים חיצוניים==

* 

*
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס
קטגוריה:משפחות צמחים
מנטון (צעיף)

רקדנית פלמנקו עם מנטון
מנטון (בספרדית: Manton) הוא צעיף גדול ורחב המשמש בריקוד הפלמנקו. 

ריקוד עם מנטון הוא התשובה הנשית לריקוד המטאדור. המטאדור רוקד בעזרת הקפוטה (Capote) בזירת הקורידה (Corida) בזמן מלחמתו בשור. הרקדנית, העדינה והנשית, רוקדת עם הצעיף לצלילי המוזיקה, מבטאת באמצעותו את הדגשים המוזיקליים בשילוב רקיעות רגליים בהנפת הצעיף תוך כדי צעדי הריקוד.
הנפת הצעיף היא מלאכה לא קלה, המחייבת מיומנות רבה. הרקדנית נדרשת לשלוט שליטה מלאה בזרועות בעת ביצוע הפוזיציות והתנועות בעזרתן מתבצעת הנפת הצעיף.

תנועות הידיים במחול פלמנקו נקראות Baraceo. במחול זה ישנה חשיבות רבה לתנועות הידיים, הן אצל הרקדנית והן אצל הרקדן. אצל הרקדנית הזרועות מוחזקות כלפי מעלה גבוה מעל הראש, כאשר המרפק פונה לאחור, והאמה מורמת מעט למעלה. טכניקת החזקת הזרועות היא הבסיס לעבודה עם הצעיף. בזמן הנפת הצעיף הרקדנית מחזיקה את הצעיף בשני קצותיו והיא שואפת למתוח את זרועותיה על מנת שהאחיזה בצעיף תהיה איתנה. 

ערכה של רקדנית פלמנקו ניכר על פי תנועות הידיים שלה. זהו החלק החשוב ביותר בריקוד ודרכו היא מבטאת את אישיותה (La meri, 1967).

נשים בספרד (שאינן רקדניות) בדרך כלל מתעטפות בצעיף במסיבות או באירועים משפחתיים או כתוספת לקישוט הבגד. רעיון זה עבר ל"אופנת" הריקוד, ומאז רקדניות רבות בוחרות לתפור לעצמן שמלה מצעיף.

חומר הגלם הנפוץ ביותר בהכנת צעיפים אלה הוא משי. על גבי המשי נרקמת רקמה מאוד עדינה המתארת בדרך כלל פרחים בגדלים שונים. קיימים צעיפים בכל מיני גדלים, המותאמים לאוכלוסיית הנשים (גם ילדות), ולסגנונות הריקוד.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ביגוד
קטגוריה:פלמנקו
בקעצוראים

בקעצוראים (שם מדעי: Saxifragales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים מגוונים. בסדרה קיימים מינים של סוקולנטים, צמחים מטפסים, שיחים ועצים; היא כוללת צמחים חד-שנתיים ורב שנתיים. 

אף על פי שהסדרה מגוונת, קיימים קווי דמיון בין עצים שונים בה, הן מבחינת מבנה העלה, ורידיו ושפתו, והן צורת הגזע, הענפים והעלווה. על פי ההנחה המחקרית, העצים בסדרה התפתחו מאוחר יותר מאשר מיני השיחים, ועל כן יש להם יותר סממנים מובהקים דומים. 

למרבית מיני הסדרה פירות דומים: גלעין קטן המוקף ציפה עבה.

==משפחות==

על פי מערכת המיון APG II, קיימות 13 משפחות תחת בקעצוראים:

* בקעצוריים - משפחת צמח הבקעצור.
* אדמוניתיים - משפחת פרח אדמונית החורש.
* דומדמניתיים - משפחה של צמחים נושאי פרי, כגון הדומדמנית.
* אלף העלה - משפחת הכוללת צמחי מים רבים.
* טבוריתיים - משפחה של צמחים בעלי פרחים.
* Altingiaceae
* Aphanopetalaceae
* Cercidiphyllaceae
* Daphniphyllaceae 
* Hamamelidaceae
* Iteaceae 
* Penthoraceae
* Pterostemonaceae

==קישורים חיצוניים==

* 

*
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1820
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פרידריך פון ברכטולד
קטגוריה:סדרות צמחים
וילי כהן

ד"ר וילי כהן (בגרמנית: Willy Cohn; 12 בדצמבר 1888, ברסלאו - 25 בנובמבר 1941, קובנה) היה היסטוריון ופדגוג יהודי-גרמני.

== קורות חיים ==
כהן, בן למשפחת אנשי עסקים נודעת ומכובדת, עוטר במלחמת העולם הראשונה בצלב הברזל.
הוא פרסם מאות מאמרים בנושאים היסטוריים והחל מ-1919 לימד בגימנסיה בעירו עד שפוטר משם עקב יהדותו בעקבות תקנות אנטישמיות. עד היום מהווים כתביו של כהן מקור אמין ונדיר להתנהלות הקהילה היהודית בברסלאו בתקופתו.

לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, גברו ההגבלות והלחץ מצד השלטון על הקהילה היהודית. למרות זאת, נשאר כהן עם אשתו השנייה גרטרוד ושתי בנותיו בגרמניה, כיוון שהרגיש קשור למדינה (שני ילדיו מנישואיו הראשונים ובתו מנישואיו השניים היגרו מגרמניה לפני נובמבר 1940).

במהלך חייו כתב יומן אישי שמשמש עדות ייחודית להתנהלות הקהילה היהודית בברסלאו בתקופתו. יומן זה ראה אור בגרמניה, נלמד שם ואף תורגם לעברית לצד ספר זיכרונות פרי עטו.

ב-21 בנובמבר 1941 הוצאו מבתיהם כאלף יהודי ברסלאו, ובהם כהן ומשפחתו, נכלאו בתחנת ריכוז בעיר, וב-25 בנובמבר הועלו על רכבת לליטא. ב-29 בנובמבר, בהגיעם לקובנה, נורו למוות וילי כהן, אשתו גרטרוד ושתי בנותיו סוזנה ותמרה וכל נוסעי הרכבת יחד עם כאלף יהודים שהובלו לשם מווינה.

כיום נמצאים יומניו המקוריים בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים. הם ראו אור לראשונה בשפה הגרמנית בדצמבר 2006.

==כתביו==

זיכרונותיו בתרגום לעברית:
* זכרונותיי: קורות משפחה יהודית בברסלאו, גרמניה, בשנים 1888–1953 כפי שנכתבו על ידיו בשנת 1941, זמן קצר לפני שנספה עם משפחתו בידי הנאצים בקובנה; תרגם מגרמנית: אברהם כהן, מעוז חיים: משפחת אברהם כהן, 1999.
* בציפורני הרייך השלישי: יומנו של וילי כהן 1933–1941; תרגום: אברהם (ארנסט) כהן; בעריכת: תמר כהן גזית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, בשיתוף עם מרכז קבנר, 2014.

==קישורים חיצוניים==
* 
* [http://merhav.nli.org.il/primo-explore/fulldisplay?docid=NNL_ARCHIVE_AL004343963&context=L&vid=NLI&search_scope=Local&tab=default_tab&lang=iw_IL אוספו הפרטי של וילי כהן], מאוספי הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
* 

{| class="wikitable"
|
|}
*

קטגוריה:היסטוריונים גרמנים
קטגוריה:היסטוריונים יהודים גרמנים
קטגוריה:מעוטרי צלב הברזל
קטגוריה:כותבי זיכרונות
קטגוריה:כותבי יומן בשואה
קטגוריה:היסטוריונים שנספו בשואה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1888
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1941
בית הסוהר עופר

בית הסוהר עופר

בית הסוהר עופר (בעבר; מתקן כליאה 385; בפי הפלסטינים: כלא ביתוניא) הוא מתקן כליאה המשתייך למחוז מרכז של השב"ס.
הכלא מיועד לכ-1,200 אסירים ביטחוניים פלסטינים ברמת סיווג ביטחוני בינונית. בית הסוהר ממוקם מדרום לביתוניא, מצפון לכביש 443, ליד צומת גבעת זאב.

בית הסוהר עופר הוא הכלא היחיד שמנהלת מדינת ישראל בתחומי יהודה ושומרון ובו מוחזק חלק קטן מהפלסטינים הכלואים בידי ישראל.

ארגוני זכויות אדם בעולם ובפרט ארגון מחסום Watch טוענים כי ישראל אוסרת בכלא קטינים<ref name="HR abuse1"></ref>, גם משלחת של חברי פרלמנט בריטיים דיווחה לאחר הביקור על הפרת זכויות אדם במקום<ref name="HR abuse3"></ref>.

== היסטוריה ==
בית הסוהר עומד על מקומו של בסיס ירדני לשעבר, שלאחר מלחמת ששת הימים הפך לבסיס של צה"ל ונקרא "מחנה עופר", על-שם סא"ל צבי עופר בעל עיטור הגבורה בפשיטה על נוקייב.

במהלך האינתיפאדה הראשונה הוקם בצמוד למחנה הצבאי בית מעצר שכונה על ידי הפלסטינים כלא ביתוניא.

בינואר 2003 ברחו מבית הסוהר שני אסירים ביטחוניים לאחר שחתכו את גדר המתחם. השניים לא נתפסו. ב-12 במאי 2003 ברחו ארבעה אסירים ביטחוניים נוספים, דרך מנהרה שחפרו מתחת לחומות הבטון המקיפות את הכלא. אחד מהם נתפס, והאחרים נמלטו לכיוון רמאללה. ארגון הג'יהאד האיסלאמי הודיע שהאסירים שנמלטו הגיעו ל"מקום מבטחים".

בית המעצר הוסב לכלא צבאי לאסירים ועצירים ביטחוניים לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, בראשית המאה ה-21. במהלך מבצע חומת מגן נקלטו במתקן המעצר אלפי אסירים והמתקן הורחב במהירות לצורך קליטתם.

ב-3 באוקטובר 2006 עבר מידי צה"ל לרשות שב"ס. בסוף שנת 2007 שהו בכלא כ-900 אסירים.
הכניסה לכלא עופר
האסירים בכלא שוכנו עד 2009 באוהלים צבאיים. מסביב לכל קבוצת אוהלים ששיכנה מחלקה של אסירים היו שלוש גדרות תיל אשר מנעו את תנועת האסירים מחוץ למתחם המחלקה. בכל אוהל היו בממוצע כ-20 עצירים.

במהלך שנת 2009 יצא מכרז להקמת 4 אגפים של ביתני אשקוביות ואלו החליפו את האוהלים. נוספו אגפים חדשים במהלך שנת 2010 שנבנו באופן חדיש, כמו כן נבנתה חומה חדשה מסביב לבית הסוהר עם גזרות כלבים ומגדלי שמירה, מצב זה שיפר באופן משמעותי את רמת הביטחון בבית הסוהר, ומוגדר בעל רמת ביטחון מרבית.

בשנת 2021 בעקבות החלטת בג"ץ על תנאי מחיה לאסירים, הוחלט להרחיב את בית הסוהר בהוספת מספר אגפים חדשים, ושיפוץ האגפים הקיימים בכלא.

== מחנה עופר ==
הכניסה לבית המשפט הצבאי במחנה עופר
במחנה עופר מוצבת כיום יחידה 636, יחידה מיוחדת במערך האיסוף הקרבי, מתקן של השב"כ, מג"ב, מרחב הבינוי 562 השייך לפיקוד מרכז ופלוגת קישור וגיוס. כמו כן ממוקמת במחנה "קריית המשפט עופר", הכוללת את התביעה הצבאית באזור יהודה ושומרון היושבת תחת יחידת הפרקליטות הצבאית, בית המשפט הצבאי יהודה, בית משפט של ביקורת שיפוטית על מעצרים מנהליים, ועדות עררים ובית משפט צבאי לערעורים.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.gov.il/he/departments/PublicBodies/unit_ofer בית הסוהר עופר] באתר השב"ס
* [https://www.idf.il/אתרים/הפרקליטות-הצבאית/2020/הפרקליטות-הצבאית-חנכה-מבנה-חדש-לפרקליטות-איוש-במחנה-עופר/ הפרקליטות הצבאית חנכה מבנה חדש במחנה עופר לפרקליטות הצבאית באיו"ש] באתר הפרקליטות הצבאית

==הערות שוליים==

עופר
קטגוריה:יהודה ושומרון
קטגוריה:הנצחת קצינים בכירים בצה"ל
קטגוריה:מבנים ואתרים המנציחים את חללי מערכות ישראל
קטגוריה:כביש 443
אימדי

אימֶדי אחזקות מדיה (בגאורגית: იმედი, בתרגום מילולי: תקווה) היא תחנת טלוויזיה, רדיו, עיתון וסוכנות ידיעות בגאורגיה בבעלות פרטית. מניות החברה מוחזקות על ידי בדרי פטרקצשווילי, איל-התקשורת היהודי-גאורגי-רוסי, רופרט מרדוק, איל-תקשורת אוסטרלי וחברת החדשות, תאגיד תקשורת אמריקאי מהגדולים בעולם, שהמנכ"ל שלה הוא רופרט מרדוק. פירטי ההסכם המיקדמי לרכישת המניות בחברת אימדי, שנחתם בניו יורק, ב-28 באפריל 2007, נותרו חסויים.

== רדיו אימדי ==
רדיו אימדי עלה לאוויר לראשונה בטביליסי, בדצמבר 2001, ושודר בתדר 105.9.מדצמבר 2003 משדר הערוץ 24 שעות ביממה לכל רחבי האזורים המיושבים בגאורגיה. שידורי הערוץ מתמקדים בעיקר בחדשות ובניתוח בחדשות ופרשנויות לחדשות. בנוסף משודרת מוזיקת פופ, במיוחד בשעות הקטנות של הלילה.

== ערוץ הטלוויזיה אימדי ==
ערוץ הטלוויזיה אימדי עלה לאוויר באפריל 2003, וניתן לקליטה כמעט בכל רחבי גאורגיה. מספטמבר 2004 ועד לאפריל 2005 צוינה החברה על ידי יוניצף כמי שמשתפת פעולה בטוק-שואו בנושא חינוך ילדים שזכה לרייטינג גבוה. 

במהלך חקירת רצח סנדרו גירגוויליאני הצהיר פטרקצשווילי כי השלטונות הגאורגיים מפעילים לחץ על התחנה שבבעלותו ועל עסקיו בכלל, בעקבות פרסום השערורייה והסיקור התקשורתי של התחנה. הלחץ לכאורה הביא למכירת חלק מאחזקות החברה לחברת החדשות ולרופורט מרדוק, בהנחה כי מעורבותו של רופרט מרדוק בתחנה תקשה על הפעלת לחץ עליה. 

התחנה שימשה במה למנהיגי האופוזיציה כנגד ממשלו של הנשיא מיכאיל סאקשווילי, ושידר את ההפגנות שהתחוללו בטביליסי במהלך ההפגנות בעיר, בנובמבר 2007. בעקבות ההפגנות התפתחו מהומות כבדות שהביאו להכרזה של סאקשווילי על מצב חירום בגאורגיה, ולסגירת תחנות השידור. הורדת השידור, ב-7 בנובמבר 2007, בידי השוטרים, שודרה בשידור חי.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* [https://web.archive.org/web/20070927005729/http://www.radio-imedi.ge/eng/index.php האתר הרשמי של תחנת הרדיו אימדי]
* [http://imedinews.ge/ אתר חדשות אימדי]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערוצי טלוויזיה גאורגיים
ועידת ניקיאה השנייה

כנסיית איה סופיה בניקאה בה התקיימה הועידה
ועידת ניקיאה השנייה הייתה הוועידה האקומנית השביעית של הכנסייה; התכנסה בשנת 787 בעיר ניקאה, היא איזניק של ימינו בטורקיה. הוועידה החזירה את מנהג כיבוד האיקונין אשר בוטל וגונה בוועידת האיקונוקלסטים בשנת 754, וסיימה את מלחמת האיקונין (איקונוקלאזמוס) הראשונה. ועידת ניקיאה השנייה היא הוועידה האקומנית האחרונה שמקובלת גם על הנצרות האורתודוקסית וגם על נצרות הקתולית. 

הוועידה ניסתה להתכנס בשנת 786 בכנסיית השליחים (Άγιοι Απόστολοι) ששכנה במקום בו שוכן כיום מסגד פתיה (Fatih Camii) באיסטנבול, אך חיילים מטעם האיקונוקלאסטים הפסיקו אותה. לכן התכנסה הוועידה שוב שנה לאחר מכן, ביום 24 בספטמבר 787, בניקיאה. בין 330 ל-367 בישופים ואנשי כנסייה אחרים נפגשו בוועידה שקיימה שבע ישיבות, ו-308 נציגים חתמו על החלטותיה. ישיבה שמינית ואחרונה נערכה בקונסטנטינופול ב-23 באוקטובר 787 וחתמה את הוועידה. 

וועידת ניקיאה השנייה קיבלה 22 החלטות, שהחשובות שבהן התייחסו לנושא האיקונות:
* יש לאסוף את כל הכתבים שיצאו בגנות הסגידה לאיקונות ולאחסן אותם במקומות סגורים.
* יש להניח שרידי קדושים בכל כנסייה, ואין לקדש כנסייה חדשה בהיעדרם. 
בין ההחלטות האחרות של ועידת ניקיאה השנייה:
* הוועידה קבעה כי על אנשי הכנסייה חלה חובה לציית לכל הכתבים הקאנוניים הקודמים, ובכלל זה להוראות שש הוועידות האוקמניות הקודמות.
* הוועידה גינתה את הנוהג של מינוי בעלי תפקיד בכנסייה על ידי נסיכים חילוניים. 
* הוחלט כי סינודים אזוריים יתקיימו מדי שנה.
* נוסחו אמצעים לפעולה כנגד יהודים שהתנצרו למראית עין בלבד. 
* נקבע כי לנשים אסור להתגורר בבתי בישופים ובמנזרי גברים, ונקבעו כללים מתי נשים וגברים יכולים לסעוד בצוותא.
* נקבעו מספר כללים לגבי תנועת נזירים ונזירות בין מנזרים, בניית מנזרים חדשים ועזיבת אנשי כנסייה את הדיוקסיה שלהם.
* נקבעו איסורים על גביית כספים תמורת שירותי דת שמעניקים אנשי כנסייה.

לפני הוועידה הוצג דין וחשבון רשמי, שממנו עולה כי מקורו של האיקונוקלזם הביזנטי היה באזור ארץ ישראל וסוריה. הדוח מספר כי בזמן שיזיד השני ירש את הח'ליפה עומר השני בשנת 720, "היה בעיר טבריה מנהיג אחד של היהודים הכופרים, מכשף ומשרת השטן משחית הנפשות ושמו 'גבה–ארבעים–האמות'", שזכה באמונו של יזיד, והציע לו שיצווה להשמיד את כל האיקונות המצויות בתחום שלטונו. יזיד שלח שליחים בכל רחבי המדינה וכל האיקונות הוסרו גם מהכנסיות. אך כיוון שהנוצרים "סירבו להשמיד את האיקונות במו ידיהם, הם ברחו, והאמירים הפקידו את המשימה בידי היהודים המקוללים והערבים העלובים. והם שרפו את האיקונות הקדושים... כאשר שמעו על כך הבישוף הנקלה של ניקוליה וחסידיו הם חיקו את היהודים הכופרים והערבים המינים והחלו לפגוע בכנסיות האלוהים". הדוח אמנם מוטה ומוגזם, אך כולל מידע עובדתי שחלקו מאושר ממקורות אחרים. אותו בישוף ניקוליה היה בין יועציו הכנסייתיים של הקיסר לאו השלישי.

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

ניקיאה, 2
קטגוריה:תאולוגיה נוצרית
קטגוריה:המאה ה-8
למנוס

למנוס או לימנוס (ביוונית: Λήμνος, בטורקית: Limni) הוא אי יווני בצפון הים האגאי, המשתרע במרכז מחוז צפון הים האגאי. למנוס, יחד עם האי אגיוס אפסטריוס הממוקם כ-30 ק"מ מדרומו מערבו, הם שתי הרשויות המוניציפליות המרכיבות את היחידה האזורית למנוס, אחת מחמש היחידות האזוריות של המחוז. שטחו של האי הוא 477.58 קמ"ר, והוא האי השמיני בגודלו ביוון. 

חלקו הגדול של לימנוס הררי, אך קיימים בו גם עמקים פוריים. האי מחולק לשני חלקים עיקריים על ידי מפרץ גדול בחלקו הדרומי שלחופו שוכן שדה התעופה של לימנוס. שתי העיירות העיקריות הן מירינה (ביוונית: Μύρινα, בטורקית Mirina) או קאסטרו (ביוונית: Κάστρο - "מצודה") השוכנת לחופו המערבי של האי, ומודרוס (ביוונית: Μούδρος, בטורקית: Mondros) הנמצאת לחופו המזרחי. בשנת 2001 התגוררו בלמנוס 18,104 איש.

==מיתולוגיה==
ביוון העתיקה נחשב האי למקום קדוש לאל הפייסטוס והעיר הראשית נקראה הפסטייה על שמו. לפי המיתולוגיה היוונית כאשר השליכו אביו זאוס מהאולימפוס נפל הפייסטוס בלמנוס. תטיס טיפלה בו ויחד עם הנימפה קבירו הוא היה לאביהם של הקבירים. לפי הרודוטוס היה השם "למנוס" כינויה של האלה האם קיבלי בקרב התראקים, אשר היו תושביו הראשונים של האי, ופולחנה של האלה רווח במקום לאחר שהובא אליו מאסיה הקטנה. לפי הביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס), הביא דיוניסוס את אריאדנה מנקסוס ללמנוס, ולפי פליניוס הזקן שכן באי לבירינת ענק, אך זה לא זוהה.

== היסטוריה ==
האי נכבש בידי דריווש הראשון במאה ה-6 לפנה"ס, אך מילטיאדס הצעיר שליט גליפולי כבש אותו מידיו בשנת 510 לפנה"ס, והאי בא תחת שליטתה של אתונה העתיקה עד שמוקדון השתלטה עליו. הרומאים שוב מסרו את האי לשליטת אתונה בשנת 166 לפנה"ס אך 20 שנה לאחר מכן הוא היה יחד עם יוון כולה לפרובינקיה רומית. כשהאימפריה הרומית נחלקה לשתיים, היה למנוס לחלק מהאימפריה הביזנטית וב-1657 נכבש בידי העות'מאנים. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 היה האי לחלק מיוון, ושימש כבסיס לניסיונות הבריטים לכבוש את חצי האי גליפולי ואת מצר הדרדנלים במלחמת העולם הראשונה. ב-30 באוקטובר 1918, נחתמה הפסקת האש של מודרוס (טורקית Mondros Mütarekesi) בנמל מודרוס באי, וזו סיימה את חלקה של האימפריה העות'מאנית במלחמה.

עד לשנת 2011, למנוס השתייכה מנהלית למחוז משנה לסבוס, שכלל מלבד למנוס ואגיוס אפסטריוס, גם את האי לסבוס. בעקבות הרפורמות המנהליות של שנה זאת, החלוקה הישנה למחוזות משנה בוטלה, ומחוז המשנה הישן חולק לשתי יחידות אזוריות נפרדות.

== ארמה 3 ==
האי למנוס שוחזר במשחק הווידאו ארמה 3 שיצא בשנת 2013. שמו של האי כמו גם אלה של העיירות והיישובים שונו כדי למנוע כל תוכחה פוליטית למפתחים. אלטיס, האי הבדיוני, קטן ב-15% מלמנוס, וכמה אגמים ממזרח לאי חסרים במשחק שנערך בשנת 2035. במשחק זה, אלטיס הפכה למדינה עצמאית שנכבשה על ידי האימפריה הקולוניאלית הבריטית. כולל האיים אלטיס וסטרטיס (למנוס ואגיוס אפסטראטיוס). הכוחות המזוינים של אלטיס (AAF בגרסה המקורית) מתעמתים עם כוחות נאט"ו ועם סיעת ה-CSAT (Canton Protocol Strategic Alliance Treaty), כוחות איראנים בעלי ברית למדינות החתומות על האמנה: מצרים, סוריה או סין, כמו גם מדינות צפון אפריקה. אחרים. 

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.inlesvos.gr/porto/lemnos/lemnos.swf מפה אינטראקטיווית של למנוס]
* 

קטגוריה:יוון: איים
קטגוריה:איי הים האגאי
קתוליקון

הקתוליקון (באדום) במרכזו של מנזר מייסטי לאוורה ב[[הר אתוס ביוון (באדיבות Dieter Mitternacht)]]
קתוליקון (ביוונית: Kαθολικόν) הוא הכנסייה הראשית במנזר נוצרי אורתודוקסי. מקורות ביזנטיים כינו את הקתוליקון בעבר בכינויים "נאוס" (Nαός) או "אקלזיה" (Εκκλησία). 

הקתוליקון ניצב בדרך כלל במרכזו של המנזר, ומאחר שלפי המסורת, התפילה לא יכולה הייתה להיערך בו יותר מפעם אחת ביום, הוקמו במנזרים כנסיות משניות וקפלות, והקתוליקון זכה למעמדו הבכיר. 

קטגוריה:מבני דת
קטגוריה:כנסיות לפי סוג
קטגוריה:ביטויים ביוונית
שדרות רוסתוולי

שדרות רוסתוולי במרכז העיר [[טביליסי, גאורגיה, פברואר 2009]]
רוסתוולי בשדרות רוסתוולי. העתק זהה של הפסל נמצא גם בעיר הולדתו, רוסתווי]]
שדרות רוסתוולי (בגאורגית: რუსთაველის გამზირი, רוּסתַווֶליס גאמזירי) או בשמה הקודם שדרות גולובאני היא השדרה המרכזית של בירת גאורגיה, טביליסי.

השדרה נקראת על שמו של המשורר הגאורגי מימי הביניים שותא רוסתוולי. השדרה מתחילה בכיכר החירות ונמשכת לאורך 1.5 ק"מ, במקביל לנהר הקורה, לפני שהיא הופכת לרחוב קוסטבה (ע"ש מרב קוסטבה). המטרו של טביליסי עובר לאורך הרחוב.

== היסטוריה == 

השדרה נקראה במקור "רחוב ארמון הממשלה" (סאסאחלֶה כּוּצ'ה). במאה התשע עשרה, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, הייתה טביליסי מרכז פלך טביליסי, וארמון הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז מוקם בשדרה. בשנת 1841 שונה שם הרחוב לשדרת גולובאני.

תחת שלטונו של הנציב, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, בשנת 1848 הפכה השדרה לשדירת התהילה, ניטעו עצים משני צידי השדרה. בשנת 1854, בנה הנסיך ג. מוחרן-בטוני את ארמונו בשדרה.

בשנת 1989 התאספו עשרות אלפי גאורגים בחזית בנין הממשלה הגאורגית (אז גאורגיה הסובייטית). בפעולות שנקטו על ידי השלטונות הסובייטים נהרגו רבים בטרגדיה של 9 באפריל.

בהפגנות האופוזיציה, מול בנין הממשלה, שהחלו ב-2 בנובמבר 2007 השתתפו, על פי ההערכות, כ-100 אלף איש. בסופו של דבר, נאלץ נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, להודיע על הקדמת הבחירות.

== מבנים בולטים == 

השדרה נחשבת לשדרה הראשית של טביליסי כיוון מהרבה מבנים ממשלתיים, תרבותיים ועסקיים ממוקמים ברחוב או בסמוך. בין הבניינים המצויים בשדרה:

* שדרות רוסתוולי 2: תיאטרון גריביידוב
* שדרות רוסתוולי 3: מוזיאון סימון ג'נשיה
* שדרות רוסתוולי 3: גלריה לאומנות מודרנית
* שדרות רוסתוולי 5: בית קולנוע ע"ש רוסתוולי
* שדרות רוסתוולי 6: ארמון הנעורים
* שדרות רוסתוולי 7: בית הצייר הגאורגי
* שדרות רוסתוולי 8: מבנה הפרלמנט של גאורגיה
* שדרות רוסתוולי 11:
* שדרות רוסתוולי 12: משרד התקשורת של גאורגיה
* שדרות רוסתוולי 13: מלון מריוט טביליסי
* שדרות רוסתוולי 16: בית הקצין
* שדרות רוסתוולי 17: האקדמיה הממלכתית לתיאטרון שותא רוסתוולי
* שדרות רוסתוולי 19: המוסד הממלכתי של גאורגיה לתיאטרון וקולנוע
* שדרות רוסתוולי 25: תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על שם פליאשווילי
* שדרות רוסתוולי 29: בית המשפט לחוקה של גאורגיה
* שדרות רוסתוולי 30: משרד המשפטים של גאורגיה

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:טביליסי

רוסתוולי
קטגוריה:טביליסי: גאוגרפיה
טולה (מחוז)

מחוז טולה (ברוסית: Тульская область - טולסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח המחוז הפדרלי המרכזי. 

המחוז הוקם ב-26 בספטמבר 1937. כ-13% משטח המחוז מכוסה ביערות.

היחידות האדמיניסטרטיביות העיקריות במחוז טולה הן 22 נפות מוניציפליות ושני אזורים עירוניים. המחוז סבל קשות מאסון צ'רנוביל. עד היום, חלק משטחי המחוז אינם מתאימים לעיבוד חקלאי.

==היסטוריה==
התיישבות רוסית באזור ידועה מהמאה ה-7. בימי הביניים השטח היה חלק מנסיכויות רוסיות שונות ובחלקו היה שייך לליטא. בשנת 1380 התרחש בשטח המחוז קרב קוליקובו שמסמן את תחילת שחרור רוסיה משליטת המונגולים. בשנת 1503 השטח סופח לנסיכות מוסקבה.
במאה ה-16-17 הגבול הדרומי של רוסיה עבר בשטחי המחוז והוקמו בו מבצרים רבים.

בשנת 1703 הוקמו במחוז מפעלי נשק ותעשיית הנשק היא התעשייה המרכזית במחוז גם היום.

==דמוגרפיה==
כ-76% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - טולה מתגוררים כ-500 אלף תושבים.

הרוסים מהווים כ-95% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, האוקראינים מהווים כ-1.0% מהאוכלוסייה.

==כלכלה==
המחוז מתאפיין בתעשייה מפותחת, ובמיוחד תעשייה ביטחונית, כימית, פלדה וכו'. 

בשטח המחוז קיימים מספר אתרי תיירות, ביניהם מקום התרחשותו של קרב קוליקובו ויאסניה פוליאנה - מקום מגוריו של לב טולסטוי.

בשנת 2019 החל ייצור מכוניות במפעל של החומה הגדולה מוטורס שצויה להגיע לייצור של 150 אלף מכוניות בשנה..

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:רוסיה: מחוזות
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1937
טבר (מחוז)

מחוז טבר (ברוסית: Тверская область, בתעתיק: טברסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי. 

המחוז הוקם ב-29 בינואר 1935. מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-36 אזורים מוניציפליים ו-12 אזורים עירוניים. בשטח המחוז עוברים הנהרות וולגה ודווינה המערבית. כ-53% משטח המחוז מכוסה ביערות.

==דמוגרפיה==
כ-77% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה טבר מתגוררים כ-405 אלף תושבים.

המחוז מתאפיין בקיטון אוכלוסייה: בשנת 1977 התגוררו בו מעל 1.7 מיליון תושבים. הרוסים מהווים כ-93% מאוכלוסייתו, ובנוסף להם אוקראינים (כ-1.2%) וארמנים (כ-0.7%).

==היסטוריה==
במאה ה-12 היה השטח בסיס מנסיכות טבר העצמאית. במשך כמה מאות שנים היה התמודדות בין נסיכי טבר לנסיכי מוסקבה על המרכזיות באיחוד שטחי הרוסים בנסיכות אחד. בסוף המאה ה-15 נסיכות טבר סופחה לנסיכות מוסקבה.

==כלכלה==
המחוז מתאפיין בתעשייה וחקלאות מפותחים. בשטח המחוז הוקמה תחנת כוח גרעינית.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

*
טבר
טיומן (מחוז)

מחוז טיומן (ברוסית: Тюменская область, בתעתיק: טיומנסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של אורל.

המחוז הוקם ב-14 באוגוסט 1944. בשטח המחוז כלולים 2 אזורים אוטונומיים: המחוז האוטונומי של ימלו-ננץ והמחוז האוטונומי חנטי ומנסי (אוגרה).

המחוז משתרע על שטחי המישור המערב סיבירי ולמעשה מחלק את שטח רוסיה ל-2 חלקים: מערבה נמצא אורל וחלק האירופי, מזרחה נמצא סיביר והמזרח הרחוק.

בכ-90% מהשטח משתרע אקלים צפוני קיצוני במיוחד. רוב השטח מכוסה ביערות. הנהרות הגדולים אוב ואירטיש חשובים מאוד לצורכי תחבורה.

==דמוגרפיה==
כ-80% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה – טיומן מתגוררים מעל 500 אלף תושבים.

המחוז מתאפיין באוכלוסייה מגוונת – הרוסים מהווים רק 73% מאוכלוסיית האזור, הטטרים (7.3%), אוקראינים (4.9%), בשקירים (1.4%), עמי צפון שונים כ-1%.

==כלכלה==
בשטח המחוז נמצאים שדות נפט וגז טבעי העיקריים של רוסיה. בהתאם לכך קיימת תעשייה מפותחת הקשורה עם הפקה ועיבוד נפט וגז.

לאור תנאי האקלים הקשים, חקלאות נמצאת בקשיים רבים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

*
טיומן
קטגוריה:מחוזות רוסיה בסיביר
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1944
דבי ונולי

דבי ונולי היה צמד קומי ישראלי המורכב מהסטנדאפיסטיות דבי קליידר ונולי עומר. הצמד פעל בין השנים 1987 עד 1997.

לאורך שנות פעילותן העלו השתיים שלושה מופעי בידור ברחבי ישראל להם כתבו את הטקסטים בעצמן: "כזה כאילו", "למה מי למה מה" ו"דבי ונולי 3". המופעים שילבו סטנד-אפ ומערכונים.

בתחילת שנות התשעים הגישו את פינת הסטנד-אפ "מקום בעמידה", במסגרת התוכנית "זהו זה!" בטלוויזיה החינוכית.

הצמד התפרק באופן רשמי ב-1997, לאחר שדבי עזבה את ישראל לתקופה של חמש שנים.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:צמדים קומיים ישראליים
קטגוריה:סטנדאפיסטיות ישראליות
קטגוריה:סטנדאפיסטים ישראלים
קטגוריה:קומיקאיות ישראליות
קטגוריה:קומיקאים ישראלים
קטגוריה:משפחת עומר
נולי עומר

נולי עומר (נולדה ב-8 בינואר 1960) היא שחקנית, קומיקאית ואמנית רב תחומית. 

==ביוגרפיה==

בתם של ציפורה ושל המשורר ע. הלל.

ב-1982 החלה ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב וקיבלה מלגת הצטיינות.

פריצתה הראשונה לתודעת הקהל הייתה במסגרת הצמד הקומי "דבי ונולי". הצמד פעל בשנים 1987–1997 בשלושה מופעי בידור אשר שילבו קטעי סטנד-אפ ומערכונים.

===תיאטרון===
ב-1986 שיחקה בהצגה "כולם היו בני חוץ מנעמי" של תיאטרון בית לסין. ב-1987 בהצגה "מושל יריחו", של תיאטרון הסימטה, ובאותה שנה ב"האזרח מעבר לכל חשד", של תיאטרון נווה צדק.

ב-1997 שיחקה בהצגה "האבא של החתן" של תיאטרון הקאמרי. ב-1998 שיחקה ב"במילא", של תיאטרון קצר בצוותא, לה גם כתבה את המוזיקה.

ב-2002 שיחקה ב"גוד", של תיאטרון הרצליה. ב-2007 שיחקה ב"אבירות מתעלפות", של תיאטרון קרוב, אותה גם כתבה.

===סרטים וטלוויזיה===
בשנת 1989 כיכבה בסרט מתיחות "על הפנים", לצד דבי קליידר חברתה לצמד "דבי ונולי".
בשנת 1990 השתתפה בסרט "סיפורי תל אביב".
בשנת 1998 שיחקה בסרט "באזז".

ב-2002 שיחקה בדרמות הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס", וב"מה אכפת לציפור". ב-2006 השתתפה בסרט "חיי האהבה". ב-2014 שיחקה בתפקיד ראשי ב"פרחים של מרציפן". ב-2018 השתתפה בסדרה "שלטון הצללים". ב-2019 השתתפה בסדרה "מתיר עגונות". ב-2020 השתתפה בסדרה "קיבוצניקים".

===כתיבה===
ב-1999 פרסמה ספר ילדים בשם "הקוף שהתאהב בתרנגולת" בהוצאת כרמל. בין 2002 ל-2018 הוציאה שירה וסיפורת אשר התפרסמו ב"מאזניים", "גג", "מגזין A5", "עיתון 77" ו"המוסך". ב-2003 כתבה טור שבועי באתר נענע תחת השם "תמנע המניאקית". באותה שנה כתבה גם טור אישי במגזין "נשים". ב-2006 כתבה את רומן הרשת "יקירנט", עם יעל ישראל. ב-2009 הוציאה את "הקפריזה והזוגוש", מילון קומי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד. ב-2014 הוציאה את ספר הילדים "וואו", בהוצאת קיבוץ המאוחד. ב-2023 הוציאה את הנובלה ״לענת הדבש״ בהוצאת קתרזיס.

===הופעות יחיד ותערוכות===
יצרה וביצעה שני מופעי יחיד: ב-2000 את "מתה לחיות 2", וב-2011, את "מופרע קומי", שכלל הלחנה ונגינת שירים בפסנתר.

מציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות החל משנת 1998.

הייתה נשואה לשחקן שאול מזרחי ובשנת 1994 השניים התגרשו. להם בן אחד.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* 
* 
* [http://www.bananot.co.il/articles/1323 הבננה השבועית], באתר "בננות", 17 בנובמבר 2007
* סיני גז, [http://hasheelon.com/2009/05/17/nuli-omer השאלון עם נולי עומר], באתר "השאלון", 17 במאי 2009
* 
* 
* דורון בראונשטיין, [https://chaitarbut.wordpress.com/2020/09/25/%d7%a0%d7%95%d7%9c%d7%99-%d7%a2%d7%95%d7%9e%d7%a8-%d7%90%d7%9e%d7%a0%d7%95%d7%aa-%d7%a9%d7%90%d7%a8-%d7%94%d7%a8%d7%95%d7%97-%d7%a9%d7%9c-%d7%94%d7%97%d7%99%d7%99%d7%9d/ נולי עומר: "אמנות: שאר הרוח של החיים."] בבלוג חי תרבות, 25 בספטמבר 2020
* [https://www.bananot.co.il/%d7%94%d7%91%d7%a0%d7%a0%d7%94-%d7%94%d7%a9%d7%91%d7%95%d7%a2%d7%99%d7%aa-11// נולי עומר] כותבת איך נראה השבוע שלה באתר [http://www.bananot.co.il/ בננות]
* דפנה לוי, [https://anchor.fm/daphna-lewy/episodes/28-e1gu1nn שיחה אישית עם נולי עומר בפודקאסט ״על החיים ועל המוות״], 2 באפריל 2022

==הערות שוליים==

קטגוריה:סטנדאפיסטיות ישראליות
קטגוריה:סטנדאפיסטים ישראלים
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה ישראליות
קטגוריה:בוגרות הסטודיו למשחק ניסן נתיב
קטגוריה:בוגרי הסטודיו למשחק ניסן נתיב
קטגוריה:משפחת עומר
קטגוריה:קומיקאיות ישראליות
קטגוריה:קומיקאים ישראלים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1960
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1960
אוליאנובסק (מחוז)

מחוז אוליאנובסק (רוסית: Улья́новская о́бласть, בתעתיק: אוליאנובסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של הוולגה.

המחוז הוקם ב-19 בינואר 1943.

מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-21 אזורים מוניציפליים ול-6 אזורים עירוניים.

הנהר וולגה מחלק את המחוז לשני חלקים. כ-25% משטח המחוז מכוסה ביערות.

==דמוגרפיה==
כ-76.6% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה אוליינובסק מתגוררים כ-611 אלף תושבים.

הרוסים מהווים כ-74% מאוכלוסיית המחוז, הטטרים (כ-12%), הצ'ובשים (כ-8%) והמורדבה (כ-3%).

==היסטוריה==
שטח המחוז היה כלול בממלכת בולגריה של הוולגה. במהלך המאה ה-15 סבל השטח קשות מפלישת טימור לנג. לאחר מכן, סופח לחאנות קאזאן. עם נפילת קזאן בידי הרוסים, השטח סופח לרוסיה והחלה התיישבות רוסית באזור. במאה ה-17 הוקמה העיר סימבירסק. בשנת 1870 נולד בעיר זו ולדימיר איליץ' לנין (אוליאנוב). עם פטירתו, בשנת 1924, הוחלף שם העיר לאוליאנובסק.

==כלכלה==
בשטחי המחוז קיימים שדות נפט משמעותיים.

המחוז מהווה מרכז חשוב בקנה מידה ארצי לייצור מכוניות ומטוסים. כמו כן יש בו חקלאות מפותחת.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

*
אוליאנובסק
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1943
הנינג מנקל

הנינג מנקל (בשוודית: Henning Mankell; 3 בפברואר 1948 – 5 באוקטובר 2015) היה סופר שוודי בעל מוניטין בינלאומי, אבי הדמות הספרותית קורט ולאנדר.

הנינג מנקל נולד בסטוקהולם שבשוודיה, נכדו של מלחין בעל אותו שם ובנו של שופט.

מנקל זכה בפרס אריך מריה רמרק לשלום בשנת 2009.

הניג מנקל השתתף ב-2010 בהפלגת "המרמרה", ולאחריה הודיע כי ישקול את המשך הוצאת ספריו בעברית, בסופו של דבר שינה את דעתו וספריו המשיכו להופיע בעברית.

נפטר ממחלת הסרטן ב-5 באוקטובר 2015. אלמנתו היא במאית הקולנוע אווה ברגמן, בתו של אינגמר ברגמן.

== מספריו ==
=== ספרים בכיכובו של קורט ולאנדר ===
* 1991 Mördare utan ansikte "רוצחים ללא פנים".
* 1992 Hundarna i Riga "הכלבים בריגה".
* 1993 Den vita lejoninnan "הלביאה הלבנה".
* 1994 Mannen som log "האיש המחייך".
* 1995 Villospår "הסחת דעת".
* 1996 Den femte kvinnan "האישה החמישית".
* 1997 Steget efter "צעד אחד לפני".
* 1998 Brandvägg "חומת אש".
* 1999 Pyramiden "הפירמידה" - סיפורים קצרים.
* 2004 Handen "היד"
* 2009 Den orolige mannen "האיש המוטרד"

=== ספרים בכיכובה של לינדה ולאנדר ===
* 2002 Innan frosten "לפני הכפור".

=== ספרים אחרים ===
* 2000 Danslärarens återkomst "שובו של המורה למחול".
* 2007 Kennedys hjärna "מוחו של קנדי".
* 2008 Kinesen "האיש מסין".

=== מספריו שתורגמו ===
חמישה מספריו תורגמו לעברית על ידי רות שפירא:
* "רוצחים ללא פנים", "הסחת דעת", "הכלבים בריגה" - בהוצאת כנרת זמורה-ביתן
* "הפירמידה" ו"האיש מסין" – בהוצאת כתר

==קישורים חיצוניים==
* 

על ספריו
* 
* 
* 
* [http://www.text.org.il/index.php?book=07020910 על הסחת דעת מאת הנינג מנקל באתר text]
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

פעילות פוליטית
* 
* 
* 
* בן דרור ימיני, [https://www.makorrishon.co.il/nrg/app/index.php?do=blog&encr_id=f2b4c1b55be76d1e6d7b777256ea0370&id=2535 "הסופר השקרן מ"הארץ" "], nrg 17 ביוני 2011

== הערות שוליים ==

קטגוריה:סופרים שוודים
קטגוריה:סופרי מתח ואימה
קטגוריה:נפטרים מסרטן
קטגוריה:שוודים שנולדו ב-1948
קטגוריה:שוודים שנפטרו ב-2015
שרבל הקדוש

שרבל מכלוף המוכר במסורת הנוצרית כשרבל הקדוש (בערבית: <BIG>مار شربل</BIG> ; 8 במאי 1828 – 24 בדצמבר 1898) היה נזיר מרוני אשר נחשב לקדוש בנצרות הקתולית.

==חייו==
שרבל נולד ב־8 במאי בשנת 1828 בבקא כפרא שבצפון לבנון תחת השם יוסף אנטון מכלוף (يوسف أنطون مخلوف) לבריגיט ואנטון מכלוף, ולו ארבעה אחים. הוא הוטבל לנצרות ב־16 במאי 1828. אביו נפטר כאשר שרבל היה בן שלוש בלבד והוא גדל עם דודו. בילדותו, להבדיל מבני גילו נהג שרבל להתבודד רבות, גילה התעניינות רבה בדת ונהג להתפלל.

בגיל עשרים ושלוש הצטרף שרבל למסדר הנזירים על שם מרון הקדוש במנזר הכפר ענאיא (عنايا) בהר הלבנון, ושינה את שמו מיוסף לשרבל, על שם קדוש אנטיוכי בן המאה השנייה. שרבל נדר את נדריו הסופיים בשנת 1853 ומונה לכומר לאחר שש שנים. בדומה למרון הקדוש, גם שרבל התגורר במנזר מאז שנת 1875 עד למותו בשנת 1898. שרבל היה ידוע בצניעותו והסתפקותו במעט, ונהג לבצע כל המוטל עליו ללא מענות. כמו כן, הוא נודע באדיקותו לביצוע הסקרמנטים.

שרבל נודע ככומר אהוד בקהילתו, אנשים רבים היו מגיעים אליו לקבלת ברכות ואזכורים בתפילותיו, והוא אף הוזמן לפקח על טקסים דתיים בכפר שכן.

==מותו ואחריו==
בעת המיסה, ב־16 בדצמבר 1898 חלה שרבל ותשעה ימים לאחר מכן, בערב חג המולד נפטר, בהיותו בן 70. הוא נקבר בבית הקברות של מנזר מרון הקדוש באנאיה. מספר חודשים לאחר מכן, העידו אנשים כי ראו הילה מעל קברו. לאחר עדויות אלה הוחלט לפתוח את הקבר, לאחר פתיחתו התגלתה גופתו כשהיא בשלמותה ודם עדיין זורם בגופו. כמו כן, נראו סימני זיעה על גופתו. לאחר מקרה זה, הועברה גופתו לארון קבורה אחר, במתחם שהוכן עבורו. מקום קבורתו הפך למוקד עלייה לרגל לנוצרים (בעיקר המרונים שבהם). אם כי, ישנם גם בני דתות אחרות אשר מגיעים לבקר במקום.

בשנת 1925 הציע האפיפיור פיוס השנים־עשר להכריז על שרבל כקדוש של הכנסייה הקתולית. בשנת 1950 יצאה ללבנון משלחת שכללה אנשי דת ורופאים במטרה לבדוק את גופתו של שרבל. בשנה זאת, נפתח קברו בפעם השנייה. גופתו, התגלתה בשלמותה ובריאה לחלוטין וזאת כעבור 52 שנה לאחר מותו. שמועות על האירוע יצאו למרחוק, והמונים נהרו אל המנזר בו נקבר כדי לברר את שהתגלה. 

בשנת 1954 חתם האפיפיור פיוס השנים־עשר על צו המאשר את בירוכו (המעלה אותו למעמד של "מבורך", שהוא שלב אחד לפני מעמד של "קדוש"), וב־5 בדצמבר 1965 נערך הטקס על ידי האפיפיור פאולוס השישי בוותיקן. שנה לאחר מכן, ב־1976 חתם פאולוס השישי על צו המאשר את הקדשתו של שרבל, והטקס עצמו נערך ב־9 באוקטובר 1977 בוותיקן.

לאחר מותו, מאמינים הנוצרים כי שרבל ביצע ניסים רבים בהם ריפא אנשים חולים. הממסד הכנסייתי, בחר להזכיר שלושה מהם בטקסי הבירוך וההקדשה של שרבל; שניים בטקס הבירוך, ואחד בטקס ההקדשה. גם לאחר זמן רב עוד היו אנשים שהעידו על ניסים ששרבל, כביכול, עשה למענם.

חגו של שרבל הקדוש חל מדי שנה ביום ראשון הרביעי של חודש יולי.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.marcharbel.com/arabic.htm אתר מידע בארבע שפות]
* [http://www.charbel.org/ אתר מידע באנגלית]
* 

קטגוריה:קדושים נוצרים
קטגוריה:אנשי דת לבנונים
קטגוריה:נוצרים לבנונים
קטגוריה:אנשי דת מרונים
קטגוריה:ילידי 1828
קטגוריה:נפטרים ב-1898
ולדימיר (מחוז)

מחוז ולדימיר (ברוסית: Владимирская область, בתעתיק: ולדימירסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי כ-200 ק"מ ממוסקבה. 

המחוז הוקם ב-14 באוגוסט 1944. מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז כולל 16 אזורים מוניציפליים וחמישה אזורים עירוניים.
היערות מכסים כ-42% משטח המחוז.

==דמוגרפיה==
בערים מתגורר כ-79% מכלל אוכלוסיית המחוז. הרוסים מהווים כ-89% מאוכלוסיית המחוז.

בעיר הגדולה ולדימיר מתגוררים כ-340 אלף תושבים.

==היסטוריה==
במאה ה-12 הוקמה נסיכות ולדימיר. במהלך אותה מאה ובזו שבעקבותיה הייתה ולדימיר למרכז התרבותי של רוסיה. הנסיכות סבלה קשות מפלישת המונגולים ולא שבה לגדולתה.

==כלכלה==
במחוז ממוקמים מספר מפעלים בעלי חשיבות כלל ארצית. במיוחד בתחום בניית מכונות וזכוכית.

== קישורים חיצוניים ==
 
* 

* 

*
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1944
וולגוגרד (מחוז)

מחוז וולגוגרד (רוסית: Волгоградская область, בתעתיק: וולגוגרדסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הדרומי. המחוז גובל עם קזחסטן.

המחוז הוקם ב-10 בינואר 1934.

מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-34 אזורים. בשטח המחוז עוברות נהרות וולגה ודון.

==דמוגרפיה==
כ-77.8% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - וולגוגרד מתגוררים כמיליון תושבים.

הרוסים מהווים כ-90% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים כ-1.4%, הקזחים כ-1.8% והארמנים כ-1.1%.

==היסטוריה==

התיישבות רוסית באזור ידוע מהמאה ה-16. במשך מאות ה-17-18 האזור היה בגבול הדרומי של רוסיה והוקמו מספר מבצרים להגנת הגבול מפני פלישות של הטטרים מאזור קרים וקובן.

במהלך מלחמת העולם השנייה באזור התרחש אחד הקרבות החשובים ביותר במלחמה - קרב סטלינגרד.

==כלכלה==
בשטח המחוז קיימות שדות גז טבעי ונפט.

קיימים מפעלי תעשייה כבדה, במיוחד בערים הגדולות (וולגוגרד ווולז'סקי). על נהרות וולגה ודון הוקמו מספר תחנות כוח הידרו-אלקטריות.
לצורכי שינוע מטענים וחקלאות נבנתה תעלת וולגה-דון.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

*
וולגוגרד
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1934
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1936
ציר ה-ח'

ציר ה-ח', מסומן בחיצים אדומים
ציר ה-ח' הוא הכינוי שניתן במערכת הביטחון בישראל למסלול תנועה של מחבלים שיצאו מרצועת עזה דרך מנהרות ההברחה שמתחת לציר פילדלפי, עברו בחצי האי סיני (שם הם זוכים לסיוע מבדואים מקומיים), ואז היו נכנסים למדינת ישראל דרך קטע מגבול ישראל–מצרים שלא היה לאורכו גדר. מקור השם בצורת המסלול הדומה ל-ח' שוכבת. ציר זה נחסם במידה רבה באמצעות גדר הגבול ישראל–מצרים שנבנתה ב-2013.

== היסטוריה ==
בציר ה-ח' משתמשים בעיקר מבריחים בדואים, אך גם פעילי טרור — חלקם נתפסים על ידי יחידת משמר הגבול באזור רמון. ב-29 בינואר 2007 אירע פיגוע ההתאבדות באילת שמבצעו הגיע ליעדו בצורה זו.

במתקפת הטרור בדרום ישראל (2011) שהתרחשה ב-18 באוגוסט על כביש 12 צפונית לאילת, עלה החשד שהמחבלים חדרו לישראל דרך ציר ה-ח', אם כי בדיעבד התגלה שהמפגעים עצמם היו פעילי הג'יהאד העולמי שבאו ממצרים. הפיגועים הביאו לסגירת הכביש ולהקמת מחסום הפרדה סביב קטע הכביש הסמוך לאילת, עם כוונה להאריכו לכל אורך הגבול עם מצרים. במקביל, תוגברו הכוחות השומרים על גבול ישראל–מצרים. מערכת הביטחון של ישראל, בראשות צה"ל, פתחה במיזם "שעון חול" לחיזוק ההגנה על הגבול ומניעת הסתננויות של פח"ע, פשע, הברחת סמים, והסתננות מהגרי עבודה מאפריקה.

בסוף פברואר 2012 סוכלו שלושה פיגועי טרור על גבול ישראל–מצרים. בשניים מהניסיונות נמלטו המחבלים המסתננים אחרי שהשאירו בשטח מטעני חבלה, שנוטרלו על ידי יחידת יהל"ם של צה"ל, ובמקרה השלישי נורה אחד המחבלים ומת מפצעיו.

ב-5 באוגוסט 2012 בוצעה מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה שבה מחבלים תקפו את צבא מצרים וגנבו ממנו נגמ"ש ומשאית ממולכדת שאיתם חדרו לישראל. המשאית התפוצצה מהתנגשות בפילבוקס בכרם שלום וכך לנגמ"ש הייתה פרצה בגדר והוא נסע קילומטר בשטחי ישראל עד שהושמד על ידי מסוק קרב. 

תחת שלטונו של א-סיסי במצרים נהרסו רוב מנהרות ההברחה מעזה לסיני ונבנתה תעלת מים לאורך התוואי ובדצמבר 2013 הושלמה בניית גדר הגבול ישראל–מצרים, שהקטינה את החשיבות האסטרטגית של ציר ה-ח' עבור ארגוני הטרור כציר חדירה לשטח ישראל ולמעשה ייתרה אותו לחלוטין.

ב-29 במאי 2018 תקף צה"ל מנהרת טרור של חמאס בדרום רצועת עזה ליד מעבר כרם שלום. המנהרה שנחפרה במתווה ציר ה-ח' עוברת דרך שטח מצרים כ-900 מטר לתוך שטח ישראל.

== ראו גם ==
* גדר הגבול ישראל–מצרים

== הערות שוליים ==

קטגוריה:האינתיפאדה השנייה
קטגוריה:טרור בישראל
קטגוריה:סיני
האדם השלישי (סרט)

האדם השלישי (באנגלית: The Third man) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1949 בסוגת הסרט האפל, הנחשב לסרט קלאסי בסוגה זו.

להצלחת הסרט תרמה החבירה החד פעמית בין שלושה יוצרים גדולים, הסופר גרהם גרין, הבמאי קרול ריד והשחקן אורסון ולס. את התסריט לסרט כתב גרין, על-פי נובלה פרי עטו, שפורסמה רק לאחר הפצת הסרט.

==עלילה==
הסרט מספר על הולי מרטינס, מחבר ספרי מערבונים אמריקאי, בגילומו של ג'וזף קוטן, המגיע לווינה שלאחר מלחמת העולם השנייה על מנת לפגוש את ידידו הארי ליים, המגולם על ידי אורסון ולס. הוא מוצא את העיר הרוסה בחלקה, מפוצלת לשליטת ארבע אזוריי המעצמות המנצחות, ששורר בה מחסור ופורחים בה עסקי השוק השחור. לסופר מתברר עד מהרה כי חברו, הארי ליים, כבר אינו בין החיים. הוא פוגש באהובתו של הארי ליים, פליטה צ'כית, בגילומה של אלידה ואלי, המתרפקת על זכר אהובה המת.

לסופר מתברר כי במקום מותו של הארי ליים מפגיעת משאית, נוכח "אדם שלישי" מסתורי שזהותו אינה ידועה, הדבר מניע את הסופר לחקור על אודות מעשיו של הארי ליים בווינה קודם למותו בתאונה כביכול. להפתעתו הוא מגלה כי חברו סחר בתרופות פניצילין גנובות בשוק השחור, שדוללו וגרמו למקרי מוות לחולים, רובם ילדים. ליים היה מבוקש לכן על ידי הכיבוש הבריטי, ולסופר מתברר כי הוא חי ומסתתר, לאחר שביים את מותו כדי לחמוק מהרשויות. בהמשך ומתנהל מרדף אחרי הארי ליים בתעלות הביוב של וינה, שבסופו הוא מוצא את מותו דווקא מידיי מרטינס. העלילה מסתיימת בקטע ארוך שבו מלווה המצלמה את אלידה בצאתה לאחר קבורת אהובה, כשהיא חולפת על פני הסופר בהליכה איטית, מתעלמת ממנו (כמי שאחראי בעיניה למות אהובה) ונעלמת אט אט ברקע, לצלילי הציתר עם מנגינתו של אנטון קאראס.

==אודות==
בעוד שסוגת הסרט האפל מתייחדת לסרטים שעלילתם מתרחשת בערים הגדולות של ארצות הברית, עלילתו מתרחשת בווינה החרבה עדיין שלאחר המלחמה, צילומו של הסרט באתרי ההתרחשות עצמם, ולא באולפן, עם זוויות הצילום בשחור-לבן, הביאו לכך שהסרט נחשב לסוגת מופת של הסרט האפל.

אחד הדברים שתרמו להצלחתו הרבה של הסרט הוא מנגינת הרקע שלו, בסגנון וינאי, שהולחנה על ידי המלחין אנטון קאראס, מנוגנת בכלי המיתר הקורדופוני הציתר, הייחודי לנגינת עם בארצות דוברות גרמנית. באמצעות מנגינה זאת נכנס הצופה לאווירתה של וינה. המנגינה הייתה פופולרית מאוד בעולם ובישראל בראשית שנות ה-50.

הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 1951 בקטגוריה של צילום בשחור-לבן.

==ראו גם==
*ארבעה בג'יפ

==לקריאה נוספת==
* 

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 1949
קטגוריה:סרטי דרמה בריטיים
קטגוריה:זוכי פרס דקל הזהב
קטגוריה:סרטים אפלים
קטגוריה:זוכי פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר
קטגוריה:כתבי גרהם גרין
קטגוריה:מכון הסרטים הבריטי: מאה הסרטים הבריטיים הטובים ביותר
קטגוריה:זוכי פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר
קטגוריה:וינה בקולנוע
קטגוריה:סרטי פולחן
קטגוריה:סרטים על סופרים
ג'ו ורשבה

יוסף (ג'ו) ורשבה (באנגלית: Joseph Wershba; 19 באוגוסט 1920 - 14 במאי 2011) היה עיתונאי ומפיק טלוויזיה אמריקאי. עבד במשך 50 שנים ברשת הטלוויזיה האמריקאית CBS וזכה בשני פרסי אמי.

ורשבה נולד בניו יורק למהגרים יהודים מפולין. דודו, יהודה ורשבה, עלה ארצה עם משפחתו ונמנה עם מייסדי בית הכנסת הגדול ברחוב דיזנגוף בתל אביב.

בשנת 1944 החל ורשבה לעבוד ברשת CBS. לאורך שנות עבודתו הוא שימש תסריטאי, עורך וכתב שטח. שנים רבות הוא עבד לצידם של העיתונאים אדוארד מורו ווולטר קרונקייט. בין השנים 1968–1988 הפיק את תוכנית הטלוויזיה "60 דקות".

בכפוף לנוהלי הרשת שמרו ורשבה ורעייתו, שירלי, את נישואיהם בסוד. שירלי ורשבה עבדה עמו בתוכניתו של אדוארד מורו, בה היו יחד כתבי השטח בחשיפת עלילות השווא של המקארתיזם. פרק זה בחייהם המקצועיים והאישיים נראה בסרט "לילה טוב ובהצלחה" (2005), בו גילם רוברט דאוני ג'וניור את דמותו.

ורשבה זכה על מפעל חייו בפרס סילוריאן. פרסים נוספים בהם זכה: פרס אמי, פרס הילמן ואחרים. על תוכניתו בנושא לי הרווי אוסוולד בשנת 1963 היה מועמד לפרס פוליצר.

==ראו גם==
* העימות עם מקארתי

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:עיתונאים אמריקאים
קטגוריה:שדרני רדיו וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:סגל CBS
קטגוריה:זוכי פרס אמי לחדשות ולתעודה: אישים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1920
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2011
מנזר פוטנה

מתחם המנזר פוטנה
כנסיית המנזר פוטנה
ההר הצופה אל המנזר, בראשו צלב ועל המדרון הכתובת STEFAN כתובה בצמחייה
מנזר פוטנה (ברומנית: Mănăstirea Putna) הוא מנזר רומני אורתודוקסי ואחד החשובים ברומניה מבחינה תרבותית, דתית ואמנותית. המנזר הוקם במהלך ימי הביניים בנסיכות מולדובה, והוא נבנה והוקדש בידי הנסיך שטפן הגדול. פוטנה נוסד על אדמות עליהן זרם הנחל פוטנה (אשר מקורו בהרי אובצ'ינה של בוקובינה). שטפן הגדול התפרסם בזכות בנייתו והשפעתו, כאשר בנה עשרות מנזרים וכנסיות ברחבי מולדובה (הוא נהג לבנות מבנני דת אחרי כל ניצחון צבאי חשוב שצלח). מנזר פוטנה מכיל את קברו של שטפן ושל חלק מבני משפחתו. בימינו הוא מוקד לצליינים. הסמלים שמעטרים את קברו הם עדויות לצביון האמנות המולדבית בעת שלטונו של שטפן הגדול.

==היסטוריה==
אחרי ששטפן הגדול ניצח את ההונגרים בקרב באיה והשתלט על מצודת קיליה, הוא החל בעבודות הבנייה של המנזר כאות תודה לאלוהים, ב-10 ביולי 1466. הכנסייה נועדה להיות מוקדשת למרים הבתולה. האמונה הייתה שבשטח שעליו המנזר נבנה פעם היה מבצר. ישנן עדויות ששטפן קנה באותו הזמן את הכפר ויקובו דה סוס תמורת 200 זלוטים (המטבע המקומי באותה התקופה), ונתן את תשואת האדמה לאוצר המנזר.

בניית פוטנה הושלמה כעבור 3 שנים, אבל הוא הוקדש רק אחרי 4 שנים נוספות, מכיוון שהמולדובנים היו שקועים עדיין במאבקים מזוינים. ב-3 בספטמבר 1470, נחנך המנזר בנוכחות השליט על ידי המיטרופוליט טאוקטיסט והפך בהמשך אחד מחשובי האתרים הדתיים באזור.
המראה הנוכחי של המנזר נוצר בעקבות בנייתו מחדש בין השנים 1653 ל-1662 בידי השליט וסילה לופו ויורשיו. אף על פי שיסודו של המבנה בנוי בסגנון מולדובני מן המאות ה-15 וה-16, ניכרים בו הרבה מאפיינים אדריכליים ואמנותיים מההמאה ה-17.

למשך זמן ארוך, רווחה האמונה שהמבנה עוצב בידי אדריכל יווני בשם תאודור - אבל הסתבר שפירוש הכרוניקות מן העיר קיליה שעליו התבססה השערה זו לא היה נכון.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://web.archive.org/web/20070210094809/http://www.romanianmonasteries.org/images/putna/putna.html אודות המנזר]

פוטנה