הלכת הגולגולת הדקה

החוק הישראלי מעניק פיצויים לניזוק רק בשל הנזק הצפוי ממהלכם הרגיל של הדברים, ושנבע כתוצאה ישירה מעוולת המזיק. אולם, במקרה שהנזק נגרם או הוחמר כתוצאה מגורמים בלתי צפויים מראש, האם עדיין יישא המזיק באחריות?

הִלְכַת "הגולגולת הדקה", שמקורה ב"Eggshell Skull Rule" בדין האנגלי, מהווה חריג לדרישת צפיותו של היקף הנזק; ההלכה מכירה באחריות המזיק לנזקים בלתי צפויים שמקורם בחולשותיו המקדמיות והבלתי צפויות של הניזוק. 
ההלכה מורה כי לא תתקבל טענת המזיק שלא חזה מראש את נזקי הניזוק, אשר באו לו כתוצאה מחולשה מיוחדת, עליה לא יכול היה לדעת, שכן על המזיק לקבל את הניזוק כמות שהוא. הלכת הגולגולת הדקה חלה על שני מרכיביו של היקף הנזק – חומרה בלתי צפויה של הנזק הראשוני, וכן על נזקים בלתי צפויים המתפתחים מהנזק הראשוני, המכונים נזקים שניוניים, למשל: התפתחות דלקת חמורה שנגרמה עקב פגיעה קלה בתאונת דרכים (כאשר הדלקת היא הנזק השניוני). ההלכה חלה על היקף הנזק, ואינה חלה על תהליך גרימתו של נזק ראשוני, ולא על סוגו של הנזק הראשוני. למשל: אדם ששם קץ לחייו עקב רגישות נפשית מיוחדת ובלתי צפויה, בתגובה לפיטוריו ממקום עבודתו, נזק ההתאבדות הוא נזק ראשוני שסוגו והליך גרימתו אינם צפויים ועל כן אין מחילים עליו את הלכת הגולגולת הדקה.
מרכיב דומיננטי בהלכת הגולגולת הדקה נוגע למדיניות משפטית, במיוחד כאשר מדובר בנזקים גופניים. 

==רקע היסטורי==
הלכת הגולגולת הדקה נשתרשה בפסיקה ובספרות המשפטית, לא במעט בשל שמה הציורי המוצלח. היא הובעה לראשונה בתחילת המאה ה-20 על ידי השופט Kennedy בפרשת Dulieu, אשר פסק כי לא תעמוד למזיק טענת הגנה כי הניזוק היה סובל פחות נזק או לא היה סובל כלל "... אלמלא הייתה לו גולגולת דקה באופן חריג או לב חלש באופן חריג". ארבעים שנה לאחר מכן, ההלכה נוסחה בפסיקה האנגלית בקביעת ביהמ"ש כי "אם אך הוכח מעשה העוול, חייב עושה המעשה לקחת את קורבנו כפי שהוא מוצא אותו".

ההלכה יושמה לראשונה בפסיקה הישראלית על ידי השופט אגרנט, בפרשת לוי (ע"א 22/49). במהלך שנות ה-50, נדונה ההלכה ושאלת יחסה למבחן הצפיות, הוא המבחן הקובע לגבי חובת הזהירות בדיני רשלנות במספר פסקי דין, במקביל לשינויים אשר התרחשו בפסיקה האנגלית. בשנת 1961, נדונה באנגליה פרשת Wagon Mound, שעוררה את הספק בדבר תוקפה של הלכת הגולגולת הדקה נוכח הכרזת השופטים כי המבחן הבלעדי להטלת אחריות הוא מבחן הצפיות. ההשקפות השונות בדבר משמעות הלכת הגולגולת הדקה באו לידי התנגשות ממשית והכרעה בפרשת רינגר (ע"א 390/62).
רוב המקרים שבהם בתי המשפט בישראל נקראו להשיב לבעיית ריחוק הנזק, העוסקת בתיחום מידת האחריות של המזיק על הנזק שנגרם כתוצאה ממעשיו, נסבו בעניין נזקי גוף שנגרמו או הוחמרו כתוצאה מגורמים בלתי צפויים מראש. את הפתרון מצא ביהמ"ש בפקודת הנזיקים האזרחיים, בסעיף 60(א), שהוחלף בסעיף 76(1) בפקודה החדשה. הסעיף מסווג תחת הנושא "פיצויים", אף על פי שמבחינה עניינית סוגיית ריחוק הנזק קרובה למסכת ה"סיבתיות" המוסדרת בסעיף 55(ב) (לפקודה הישנה). סעיף 76(1) לא מטיל אחריות במקום שאינה קיימת ואינו מוסיף התנהגויות אסורות, כי אם קובע את היקף האחריות- לאחר שזו נקבעה עקרונית לפי היסודות הדרושים בכל עוולה ועוולה. 
בעקבות פרשת מלכה (ע"פ 47/56), נראה כי המחוקק אימץ את מבחן הצפיות בסוגיה, אולם בצד המבחן נתגבשה הלכת "הגולגולת הדקה" המתייחסת לאותם מקרים בהם נגרמו נזקי גוף בלתי צפויים בגלל מצבו המיוחד של הקרבן. 

מקרה טיפוסי שבו מיישם המשפט את הלכת הגולגולת הדקה, אשר ממנו אנו למדים על מקור שמה של ההלכה, נוגע למצב דברים בו אדם מקבל מכה בראשו אשר גורמת לשבירת גולגולתו. חרף העובדה שמכה מעין זו הייתה גורמת לנזק קל בלבד לאדם "רגיל", ישא המזיק באחריות לנזק שנגרם בפועל, שכן עליו לקחת את הניזוק כמות שהוא, על רגישויותיו המיוחדות.

המשפט האנגלי מחיל את הלכת הגולגולת הדקה לא רק על נזקים פיזיים, כי אם גם על נזקים נפשיים העלולים להיגרם כתוצאה מהתנהגות המעוול. בהתאם לרציונל העומד מאחורי ההלכה, אם ניתן היה לצפות גרימת נזק גופני לניזוק, אזי אין כל חשיבות שהנזק הנפשי היה בלתי צפוי אף במקרה בו הנזק הגופני לא התממש. או אז, יהא זכאי הניזוק לפיצויים בגין הנזק הנפשי שספג, ללא תלות בהיקף הנזק או בכך שמקורו של הנזק הנפשי הוא בנטייה מקדמית שהייתה קיימת בו לפני שהתפתח המצב הנפשי המדובר. חריג להחלת הלכת הגולגולת הדקה במקרים של נזק נפשי, הוא במקרה בו הניזוק פיתח נזק נפשי כיוון שהיה עד למעשה העוולה, היינו כאשר הוא ניזוק מדרגה שנייה; במקרה זה יהא עליו להוכיח כי קיימת צפיות סבירה להתפתחות הנזק הנפשי בקרב אדם סביר, ולא בקרב הניזוק "המיוחד".

אפשרות נוספת ליישום הלכת הגולגולת הדקה עולה כאשר היקפו הבלתי צפוי של נזק נגרם כתוצאה מרגישות מיוחדת ובלתי צפויה של רכוש שניזוק. גם כאן אפשר שהמזיק יישא באחריות לנזק. ההבחנה בין נזקי גוף ורכוש עשויה להביא למצב אבסורדי - למשל, מקרה בו המזיק מצליף בסוסו של הניזוק, אולם כיוון שסוס זה לוקה בהמופיליה הוא מדמם למוות. אין כל צידוק עקרוני בקביעה כי המזיק היה נושא באחריות עקב מותו של אדם באותן נסיבות אולם לא במקרה שמדובר בבעל חיים.

כאשר אנו מטילים אחריות על המזיק בגין אותם נזקים צפויים לרכוש, עולה השאלה כיצד נעריך את מידת הנזק הצפוי כאשר זה נבלע בתוך נזק גדול יותר, בלתי צפוי. נניח כי המזיק הפיל סיגריה על שטיח ושהנזק הצפוי כתוצאה משריפת השטיח אינו עולה על חור קטן. אולם בפועל, כתוצאה מהשתלשלות אירועים בלתי צפויה, השריפה כילתה את השטיח כולו. בניסיון לאמוד את מידת הנזק הצפוי, תוך יישום הלכת הגולגולת הדקה על נזקי רכוש, ייתכן ונאיין את ההבחנה בין סוג הנזק ובין היקף הנזק.

==סקירת הדין- הצגת התשתית הנורמטיבית==
===הוראות החוק הרלוונטיות===
הבסיס הסטטוטורי להתפתחות הלכת הגולגולת הדקה בדין הישראלי, מצוי בסעיף 60(א) לפקודת הנזיקים האזרחיים אשר עניינו "פיצויים". 
כיום, פקודת הנזיקין (נוסח חדש) מסדירה את עניין הפיצויים תחת הוראת סעיף 76:

:"1) פיצויים אפשר שיינתנו הם בלבד או בנוסף על ציווי או במקומו אלא שאם: סבל התובע נזק, יינתנו פיצויים רק בשל אותו נזק שעלול לבוא באורח טבעי במהלכם הרגיל של הדברים ושבא במישרין מעוולת הנתבע;"

בסעיף 60(א) הגדיר המחוקק הישראלי את היקף האחריות באמצעות נוסחה אשר אינה מגלה בצורה חד משמעית את המבחן הקובע ואומנם, לדידו של פרופ' אנגלרד, המתייחס לפסיקת בית המשפט העליון, מצטיירות גישות שונות לגבי פירוש הסעיף שכן, מלשונו עולים בד בבד שני מבחנים סותרים לכאורה: מן הרישא - "..שעלול לבוא באורח טבעי.." קרי- מבחן הצפיות, ומן הסיפא: "..שבא במישרין מעוולת הנתבע..." קרי- מבחן הנזק הישיר. 

שאלת פירוש הסעיף נדונה לראשונה בהרחבה על ידי השופט אגרנט בפרשת לוי. לדידו, אין להעניק למונחים המופיעים בסעיף משמעות עצמאית שכן, הם באים לשם קביעת הכלל שיש לפצות אדם, עקב עבירה אזרחית כלפיו, רק אם נגרם לו נזק הנובע במישרין כתוצאה מהעוולה הנידונה, ושאינו נחשב בעיני החוק, "רחוק" מדי, ובלשונו: "אין לפרש את המונחים האמורים במובנם הפשוט והרגיל דווקא, אלא יש להניח, כפי שנקבע מפורשות בסעיף 2 לפקודה, כי הביטויים האלה משמשים בה במובן הניתן להם בחוק האנגלי ומן הדין לבארם בהתאם לזאת". הכוונה לכך שהסעיף, שנוסחו מתבסס על הנוסח האנגלי ושאוב ממנו, צריך להתפרש בהתאם לשיטה האנגלית שהיא גישה מעשית, המתחשבת לעיתים בעובדות המיוחדות העומדות לדיון. לפי גישה זו, אין לראות בסעיף כמציע נוסחה חד משמעית.

ההשקפה השלטת בדין הישראלי, בעקבות פרשת מלכה, גורסת כי המחוקק אימץ בסעיף את "מבחן הצפיות" בהקשר של ריחוק הנזק. בצד מבחן זה- נתגבשה הלכה עצמאית הנוגעת לאותם מקרים בהם נגרמו נזקי גוף בלתי צפויים עקב מצבו הגופני המיוחד של הקורבן, היא הלכת "הגולגולת הדקה" אשר מקורה גם הוא במשפט האנגלי.

===פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון===
לסוגיות הפרשניות שהתעוררו סביב שאלת ניתוח סעיף 60(א) לפקודה, קשר הדוק עם שאלות פרשניות שהתעוררו בפסיקה סביב הלכת הגולגולת הדקה ויחסה למבחן הצפיות.

הלכת הגולגולת הדקה, יושמה לראשונה כאמור, בפסיקה הישראלית בפרשת לוי; הנתבע תקף את התובע בתפסו בצווארו. התובע חש ברע במשך יומיים וביום השלישי לקה בשטף דם ששיתק חלק מגופו. ביהמ"ש מצא כי השיתוק נגרם כתוצאה מתקיפת הנתבע, על אף שהתובע סבל מהסתיידות כלי הדם. מצב גופני מיוחד זה של הקרבן, לא היה ידוע למזיק, ומשום כך לא יכול היה לחזות מראש שהנתקף ילקה בשיתוק כתוצאה ממעשיו. אף על פי שביהמ"ש נמנע מלהכריע בשאלת היחס בין מבחן הצפיות לבין הלכת הגולגולת הדקה, קובע השופט אגרנט, כי התאמת הגישה המעשית בדין האנגלי, לנסיבות המקרה העולה מפסק הדין, מובילה למסקנה כי תכונותיו המיוחדות של הנפגע אינן "מרחיקות" את הנזק מן המעוול בעיני החוק, ולכן עליו לשאת בתוצאות הנזק אשר נגרם, לאור העובדה כי היה כרוך במצבו הפיסי המיוחד של הניזוק.

בפרשת סטוצ'ינר (ע"א 237/55), דובר במקרה בו בעקבות תקלה טכנית פתאומית ובלתי צפויה במערכת הבלמים של אוטובוס, נבלם האוטובוס, לאחר מאמצים מרובים של הנהג, הנתבע, בקיר הקיוסק של התובע. כתוצאה מן הפגיעה, נפל על חזהו של התובע בלון גז, ומאז החל לסבול מהתקפות אסתמה קשות. בא כוחו של הנתבע העלה את הטענה כי התפתחות אסתמה מחבלה היא מקרה כל כך נדיר, עד שהאדם הסביר לא יכול היה לצפותו מראש, וכי תוצאה זו נגרמה עקב בריאותו הלקויה ומנטייתו לאסתמה של התובע, על כן אין להטיל על הנתבע את האחריות לתוצאה זו. השופט ברנזון פוסק כי אף על פי שנדיר שאדם ילקה באסתמה כתוצאה ממכה בחזה, אם מבחינה רפואית תוצאה כזו אפשרית, אין זה חשוב כלל שאדם סביר לא יכול היה לצפות לתוצאה זו. לאחר שהוכח מעשה העוול של המזיק, עליו לקבל את הקרבן כמות שהוא. השופט מציין מפורשות כי הלכת הגולגולת הדקה, מהווה חריג למבחן הצפיות.

בפרשת מלכה, דובר במקרה בו נפטר ילד בעקבות חדירה בלתי צפויה של חיידקי טטנוס לתוך שבר סגור. השופט משה זילברג קיבל ויישם את הלכת הגולגולת הדקה, אך זיכה את הנתבע לאור עובדת אי צפיותו של סוג הנזק. 

בפרשת דויטש (ע"א 60/57), כתוצאה מחבטה שחבט הנתבע בתובע, התפתח תהליך של התנוונות דלקתית בפרק הירך. השופט שניאור זלמן חשין החיל את הלכת הגולגולת הדקה, אך הבחין את המקרה ממקרה מלכה, על יסוד ההבחנה כי כאן לא נוסף גורם חיצוני לאחר קרות התאונה. פירוש זה של הלכת מלכה אינו הולם את כוונת השופט זילברג שכן כאמור, לא זיכה את הנתבע לאור התערבות הגורם הזר.

בפרשת רינגר דובר במקרה בו כתוצאה מחבלה שנחבל התובע בתאונת דרכים, התפתח אצלו סרטן מסוג נדיר (כורדומה). לדידם של שופטי הרוב - ברנזון וויתקון, הלכת הגולגולת הדקה מושתתת על ההבחנה בין סוג הנזק לבין היקפו ועל כן מבחן הצפיות אינו חל על נזקים שנגרמו כתוצאה ממצב גופני מיוחד:

לעומתם, בדעת מיעוט, סבר השופט זילברג כי הלכת הגולגולת הדקה אינה מהווה סטייה ממבחן הצפיות. הוא יישב אותם יחד בטענה כי על המזיק לדעת בכח ובפועל כי מצויים בעולם אנשים רבים הסובלים מחולשות מיוחדות אשר יש לקחתן בחשבון. עם זאת, סבור השופט זילברג, כי במקרים נדירים במיוחד, אשר סוטים באופן חריג מן הנורמה, ואשר לא נכנסים בגדר מבחן הצפיות, לא חלה הלכת הגולגולת הדקה.
ההלכה שנפסקה בפרשת רינגר, קבעה כי על שומת הנזק תוחל הלכת הגולגולת הדקה, דהיינו שעל המזיק לפצות את הניזוק כמות שהוא, על חולשותיו ורגישויותיו המיוחדות.

בפרשת עלי טבק (ע"א 630/68), הניזוק עבד בבית-חרושת לטבק, עד שנאלץ לעזוב בעקבות אסתמה ברונכיאלית אשר נגרמה, לטענתו, בעקבות כמויות גדולות של אבק הטבק שנשם במהלך עבודתו. בית המשפט המחוזי דחה את טענת התובע שהמחלה נגרמה עקב העבודה, אולם מצא כי אבק הטבק החיש את התפתחות המחלה וגרם לריבוי התקפי האסתמה. עם זאת, נפסק כי חברת "עלי טבק" לא התרשלה בסדרי העבודה שהנהיגה, מאחר שבכמות כזו של אבק לא הייתה סכנה לבריאותו של אדם שאיננו רגיש במיוחד לאבק טבק כמו הניזוק הספציפי; ביהמ"ש קבע, לפי מבחן הציפיות, כי החברה לא הייתה חייבת לחזות מראש שמחלת הניזוק תוחש בגלל ההצטברות של אבק הטבק במקום העבודה. בערעור על פסק דינו של ביהמ"ש המחוזי, התייחס השופט לנדוי להלכה שנפסקה מספר שנים קודם לכן בפרשת רינגר; לעניין החלת הלכת הגולגולת הדקה, ערך השופט לנדוי הבחנה בין שומת הנזק לבין מידת אחריותו של הנתבע לעצם הפגיעה מקום בו הנתבע נהג באופן רשלני הנמדד לפי מבחן הצפיות. הרציונל העומד מאחורי הבחנה זו נעוץ בעובדה כי בקביעת אחריותו של הנתבע אנו דנים בשאלת אשמתו, בעוד שבשומת הנזק אנו דנים בהערכת הגורמים החברתיים ובדרישות הצדק, ועל-כן שוני המטרה שלשמה משמש המבחן יכול שיחייב שוני בשימוש בו, לקביעת הרשלנות או לשומת הנזק. בנוסף, טען השופט לנדוי, כי הערכת הגורמים החברתיים ודרישות הצדק, משפיעה את השפעתה גם על קביעת קנה-המידה של ההתנהגות הרשלנית, משום שגם לעניין הרשלנות אנו בודקים לא מה שאדם סביר היה צופה מראש, אלא מה שצריך היה לצפות מראש. אבל משנמצא הנתבע אשם בהתנהגות רשלנית, נמדדת חובת הפיצוי בדרך כלל בקנה-מידה מחמיר יותר. על סמך נימוקים אלה, קיבל השופט לנדוי את הערעור בקובעו כי על חברת עלי טבק לפצות את הניזוק בגין החשת מחלתו.

לסיכום, השקפת הרוב בפסיקה הישראלית גורסת, כי הלכת הגולגולת הדקה מהווה סטייה ממבחן הצפיות אך לגבי משמעות סטייה זו ישנן חילוקי דעות - יש הסוברים כי ההלכה מושתתת על ההבחנה בין סוג הנזק לבין היקפו, יש הסוברים כי יסוד הסטייה בכך שמבחן הצפיות חל רק כאשר התערבו גורמים חדשים אך לא כאשר הנזק הוא תוצאה ישירה ממצב קיים, ויש הסוברים כי ההלכה מהווה חריג פשוטו כמשמעו, מבלי שתהיה קשורה בהלכת רחב יותר. השקפת המיעוט גורסת כי ההלכה אינה מהווה סטייה ממבחן הצפיות.

==מבט ביקורתי==
החלת הלכת הגולגולת הדקה בתביעות נזיקיות, היינו הטלת אחריות על נזקים שאינם צפויים, מתיישבת עם מגמת התרחבות האחריות בנזיקין, המשקפות מודעות חברתית הולכת וגדלה לצורך להטיל אחריות על התנהגויות שאינן רצויות, ולצורך להעניק פיצוי הולם לנפגעים מהתנהגויות אלה, שכן ההגינות מחייבת כי ההשלכות הנובעות מהיקף הנזק יינשאו על ידי המזיק ולא על ידי הניזוק.

בהסתכלות בפריזמה כלכלית-חברתית על דיני הנזיקין, מוצא פרופ' ר' פוזנר (Economic Analysis of Law) כי מקור הצידוק להחלת הלכת הגולגולת הדקה, נעוץ בתפיסה של חלוקת פיצויים יעילה בחברה שבה, לצד מקרים של "גולגולות דקה" ייתכנו גם מקרים של "גולגולת קשה" דהיינו, כאשר הניזוק מתאפיין בחסינות גבוהה מהממוצע מפני הנזק.

מנגד, ניתן לטעון כי הטלת אחריות בשל נזקים שהיקפם בלתי צפוי, פוגעת בעקרון היסוד של עוולת הרשלנות המבוססת על צפיות הנזק, ואשר עלולה ליצור פערים בלתי הוגנים בין מידת אשמתו של הנתבע לבין מידת האחריות המוטלת עליו. בנוסף, שימת דגש על נזקים בלתי צפויים, על חשבון תועלות בלתי צפויות הצומחות לתובע, מביאה אף היא לתוצאה בלתי הוגנת.
בעיית חוסר ההגינות גוברת כאשר המדובר הוא בנזקים שניוניים – ממספר היבטים:
* בהיבט הסיבתי - מידת "התרומה הסיבתית" של התרשלות הנתבע, הולכת ופוחתת ככל שמתארכת "שרשרת הנזקים".
* בהיבט ההרתעתי - החשש מפני הטלת אחריות בלתי מוגבלת, עלול להביא לזהירות יתר ולהימנעות מעיסוק בפעילויות רצויות מבחינה חברתית. 
* בהיבט הפרגמטי - אחריות בלתי מוגבלת לכל שרשרת הנזקים, משיתה נטל כבד על מערכת המשפט (הן מבחינת זמן והן מבחינת עלויות) וכן כרוכה בקשיים עובדתיים וראייתיים רבים.
טיעונים אלה מובילים למסקנה כי נדרש איזון עדין בין השיקולים התומכים בהרחבת האחריות החריגה להיקף הנזק הבלתי צפוי, מכוח הלכת הגולגולת הדקה, לבין השיקולים השוללים אותה.

במשפט הפלילי, יישום הלכת הגולגולת הדקה מעלה מתח דומה ואף חמור יותר מזה הקיים בדין האזרחי, לאור העיקרון כי יש לנקוט משנה זהירות בהטלת האחריות הפלילית. מגמה של הרחבת האחריות בדיני נזיקין, אשר עשויה לעיתים לבוא על חשבון שיקולי הגינות, סיבתיות, הרתעה ושיקולים פרגמטיים, עלולה לגבות מחיר כבד הרבה יותר, הן מבחינה אישית, מן הנאשם הספציפי, והן מבחינה חברתית, כאשר אנו מסיטים את הדיון מן הדין האזרחי אשר נסוב בעיקרו סביב שאלת הפיצוי הכספי, ועוברים לעסוק בדיני נפשות. 

הבעייתיות שבהרחבת הלכת הגולגולת הדקה באה לידי ביטוי בפרשת קליפורד (דנ"א 7794/98); זריקת אלחוש שהזריק רופא למטופלת במהלך טיפול שיניים שגרתי, גרמה לה לנזק מוחי קשה. הזריקה החדירה חומר הרדמה לעורק, אשר הגיע לאזור המוח, וגרם להצרת כלי הדם. כתוצאה מכך נוצר קריש דם שמנע זרימת דם למוח. הנזק המוחי הקשה היה בלתי-צפוי שכן הווה תקדים רפואי. תופעות הלוואי הצפויות של השימוש בזריקה כללו נמנום קל וסחרחורת, ועל פי מאמר, שפורסם כשנה לאחר המקרה, גם הפרעות ראייה חולפות.

לגישתו של השופט אור, בפסק הדין, גם אם חומרתו של סוג הנזק הראשוני או התפתחותם של נזקים שניוניים אינם צפויים, משום קיום תכונות בלתי-צפויות של הנפגע הקיימות בעת הפגיעה, יחוב הנתבע מכוח הלכת הגולגולת הדקה למלוא היקף הנזק. הנמקה זו מעלה קשיים: התובעת לא הציגה שום ראייה בדבר רגישות פיזיולוגית מיוחדת המסבירה את הנזק החמור שנגרם לה. כמו כן הספרות הרפואית אינה מעידה כלל על כך שחולים מסוימים עלולים לסבול מנזק עצבי חמור במקרים מעין אלה, כתוצאה מרגישות מיוחדת. השופט אור הניח, שעצם התרחשותו של הנזק הבלתי-צפוי מעידה על רגישות מיוחדת בה לוקה הנתבעת. אולם, לא ניתן להתייחס באופן זהה, לאפשרות התממשות הסיכוי הנמוך לנזק, ולעובדה כי מדובר במקרה הנובע מרגישות פיזית ייחודית של הניזוק. לפי האפשרות האלטרנטיבית, הנזק שנגרם לתובעת בפרשת קליפורד, יכול היה להיגרם לכל אדם, אלא שבגלל ההסתברות המזערית להתממשותו, היה זה המקרה הראשון שבו אכן התרחש. השופט אנגלרד, בניגוד לשופט אור, טען כי "המדובר אינו במצב גופני הקיים אצל הקורבן ואשר חושף אותו לפגיעה נדירה, אלא בהליך פיזיולוגי חריג שלא היה ידוע" ועל כן אין המדובר בגולגולת דקה.

פרשה זו ממחישה את חשיבות חידוד ההבחנה בין מקרים בהם הרציונל העומד מאחורי ההלכה, מצדיק את החלתה, לבין מקרים בהם על אף המגמה החיובית להרחבת האחריות בנזיקין, יישום שגוי של ההלכה עלול להוביל לתוצאות משפטיות המותירות תחושת אי נוחות נוכח חוסר ההגינות שיצרו.

==הצעת חוק דיני ממונות ומבט לעתיד==
במשפט הישראלי שלאחר פרשת רינגר, הלכת הגולגולת הדקה אינה שנויה עוד במחלוקת, לפחות בתחום נזקי הגוף. כיוון שסוג הנזק צפוי, אין צורך בצפיות של היקפו, כדי להטיל אחריות על הנתבע ולחייבו לפצות את התובע על כלל היקף הנזק. 
בתזכיר הצעת חוק דיני ממונות, הוחלף סעיף 76(1) בסעיף 458, אשר נכלל בפרק רביעי: פיצויים תחת סימן א': מטרת הפיצויים ומבחן ריחוק הנזק. נראה כי ועדת הקודיפיקציה לא ראתה צורך לשנות את נוסח הסעיף ומכאן אפשר להסיק כי הלכת רינגר אכן השתרשה במשפט הישראלי. 

עם זאת, ניתן להצביע על שני כיווני שינוי ופיתוח עתידי המסתמנים באופק, המבטאים מגמה של ריכוך ההלכה מחד, לעומת הרחבתה מאידך.
ראשית, נראה כי על אף עיגון ההלכה בנוסח פרשת רינגר, פרשת קליפורד פתחה פתח לדיון מחודש בסוגיית אופן יישום הלכת הגולגולת הדקה, ויצרה חוסר ודאות מסוים בנוגע לאיזון הראוי בין הטלת האחריות הנזיקית לבין שיקולי ההגינות, הסיבתיות וההרתעה שהוזכרו לעיל.
שנית, לאור מגמת ההתפתחות של הלכת הגולגולת הדקה בשיטות משפט ברחבי עולם המשפט המקובל, כגון החלתה במקרים של נזקים נפשיים, כדוגמת מקרה Page v. Smith בו התפתחה אצל הניזוק, מחלת נפש שנגרמה לו בעקבות לחץ בתנאי העבודה. וכן במקרים של נזקים ממוניים, כדוגמת מקרה Mattocks v. Mann בו נגרם למכונית התובע נזק רב בעקבות רשלנותו של הנתבע. הרכב נזקק לטיפול רציני וממושך אשר במהלכו, השתמש התובע ברכב שכור או לחלופין בתחבורה ציבורית. ביהמ"ש אשר דן בפרשה, קבע שכיוון שפעל התובע באופן סביר מבחינה כלכלית, יש לפצות אותו גם על היקף הנזק הממוני ששכירת הרכב והשימוש בתחבורה ציבורית הסבה לו. מקרה זה, כמו גם מקרים דומים אחרים שהוזכרו לעיל, הם, לדעתנו, אפיקי הרחבה ראויים ליישום הלכת הגולגולת הדקה, שכן מתייחסים למכלול הווייתו של האדם, דהיינו לא רק לגופו אלא גם לנפשו ולרכושו, כתחומים הראויים להגנה תוך הכללתם תחת אחריות המזיק.

==ראו גם==
*ריחוק הנזק
*דיני הנזיקין
*עוולת הרשלנות

==לקריאה נוספת==
===רשימת מקורות ישראלים===

חקיקה
* פקודת הנזיקין (נוסח חדש) תשכ"ח-1968, סעיף 76(1).
* פקודת הנזיקים האזרחיים 1944, סעיף 60(א).
* תזכיר הקודקס האזרחי פרק רביעי: פיצויים, סימן א' סעיף 458.

פסיקה
* ע"א 22/49 לוי נגד מוסף פד"י ד' 558.
* ע"א 237/55 סטוצ'ינר נגד פומרנצ'יק פד"י י' 1050.
* ע"פ 47/56 מלכה נגד היוהמ"ש פד"י י' 1543.
* ע"א 60/57 דויטש נגד פרנקו פד"י י"א 1529.
* ע"א 390/62 משולם רינגר נגד מואיס ליאון ואח פד"י י"ז 1662.
* דנ"א 7794/98 רביד משה נ' דניס קליפורד פד"י נ"ז (4) 721.

מאמרים
* יצחק אנגלרד, בעיית ריחוק הנזק בפסיקה הישראלית, מחקרי משפט לזכר אברהם רוזנטל, עמ' 84, 1964 (תשכ"ד).
* ישראל גלעד ואהוד גוטל "על הרחבת האחריות בנזיקין בהיבט הסיבתי- מבט ביקורתי" משפטים לד', 385.
* רונן פרי, [https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=978538 "הכל צפוי והרשלנות נתונה"] משפטים לה (תשס"ה) 359.

===רשימת מקורות מהמשפט המקובל===

פסיקה אנגלית
<div style="direction: ltr;">
* Dulieu v. White & Sons [1901], 2 K.B. 669.
* Per Lord Wright in Bourhill v. Young [1943], A.C. 92.
* Overseas Tankship (UK) Ltd. v Morts Docks Engineering Co Ltd [1961], A.C. 388.
* Mattocks v. Mann [1993] RTR 1316.
* Page v. Smith [1994] 4 All ER 522.
* Walker v. Northumberland County Council [1995] 1 All ER 737.
* Barber v. Somerset County Council [2004] UKHL 13.

</div>

מקורות ספרותיים מהמשפט המקובל
<div style="direction: ltr;">
* Richard A. Posner, Economic Analysis of Law, (3rd ed. 1986), Little, Brown and co. p.167.
* JG Fleming, The Law of Torts, (9th ed. 1998), p.235.
* Clerk & Lindsell, On Torts, (9th ed. 2006) London Sweet & Maxwell, p.117.
* Vivienne Harpwood, Modern Tort Law, (6th ed. 2006) Cavendish publishing, p.176.
</div>

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20070930020557/http://www.pnz.co.il/msgboard.php?op=viewMsg&id=22278 'פורטל נכי צה"ל', פורום עץ].
* 

קטגוריה:דיני נזיקין