Caribou

Caribou (בעברית: אייל הצפון) הוא אלבום האולפן השמיני של הזמר והיוצר הבריטי אלטון ג'ון. הוא יצא לאור ב־28 ביוני 1974 על ידי ו־. הוא היה האלבום השלישי ברציפות של ג'ון שהגיע למקום הראשון בבריטניה, והרביעי ברציפות שהגיע למקום הראשון בארצות הברית.

האלבום כלל את הסינגלים "Don't Let the Sun Go Down on Me", שהגיע למקום השני בארצות הברית ולמקום ה־16 בבריטניה, ו־"The Bitch Is Back", שהגיע למקום הרביעי בארצות הברית ולמקום ה־15 בבריטניה. האלבום ושני הסינגלים ממנו הגיעו למקום הראשון בקנדה.

"Caribou" הגיע למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית, ולאלבום זהב בבריטניה. הוא היה מועמד לפרס גראמי לאלבום השנה בטקס פרסי גראמי ה־17.

== רקע וכתיבה ==
לאחר שלושה אלבומי אולפן רצופים שהוקלטו בצרפת, החליט ג'ון להקליט לראשונה בארצות הברית, ב שבהרי הרוקי, על יד נדרלנד, קולורדו. בעצת ידידו הקרוב רינגו סטאר, אלטון קרא לאלבום "קריבו", על שם אולפן ההקלטות. נגן כלי ההקשה ריי קופר הצטרף כחבר קבוע ללהקה.

יצירת האלבום הייתה קשה ומייסרת. בדומה למצבו הגופני והרגשי בהקלטות "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player", גם כאן ג'ון הגיע אל ההקלטות מותש ובהרגשה כללית רעה. בחודשים שקדמו להן הוא שתה יותר מחצי בקבוק ויסקי ליום. במהלך הקלטות "קריבו" חלה נקודת מפנה קריטית לרעה בחייו של ג'ון: הוא התנסה לראשונה בקוקאין. ג'ון הסביר את הרקע: . הוא המשיך ותיאר את ההתרחשות: 

ההתנסות הובילה להתמכרות קשה ששיאה בשנות ה־80 – אז היה חשש ממשי לחייו, עד לכניסתו לתהליך גמילה ביולי 1990.

האלבום הוקלט בחופזה, בכתשעה ימים בלבד במהלך ינואר 1974 שעמדו לרשות הלהקה לפני התחלת סיבוב ההופעות ביפן ואוסטרליה, ועקב כך הלהקה עבדה ב"לחץ בלתי ייאמן". ויכוחים התעוררו בין חברי הלהקה, ובין ג'ון למפיק דאג'ן.

ג'ון, שהיה רגיל בשינויי מצבי רוח, מצא אותם קיצוניים מבעבר – סביר להניח בהשפעת הסמים. הפרויקט איבד שלושה ימים בין כתיבת השירים להקלטות עד שהזמר אסף את עצמו. מן הרגע שהתחילו ההקלטות, הרצועות הוקלטו ביומיים וחצי בלבד. האלבום נעשה מתוך הרגשת ביטחון עצמי מופרז ואף זחיחות, מתוך הרגשה שמה שיוצריו ישימו בו יצליח. ג'ון תיאר אותו במילים , והודה שהוא וטופין היו (גם מבקרי מוזיקה טענו שהם מרגישים הרגשה של כתיבה כלאחר יד וזילזול בשירים מסוימים, בעיקר מצד ברני טופין – ראו "ביקורת").

לאחר שג'ון והלהקה סיימו את החלק שלהם, המפיק גאס דאג'ן הוסיף את כלי הנשיפה, קולות הרקע ואוברדאבס נוספים. לימים הביע דאג'ן מורת רוח מהסאונד של האלבום, כמו גם ממרכיבים נוספים בו.

מלבד הסינגלים ביצע ג'ון בהופעותיו במשך השנים שירים נוספים מהאלבום, בהם "Grimbsy", "You're So Static", "Ticking" ו־"Dixie Lily". המהדורה המחודשת כללה גם ארבעה שירי בונוס שהוקלטו במהלך הקלטות האלבום או סמוך אליהן אף שרק שניים מהם, הבי סיידים ו־, הוקלטו בהקלטות האלבום. הוקלט כסינגל עוד קודם לכן, בסשן יחיד, ו־"Pinball Wizard" הוקלט ב של להקת "The Who", במהלך הקלטת הפסקול והאלבום של הסרט "טומי" של הלהקה.

ב־2017 יצאה מהדורת ויניל מחודשת של האלבום. היא עברה עריכה דיגיטלית מחודשת (רימסטרינג) על ידי טכנאי ההקלטות זוכה 12 פרסי הגראמי (נכון לינואר 2021) .

השיר "Solar Prestige a Gammon", שיר קומי היתולי, ספג ביקורת רבה. מדברי ג'ון עולה שהשיר היה שטותי במתכוון, כשג'ון מחקה בו שירה אופראית איטלקית. הדבר נעשה כתגובת נגד לפרשנויות מוטעות (בעיקר דתיות) שניתנו למילות השירים שחיבר טופין. משום כך ניסו ג'ון וטופין לכתוב שיר שלא ניתן יהיה לייחס לו פרשנויות כאלה (אמנם הדבר לא עלה בידם, וגם שיר זה זכה לפרשנויות ספקולטיביות).

השיר "Ticking" מספר את סיפורו של אדם הרוצח 14 בני אדם ברצח המוני בבר בניו יורק. אף על פי שמבקר "רולינג סטון" כינה את השיר "פיאסקו" (בעיקר בגלל המילים השטחיות, לטענתו, שמעמידות רוצח באור של גיבור), ב־2015, בחרו קוראי "רולינג סטון" בשיר למקום השני מבין עשרת השירים הפחות מוכרים (או "deep cuts") האהובים של ג'ון.

השיר "The Bitch is Back" (בעברית: "הכלבה חזרה") נכתב על רקע מצבי הרוח המתחלפים וההתנהגות הקשה של ג'ון לסביבתו. שם השיר וההשראה לו נלקחו מהערה שהשמיעה אשתו של ברני טופין, מקסין, כשראתה את ג'ון מתקרב: "הכלבה המשקפופרית חזרה" (במקור: "The Four-Eyed Bitch Is Back"). טופין כתב על בסיס ההערה שיר. ג'ון לקח את השיר (וההערה) באופן ספורטיבי, הלחין אותו ואף הוציא אותו כסינגל השני מן האלבום. כמה תחנות רדיו בארצות הברית ומחוצה לה סירבו לשדר את השיר בגלל המילה "כלבה".

השיר "I've Seen the Saucers" נכתב בהשראת סיפורי הבדים של , שטען שנחטף על ידי חוצנים דוברי אנגלית שוטפת שלקחו אותו לסיור בירח ובכוכבי מערכת השמש.

== ביקורת ==

האלבום קיבל בעיקר ביקורות מעורבות וצוננות, באופן חריג לאלבומי תקופת השיא של ג'ון בחצי הראשון של שנות ה־70.

תום נולאן, מבקר "רולינג סטון", כתב:
. תוך שהוא מבקר את ההפקה המוגזמת ואת השטחיות של השירים, נולאן סיכם ש"קריבו" הוא .

סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר AllMusic, טען, בביקורת רטרוספקטיבית, שרק שירים בודדים מגיעים לרמה של עבודותיו הטובות של ג'ון: "The Bitch Is Back" הוא "אחד משירי ההארד רוק הטובים שלו", "Don't Let the Sun Go Down on Me" היא "בלדה קלאסית", "Pinky" היא "בלדה נאה", ו־"Dixie Lily" הוא "ניסיון חביב בקאנטרי", אך לצד זה יותר מדי שירים נוטים להיות "מילויים" ["fillers"] מהסוג של "Solar Prestige a Gammon" ה"מגוחך", ולכן האלבום כמכלול הוא "אכזבה".

העיתונאי ועורך המוזיקה בועז כהן כתב: .

לעומתם, ג'ים לינק מ־ כתב שהאלבום .

 מ"לוס אנג'לס טיימס" שיבח את "Don't Let the Sun Go Down on Me": .

== רשימת השירים ==

* צד א' וצד ב' צורפו כרצועות 1–10 במהדורות התקליטור.
* בהוצאה המחודשת מ־1995, "You're So Static" מאוית באופן שגוי "Your're So Static".

=== רצועות בונוס – ההוצאות המחודשות לאור של "Mercury" ב־1995, ושל "Rocket" ב־2001 ===

== משתתפים ==
מספרי הרצועות מתייחסים למהדורות הקומפקט דיסק והמהדורות הדיגיטליות של האלבום.
* אלטון ג'ון – זמרה, פסנתר, אורגן האמונד (9)
* – סינתיסייזר ARP (2, 5, 10), מלוטרון (9)
* צ'סטר ד. תומפסון – אורגן האמונד (8)
* – גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, מנדולינה, קולות רקע
* – גיטרה בס, קולות רקע
* – תופים, קולות רקע
* ריי קופר – תוף מרים, תופי קונגה, משרוקית, ויברפון, , קסטנייטות, פעמונים, מאראקס
* – סולו סקסופון טנור (1), סולו סקסופון סופרן (4, 5), קלרינט (5)
* – (1, 6, 8, 9)
** — סקסופון טנור
** סטיב קופקה – סקסופון בריטון
** לני פיקט – סקסופון טנור, סקסופון סופרן, קלרינט
** מיק ג'ילט – טרומבון, חצוצרה
** גרג אדמס – חצוצרה, עיבוד כלי נשיפה (1, 6, 8)
* – עיבוד כלי נשיפה (9)
* – קולות רקע (1, 9)
* – קולות רקע (1)
* ג'סי מאי סמית' – קולות רקע (1)
* דאסטי ספרינגפילד – קולות רקע (1)
* בילי הינץ' – קולות רקע (9)
* – קולות רקע (9)
* – קולות רקע (9)
* – קולות רקע (9), עיבוד קולות (9)
* – עיבוד קולות (9)

=== הפקה ===
* מפיק – 
* טכנאי קול – קלייב פרנקס
* עוזר טכנאי קול — פיטר קסלי
* רמיקס — דייוויד הנטשל
* תיאום – סטיב בראון
*ארט דיירקטור, עיצוב עטיפה – דייוויד לרקהאם ומייקל רוס
* צילום – וכריס דני
* הערות אלבום – 

== פרסים ומועמדויות ==
{| class="wikitable sortable"
!שנה
!טקס
!קטגוריה
!תוצאה
!<abbr>מקור</abbr>

|-
! 1974
|גראמי
|אלבום השנה
|
|<center>

</center>
|}

== מצעדים ==
=== מצעדים שבועיים ===

=== מצעדים שנתיים ===

== נתוני מכירות ==
{|class="wikitable"
!מקום
!הסמכה
!מכירות
|-
| ארצות הברית (RIAA)
| פלטינה ×2
| 2,000,000^
|-
| בריטניה (BPI)
| זהב
| 100,000^
|-
| colspan="3"|^אומדן היחידות המופצות מבוסס על הסמכת האלבום בלבד
|}

== קישורים חיצוניים ==

== ביאורים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אלבומי 1974
קטגוריה:אלבומי אלטון ג'ון
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים האוסטרלי
קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי
קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים הקנדי
קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד 200
קטגוריה:אלבומי פלטינה בארצות הברית
קטגוריה:אלבומי חברת MCA רקורדס