שרידים אבולוציוניים באדם

השרירים המחוברים לאוזניים של האדם אינם מתפתחים מספיק כדי לאפשר את אותה ניידות שיש אצל יונקים אחרים. החצים מצביעים על צומת שרירי אוזן אצל קוף, שבאדם הם מנוונים והשריד לצומת נקראת פקעת דרווין.
שרידים אבולוציוניים באדם הם איברים, התנהגויות ומבנים מולקולריים שקיימים בבעלי חיים אחרים הקרובים לאדם, אבל באדם איבדו במהלך האבולוציה את התפקוד המקורי שלהם. שרידים כאלה עשויים לשמור על פונקציות פחותות או לפתח פונקציות שוליות חדשות. במקרים מסוימים איברים נחשבו בעבר כשרידים חסרי פעילות משום שתפקודם עדיין לא הובן, למשל בלוטת האצטרובל נחשבה בעבר לשריד אבולוציוני, משום שעוד לא היה ידוע תפקידם של הורמונים.

== היסטוריה של המושג ==
בספרו "מוצא האדם" (1871) מנה צ'ארלס דרווין מספר איברים, שאותם כינה "קדמוניים". בין היתר היו ברשימה שרירי האוזן, שיני בינה, התוספתן, עצם הזנב, שיער גוף, והשריד לעפעף השלישי בזווית העין. דרווין גם הבחין באופי האקראי של חלק מהשרידים האבולוציוניים, במיוחד שרידים של שרירים, שאצל חלק מהאנשים נמצא שריד שלהם ואצל חלק לא.<ref>Darwin C, The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex, London: John Murray, 1890, p.13.</ref><ref>Turner W, On the musculus sternalis, Proc. Royal Soc. Edinburgh session 1866–1867, p.65.</ref>

ב-1893 פרסם רוברט וידרסהיים את "מבנה האדם", ספר על האנטומיה של האדם והרלוונטיות שלו להיסטוריה האבולוציונית של האדם. ספר זה הכיל רשימה של 86 איברים אנושיים שנחשבו לשרידיים, או כפי שהסביר וידרסהיים עצמו: "איברים שהפכו לחלוטין או חלקית לחסרי תפקוד, חלקם מופיעים בעובר לבדו, אחרים נמצאים במהלך החיים באופן קבוע או בלתי קבוע. לרוב איברים. מה שניתן לכנותו בצדק וסטיגיאלי."<ref name="The Structure of Man">Wiedersheim, R. (1893) The Structure of Man: An Index to His Past History. Second Edition. Translated by H. and M. Bernard. London: Macmillan and Co. 1895. </ref> הרשימה שלו של איברים שרידיים כביכול כללה רבות מהדוגמאות בדף זה, כמו גם אחרות שנחשבו אז בטעות כשרידיות, כגון בלוטת האצטרובל, בלוטת התימוס ובלוטת יותרת המוח. חלק מהאיברים הללו שאיבדו את התפקודים הברורים והמקוריים שלהם, התברר מאוחר יותר כבעלי תפקודים שלא הוכרו לפני המאה ה-20.<ref name="Muller"></ref><ref></ref> לדוגמה:
* תפקידו של האצטרובל בוויסות הקצב הצירקדי (במאה ה-19 עדיין לא היה ידוע לא תפקידו ואפילו לא קיומו של מלטונין);
* גילוי תפקידו של התימוס במערכת החיסונית קרה רק באמצע המאה ה-20;
* יותרת המוח וההיפותלמוס עם ההורמונים הרבים והמגוונים שלהם היו רחוקים מלהיות מובנים, שלא לדבר על המורכבות של יחסי הגומלין ביניהם.

== שרידיות אנטומית ==
=== תוספתן ===
[[המעי העקום, המעי העיוור והמעי הגס של ארנב, המציגים את התוספתן על המעי העיוור בתפקוד מלא]]
התוספתן האנושי על המעי הגס
פעם האמינו שהתוספתן הוא שריד של איבר מיותר בבני אדם מודרניים, שבאבות הקדמונים של האדם היו לו תפקידי עיכול, בדיוק כפי המצב היום במינים קיימים שבהם פלורת המעי מפרקת תאית וחומרים צמחיים בלתי ניתנים לעיכול אחרים.<ref name="Descent">Darwin, Charles (1871). The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex. John Murray: London.</ref> תפיסה זו השתנתה במהלך העשורים האחרונים,<ref></ref> כאשר מחקרים הראו כי התוספתן עשוי לשרת מטרה חשובה. בפרט, הוא עשוי לשמש כמאגר לחיידקי מעיים מועילים. דרך אחת שמוצעת לכך היא שהתוספתן מאפשר לחיידקי המעי להתבסס מחדש במעי הגס במהלך החלמה משלשולים או מחלות אחרות.<ref></ref>

לחלק מבעלי חיים אוכלי עשב, כגון ארנבות, יש תוספתן ומעי עיוור שכנראה נושאים טלאי רקמות עם תפקודים חיסוניים, ועשויים להיות חשובים גם בשמירה על הרכב פלורת המעיים. עם זאת, נראה שאין לתוספתן תפקוד עיכול רב, אם בכלל, והוא לא קיים אצל חלק מאוכלי העשב, אפילו כאלה עם מעי עיוור גדול.<ref name="Stevens"></ref> עם זאת, כפי שמוצג בתמונות המצורפות, התוספתן האנושי בדרך כלל דומה לגודלו של תוספתן הארנב, אם כי המעי העיוור מצטמצם לבליטה בודדת במקום בו מתרוקן המעי העקום לתוך המעי הגס.<ref name="WellsSOF"></ref> לחלק מבעלי החיים הטורפים עשויים להיות גם תוספתנים, אך לעיתים רחוקות יש להם יותר מאשר מעי עיוור שרידי.<ref name="StPRCESD">Peter Robert Cheeke, Ellen S. Dierenfeld, Comparative Animal Nutrition and Metabolism. Publisher: CABI; 2010 </ref> בהתאם לאפשרות של איברים שרידיים לפתח פונקציות חדשות, מחקרים מסוימים מצביעים על כך שהתוספתן עשויה להגן מפני אובדן של חיידקים סימביוטיים המסייעים בעיכול, אם כי לא סביר שזו תהיה פונקציה חדשה, בהתחשב בנוכחותם של תוספתנים אצל אוכלי עשב רבים.<ref></ref><ref></ref> אוכלוסיות חיידקי המעי המתבצרות בתוספתן עשויות לתמוך בשיקום מהיר של פלורת המעי הגס לאחר מחלה, הרעלה או לאחר שטיפול אנטיביוטי מדלדל או גורם בדרך אחרת לשינויים מזיקים לאוכלוסיית החיידקים של המעי הגס.<ref>Charles Q. Choi, "The Appendix: Useful and in Fact Promising", Live Science, 2009, [http://www.livescience.com/10571-appendix-fact-promising.html Appendix has useful function]</ref>

מחקר משנת 2013, לעומת זאת, מפריך את הרעיון של קשר הפוך בין גודל המעי הגס לבין גודל ונוכחות התוספתן. הוא קיים באופן נרחב באאוארכונטוגליריים (מחלקת-על של יונקים הכולל מכרסמים, לגומורפים ופרימטים) וגם התפתח באופן עצמאי בחיות הכיס, ויונקי הביב, והוא מגוון מאוד בגודל ובצורה, מה שיכול להצביע על כך שהוא אינו שריד. חוקרים מסיקים כי לתוספתן יש את היכולת להגן על חיידקים טובים במעיים. כך, כאשר המעי מושפע מהתקף של שלשול או מחלה אחרת המנקה את המעיים, החיידקים הטובים בתוספתן יכולים לאכלס מחדש את מערכת העיכול ולשמור על בריאות האדם.<ref name="SEAL09"></ref>

=== עצם העוקץ ===
עצם העוקץ, או עצם הזנב, היא שריד של זנב אבוד.<ref></ref> לכל היונקים יש זנב בשלב מסוים בהתפתחותם; בבני אדם, הוא קיים לתקופה של 4 שבועות, בשלבים 14 עד 22 של העובר האנושי.<ref></ref> זנב זה בולט בעיקר בעוברים אנושיים בני 31–35 ימים.<ref></ref> עצם הזנב, הממוקמת בקצה עמוד השדרה, איבדה את תפקידה המקורי בסיוע לשיווי משקל וניידות, אם כי היא עדיין משרתת כמה פונקציות משניות, כמו היותה נקודת חיבור לשרירים, מה שמסביר מדוע היא לא התדרדרה עוד יותר.

במקרים נדירים, פגם מולד גורם למבנה קצר דמוי זנב בלידה. 23 מקרים של תינוקות אנושיים שנולדו עם מבנה כזה דווחו בספרות הרפואית מאז 1884.<ref name="Dao"></ref><ref></ref> במקרים נדירים כגון אלה, עמוד השדרה והגולגולת נקבעו תקינים לחלוטין. החריגה היחידה הייתה זו של זנב באורך של כשנים עשר סנטימטרים. זנבות אלה, למרות שאין להם השפעה מזיקה, הוסרו כמעט תמיד בניתוח.<ref></ref>

=== שיני בינה ===
שיני בינה הן שיניים טוחנות שלישיות שאבות האדם השתמשו בהן כדי לעזור בשחיקת רקמת הצמח. ההנחה המקובלת היא שלגולגולות של אבות האדם היו לסתות גדולות יותר עם יותר שיניים, אשר שימשו אולי כדי לעזור ללעוס עלווה כדי לפצות על היעדר יכולת לעכל ביעילות את התאית המרכיבה את דופן תא הצמח. ככל שהדיאטות האנושיות השתנו, לסתות קטנות יותר נבררו באופן טבעי, אך הטוחנות השלישיות, או "שיני הבינה", עדיין מתפתחות בדרך כלל בפי האדם.<ref>Johnson, Dr. George B. [http://www.txtwriter.com/backgrounders/Evolution/EVpage12.html "Evidence for Evolution"] . (Page 12) Txtwriter Inc. 8 June 2006.</ref>

אי התפתחות של שיני בינה באוכלוסיות אנושיות נעה מאפס אצל האבוריג'ינים הטסמניים לכמעט 100% אצל מקסיקנים ילידים.<ref></ref> ההבדל קשור לגן PAX9 (ואולי גם לגנים אחרים).<ref></ref>

=== איבר יעקובסון ===
בבעלי חיים מסוימים, איבר יעקובסון הוא חלק מחוש ריח שני, נפרד לחלוטין, המכונה מערכת ריח העזר ומשמש לזיהוי פרומונים. מחקרים רבים בוצעו כדי למצוא אם יש נוכחות ממשית של איבר יעקובסון בבני אדם בוגרים. מחקר אחד העריך כי לכ-92% מהנבדקים שלהם שלא עברו ניתוח מחיצה היה לפחות איבר יעקובסון אחד שלם.<ref></ref> מחקר אחר, לעומת זאת, הצהיר שאיבר יעקובסון נעלם במהלך התפתחות העובר כפי שקורה אצל פרימטים מסוימים.<ref></ref><ref></ref> מחקר שלישי מצא עדויות לאיבר יעקובסון ב-13 מתוך 22 גופות (59.1%) וב-22 מתוך 78 חולים חיים (28.2%).<ref></ref> בהתחשב בממצאים אלה, כמה מדענים טענו כי קיים איבר יעקובסון אצל בני אדם בוגרים.<ref></ref><ref></ref> עם זאת, רוב החוקרים ביקשו לזהות את הפתח של איבר יעקובסון בבני אדם, במקום לזהות את מבנה האפיתל הצינורי עצמו.<ref></ref> לפיכך נטען כי מחקרים כאלה, תוך שימוש בשיטות תצפית מקרוסקופיות, זיהו רקמות אחרות בתור איבר יעקובסון.<ref name="Bhatnagar87"></ref>

בין מחקרים המשתמשים בשיטות מיקרואנטומיות, אין עדויות מדווחות לכך שלבני אדם יש נוירונים תחושתיים פעילים כמו אלה באיברי יעקובסון מתפקדים של בעלי חיים אחרים.<ref name="Witt06"></ref> יתר על כן, אין עד כה ראיות המצביעות על קיומם של קשרים עצביים ואקסונים בין תאי קולטן תחושתיים הקיימים באיבר יעקובסון האנושי הבוגר ובין המוח.<ref></ref> כמו כן, אין ראיות לפקעת ריח עזר כלשהי בבני אדם בוגרים,<ref name="Bhatnagar87" /> והגנים המרכזיים המעורבים בתפקוד איבר יעקובסון ביונקים אחרים הפכו לפסאודוגנים בבני אדם. לכן, בעוד נוכחותו של מבנה בבני אדם בוגרים נתונה לוויכוח, סקירה של הספרות המדעית הגיעה למסקנה, "רוב העוסקים בתחום [...] ספקנים לגבי הסבירות של איבר יעקובסון פונקציונלי בבני אדם בוגרים על פי המממצא העדכני."<ref name="wy"></ref>

=== אוזן ===
לאוזניים של קוף מקוק ושל רוב הקופים האחרים יש שרירים הרבה יותר מפותחים מאלה של בני אדם, ולכן יש להם את היכולת להזיז את אוזניהם כדי לשמוע טוב יותר איומים פוטנציאליים.<ref>Prof. A. Macalister, Annals and Magazine of Natural History, vol. vii., 1871, p. 342.</ref> לבני אדם ולפרימטים אחרים כמו האורנגאוטן והשימפנזה יש שרירי אוזניים מינימליים ולא מתפקדים, אך עדיין גדולים מספיק כדי שניתן יהיה לזהותם. שריר המחובר לאוזן שאינו יכול להזיז את האוזן, מכל סיבה שהיא, כבר לא ניתן לומר שיש לו תפקיד ביולוגי. בבני אדם קיימת שונות בשרירים אלו, כך שחלק מהאנשים מסוגלים להזיז את אוזניהם לכיוונים שונים, ויכול להיות שאחרים יזכו בתנועה כזו על ידי ניסויים חוזרים ונשנים.<ref name="Descent" /><ref></ref> אצל פרימטים כאלה, חוסר היכולת להזיז את האוזן מפצה בעיקר על ידי היכולת לסובב את הראש במישור אופקי, יכולת שאינה משותפת לרוב הקופים - פונקציה שסופקה פעם על ידי מבנה אחד מוחלפת כעת באחר.<ref>Mr. St. George Mivart, Elementary Anatomy, 1873, p. 396.</ref>

המבנה החיצוני של האוזן מראה גם כמה מאפיינים שרידיים, כמו הצומת או הנקודה על סליל האוזן המכונה פקעת דרווין, שנמצאת בכ-10% מהאוכלוסייה.

=== עין ===
קמט הלחמית הסהרוני הוא קפל קטן של רקמה בפינה הפנימית של העין. זהו שריד של הקרום הממצמץ, או העפעף השלישי, איבר שמתפקד במלואו אצל כמה מינים אחרים של יונקים. השרירים הקשורים אליו הם גם שרידיים. רק מין אחד של פרימטים, פוטו זהוב, ידוע כבעל עפעף שלישי מתפקד.<ref></ref>

==== איברי המין ====

מבנים שרידיים אנושיים כוללים שאריות אמבריולוגיות ששימשו פעם תפקיד במהלך ההתפתחות, כמו הטבור, ומבנים מקבילים בין זכרים ונקבות. למשל, גם גברים נולדים עם שתי פטמות, שלא ידוע כממלאות תפקיד בהשוואה לנשים.<ref>"Breast Anatomy and Embryology". Essentials of Plastic Surgery (2015): 355–361</ref> בכל הנוגע להתפתחות איברי המין, לאיברי המין הפנימיים והחיצוניים של עוברים זכרים ונקבות יש את היכולת להפוך באופן מלא או חלקי לאיבר המין של המין הביולוגי השני, אם הם נחשפים לחוסר/שפע-יתר של אנדרוגנים או לגן SRY במהלך התפתחות העובר.<ref></ref><ref></ref>

בתקופה המודרנית, יש מחלוקת האם העורלה היא מבנה חיוני או שרידי.<ref name=":4"></ref> בשנת 1949, הרופא הבריטי דאגלס גיידנר ציין כי העורלה ממלאת תפקיד מגן חשוב ביילודים. הוא כתב, "לעיתים קרובות נאמר כי העורלה הוא מבנה שרידי נטול תפקוד [...] עם זאת, נראה שאין זה מקרי שבמהלך השנים שבהן הילד אינו שולט בצרכיו, העטרה מכוסה לחלוטין על ידי העורלה, שכן, ללא הגנה זו, העטרה הופכת להיות רגישה לפציעה ממגע עם בגדים או חיתולים מלוכלכים."<ref name=":4" /> במהלך האקט הפיזי של יחסי מין, העורלה מפחיתה את החיכוך, מה שיכול להפחית את הצורך במקורות סיכה נוספים.<ref name=":4" /> "עם זאת, ישנם חוקרים רפואיים שטוענים כי גברים נימולים נהנים ממין בסדר גמור וכי לאור מחקרים אחרונים על הדבקה בנגיף HIV, העורלה גורמת ליותר צרות ממה שהיא שווה".<ref name=":4" /> שטח העורלה החיצונית הוא בין 7 ל-100 סמ"ר,<ref>Kigozi G, Wawer M, Ssettuba A, et al. "Foreskin surface area and HIV acquisition in Rakai, Uganda (size matters)". AIDS. 2009; 23(16):2209–2213. 10.1097/QAD.0b013e328330eda8.</ref> והעורלה הפנימית נמדדת בין 18 ל-68 סמ"ר,<ref>Werker PMN, Terng ASC, Kon M. "The prepuce free flap: dissection feasibility study and clinical application of a super-thin new flap". Plastic Reconstructive Surgery. 1998; 102(4):1075–1082. 10.1097/00006534-199809020-00024.</ref> שהוא טווח רחב. לגבי מבנים שרידיים, כתב צ'ארלס דרווין, "איבר, כאשר הוא הופך חסר תועלת, עשוי בהחלט להיות משתנה, שכן לא ניתן למתן את הווריאציות שלו על ידי ברירה טבעית."<ref name=":2">Darwin C. The Origin of Species by Means of Natural Selection. London, UK: John Murray; 1859.</ref>

== שרירים ==
מספר שרירים בגוף האדם נחשבים לשרידים, בין אם מעצם היותם מופחתים מאוד בגודלם בהשוואה לשרירים הומולוגיים במינים אחרים, על ידי הפיכתם לגידיים בעיקרם, או בשל היותם משתנים מאוד בתדירותם בתוך או בין אוכלוסיות אנושיות.

==== ראש ====
האוקסיפיטליס מינור הוא שריר בחלק האחורי של הראש אשר בדרך כלל מצטרף לשרירי האוזן. שריר זה הוא ספורדי מאוד בתדירות - קיים תמיד במלזים, קיים ב-56% מהאפריקאים, 50% מהיפנים ו-36% מהאירופאים, ואינו קיים באנשי ה-קויקוי של דרום-מערב אפריקה ובמלנזיים.<ref></ref> שרירים קטנים אחרים בראש הקשורים לאזור העורף ולקומפלקס השרירים הפוסט-אוריקולרי משתנים לרוב בתדירותם.<ref></ref>

==== פנים ====
בבעלי חיים ירודים רבים, השפה העליונה ואזור הסינוס קשורים לשפם המשרת תפקיד חושי. בבני אדם, השפמים הללו אינם קיימים, אך עדיין ישנם מקרים ספורדיים שבהם ניתן למצוא אלמנטים של שרירי השפם הללו. בהתבסס על מחקרים היסטולוגיים של השפתיים העליונות של 20 גופות, נמצא שמבנים הדומים לשרירים כאלה היו קיימים ב-35% מהדגימות.<ref></ref>

==== זרוע ====
שריר הכף הארוך נראה כגיד קטן בין שריר כופף שורש היד החישורי לשריר כופף שורש היד הגומדי, אם כי הוא לא תמיד קיים. השריר נעדר בכ-14% מהאוכלוסייה, אולם הדבר משתנה מאוד עם המוצא האתני. מאמינים ששריר זה השתתף באופן פעיל בתנועת הפרימטים, אך כרגע אין לו תפקיד, מכיוון שהוא אינו מספק יותר כוח אחיזה.<ref></ref> מחקר אחד הראה כי השכיחות של שריר הכף הארוך ב-500 חולים הודים היא 17.2% (8% דו-צדדית ו-9.2% חד-צדדית).<ref name="Agenese_prevalence"></ref> שריר הכף הארוך הוא מקור פופולרי לחומר גיד להשתלות, ומחקרים שנעשו בעקבות השתלות כאלו הראו שלהיעדרו בעקבות לקיחתו להשתלה אין השפעה ניכרת על חוזק האחיזה.<ref name="grip-strength"></ref>

שריר ה-levator claviculae במשולש האחורי של הצוואר הוא שריר הקיים רק אצל 2-3% מכלל האנשים<ref></ref> אך קיים כמעט תמיד ברוב מיני היונקים, כולל גיבונים ואורנגאוטן.<ref></ref>

==== פלג גוף עליון ====
שריר הפירמידליס של הבטן הוא שריר קטן ומשולש, קדמי לשריר הבטן הישר, ונמצא במעטפת הישר. הוא נעדר אצל 20% מבני האדם, וכאשר הוא נעדר, הקצה התחתון של פי הטבעת גדל באופן פרופורציונלי. מחקרים אנטומיים מצביעים על כך שהכוחות הנוצרים על ידי שרירי הפירמידליס קטנים יחסית.<ref></ref>

לשריר הגב הרחיב יש כמה וריאציות ספורדיות. וריאנט מסוים אחד הוא קיומו של השריר dorsoepitrochlearis שהוא שריר העובר מהגיד של שריר הגב הרחיב לראש הארוך של שריר הזרוע התלת ראשי. הוא בולט בשל אופיו המפותח בקופים ובקופים אחרים, שם הוא שריר מטפס חשוב, כלומר ה-dorsoepitrochlearis brachii.<ref></ref><ref>Edwards, William E., The Musculoskeletal Anatomy of the Thorax and Brachium of an Adult Female Chimpanzee,6571st Aeromedical Research Laboratory, New Mexico, 1965. http://www.dtic.mil/dtic/tr/fulltext/u2/462433.pdf </ref> שריר זה נמצא אצל כ-5% מבני האדם.<ref></ref>

==== רגל ====
שריר הפלנטריס מורכב מבטן שריר דקה וגיד דק וארוך. אורכה של בטן השריר כ-5–10 סנטימטרים, והיא נעדרת ב-7-10% מאוכלוסיית האדם. יש לו פונקציונליות חלשה מסוימת בהנעת הברך והקרסול, אך בדרך כלל נחשב למיותר ומשמש לעיתים קרובות כמקור לגיד להשתלות. הגיד הארוך והדק של הפלנטריס נקרא בהומור "העצב של הסטודנט הטרי", מכיוון שלעיתים קרובות הוא מזוהה בטעות כעצב על ידי סטודנטים חדשים לרפואה.

==== לשון ====
דוגמה נוספת לשרידיות אנושית מתרחשת בלשון, במיוחד בשריר הכונדרוגלוסוס. במחקר מורפולוגי של 100 גופות יפניות, נמצא כי 86% מהסיבים שזוהו היו מוצקים וארוזים בצורה המתאימה כדי להקל על הדיבור והלעיסה. שאר 14% הסיבים היו קצרים, דקים ודלילים - כמעט חסרי תועלת, ולכן הגיעו למסקנה שהם ממקור שרידי.<ref></ref>

=== שדיים ===
פטמות או שדיים מיותרים מופיעים לפעמים לאורך קווי החלב של בני אדם, ומופיעים כשריד של אבות יונקים שהיו ברשותם יותר משתי פטמות או שדיים.<ref></ref><ref></ref> דו"ח משנת 2021 הראה שכל הצעירים והצעירות הבריאים שהשתתפו במחקר אנטומי של החלק הקדמי של הגוף הציגו 8 זוגות של תלוליות שומן מוקדיות הרצות לאורך רכסי החלב העובריים מבית השחי ועד לירכיים הפנימיות העליונות. אלה היו תמיד ממוקמים באותם אתרים אנטומיים יחסיים - מקבילים למוקדי השדיים ביונקים שליה אחרים - ולעיתים קרובות היו להם שומות דמויות פטמות או שערות נוספות הממוקמות על גבי התלוליות. לכן, בולטות שומניות מוקדיות בחזיתות הגו אנושיים מייצגות כנראה שרשראות של שדיים שרידיים המורכבים משומן שד ראשוני.<ref></ref>

== שרידיות התנהגותית ==
בני אדם גם נושאים כמה התנהגויות ורפלקסים שרידיים.<ref name="Spinney"></ref>

=== עור ברווז ===
[[עור ברווז הוא דוגמה לתגובה אנושית שרידית ללחץ.]]
היווצרות עור ברווז בבני אדם תחת לחץ היא רפלקס שריד; תפקיד אפשרי באבות האבולוציוניים הרחוקים של האנושות היה להעלות את שיער הגוף, לגרום לאב הקדמון להיראות גדול יותר ולהפחיד טורפים. הרמת השיער משמשת גם כדי ללכוד שכבת אוויר נוספת, לשמירה על חום החיה.<ref name="Spinney" /> בשל כמות השיער המופחתת בבני אדם, היווצרות הרפלקס של עור ברווז בקור גם היא שרידית.<ref name="Spinney" />

=== רפלקס הלפיתה ===
רפלקס הלפיתה נחשב להתנהגות שרידי אצל תינוקות אנושיים. כאשר מניחים אצבע או חפץ על כף היד של תינוק, הוא יאחז אותו בכוח. האחיזה הזו מתגלה כחזקה למדי.<ref></ref> חלק מהתינוקות - 37% לפי מחקר משנת 1932 - מסוגלים לתמוך במשקל שלהם באמצעות אחיזת מוט,<ref>[https://books.google.com/books?id=OzL2Bgvf9Q0C&pg=PA122&dq=%22chancy+and+mcgraw+(31)+investigated+the+reflex+in+the+125+infants%22%22 Behavior Development in Infants] (via Google Books) by Evelyn Dewey, citing a study "Reflexes and other motor activities in newborn infants: a report of 125 cases as a preliminary study of infant behavior" published in the Bull. Neurol. Inst. New York, 1932, Vol. 2, pp. 1–56.</ref> אם כי הם אינם יכולים להאחז באופן זה באמא שלהם. האחיזה ניכרת גם בכפות הרגליים. כאשר תינוק יושב, כפות רגליו המתוחות תופסות תנוחה מכורבלת, דומה לזו הנצפית אצל שימפנזה בוגר.<ref></ref><ref></ref> לפרימאט קדמון היה מספיק שיער גוף שבו תינוק יכול להיאחז, בניגוד לבני אדם מודרניים, ובכך לאפשר לאמו להימלט מסכנה, כמו טיפוס על עץ בנוכחות טורף מבלי שתצטרך להעסיק את ידיה באחיזת תינוקה.

== פסאודוגנים ==
ישנם פסאודוגנים רבים בגנום האנושי. דוגמה אחת לכך היא L-gulonolactone oxidase, גן שמתפקד ברוב היונקים האחרים ומייצר אנזים המסנתז ויטמין C.<ref></ref> בבני אדם ובחברים אחרים בתת-סדרת הפרימטים בעלי האף היבש, מוטציה השביתה את הגן וגרמה לו לא להפיק את האנזים. עם זאת, שרידי הגן עדיין נמצאים בגנום האנושי.<ref></ref>

== ראו גם==
* עיוורון צבעים
* קוצר ראייה

== לקריאה נוספת ==
<div class="mw-content-ltr">
* 
</div>

== הערות שוליים ==

קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:אבולוציה