בהמן קובאדי

בהמן קובאדי (בפרסית بهمن قبادی; באנגלית: Bahman Ghobadi ; נולד ב-1 בפברואר 1969) הוא שחקן, במאי,<ref name=":4"></ref> מפיק וכותב איראני ממוצא כורדי המשתייך לזרם הגל החדש בקולנוע האיראני. הוא נחשב כחלוץ הקולנוע הכורדי, וסרטיו זכו במגוון פרסים במסגרת תחרויות שונות. סרטו "אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים" זיכה אותו בפרס בפסטיבל קאן.<ref name=":2"></ref>

בנוסף לסרטים, עוסק קובאדי מהגלות באקטיביזם למען זכויות האדם והעם הכורדי וחופש הביטוי באיראן.

== ביוגרפיה ==
קובאדי נולד באיראן בעיר באנה. הוא היה הרביעי מבין שבעה אחים.<ref name=":5" /> בגיל 12, לאחר סכסוכים אזרחיים שהיו בעירו עברה המשפחה לעיר סננדג' , שהיא מרכז מחוז כורדיסטן שבאיראן.<ref name=":2" /> בשל קשיים כלכליים נפרדו הוריו. והוא נאלץ בגיל 15 לצאת לעבודה כדי לפרנס את המשפחה.<ref name=":5" />

בשנת 1992, עם סיום לימודי התיכון עבר לטהרן במטרה ללמוד קולנוע באופן מקצועי.<ref name=":2" /> בטהרן למד במכללת השידור האיראני אך לא סיים את לימודיו. הוא החליט להמשיך לצלם בדרך שלו וליצור סרטים קצרים,<ref name=":0" /><ref name=":1" /> אז החלה הקריירה האומנותית שלו בתחום הצילום.<ref name=":2" /> בשנת 2009, הצטרף לקבוצה של יוצרי קולנוע איראניים שגלו מארצם.<ref name=":7"></ref> הוא הושפע מאוד מההיסטוריה והתרבות של כורדיסטן. בצעירותו, רשם אותו אביו להיאבקות ומול המכון היה סטודיו לצילום. <ref name=":0"></ref><ref name=":1"></ref>

== קריירה ==
לאחר שפרש מהלימודים, החל להפיק סרטים קצרים ובינוניים, במצלמות 8 מ"מ ו-16 מ"מ.<ref></ref> הוא פגש עוזר צלם והתיידד איתו, ובמקביל שאל בספרייה הציבורית ספר על אנימציה. את סרט האנימציה הקצר הראשון צילם יחד עם אמו שעזרה לו בעבודה. קופסת סיגריות איראניות וספסל שמשו לו כעזרים בסרט. הסרט זכה בפסטיבל בטהרן במקום ראשון והיווה נקודת זינוק לקריירה שלו.<ref name=":0" /><ref name=":1" /><ref name=":5" /> הוא המשיך להפיק ולצלם כ-34 סרטים קצרים ואחד במיוחד - "החיים בערפל" (Life in Fog) - זכה במספר פרסים. לדבריו, הוא צבר את הניסיון והידע שלו מיצירת הסרטים הקצרים הללו ולא מהלימודים המקצועיים בטהראן.<ref name=":1" />

זכייתו בפרס הקנתה לו ביטחון והוא פנה אל עבאס כיארוסתמי, במאי איראני מפורסם, אשר רצה להפיק סרט בכורדיסטן. קובאדי העריך את כיארוסתמי ויצירותיו. ניצל את ההזדמנות והציע את שירותיו, הוא קיבל תפקיד עוזר במאי<ref name=":9"></ref> ותפקיד משנה בסרט "להיכן שהרוח תישא אותנו" [(Bad ma ra khahad bord) (הסרט הופק ב-1999)<ref></ref>].<ref name=":0" />

קובאדי, בסרטיו, נוטה להשתמש בשחקנים לא מקצועיים ומביים אותם בצורה מקצועית ונוהג כלפיהם כאילו היו שחקנים מקצועיים. הוא מנמק את הבחירה שלו בכך שבכורדיסטן אין שחקנים מקצועיים הואיל והקולנוע הוא סוג אמנות חדש.<ref name=":1" />

בשנת 2000 פרץ קובאדי לתודעה העולמית לראשונה עם סרטו "זמן הסוסים השיכורים" (A Time For Drunken Horses), שהוא הסרט הארוך הראשון בתולדות איראן.<ref name=":2" /> הסרט הוא בדיוני אבל למעשה העלילה שלו היא תיאור המציאות של הכורדים.<ref name=":1" /> עלילת הסרט: בסרט מתוארים בצורה קשה ילדים כורדים שנאלצים להבריח סחורות בין איראן לעיראק. קובאדי ליהק לסרט שחקנים לא מקצועיים שביניהם השתתפו ילדים מקומיים. הסרט זכה בפרס בפסטיבל קאן.<ref></ref> בעקבות הזכייה, בירך שר התרבות וההדרכה האיסלאמית של איראן אתא׳ולאה מוהג׳רני (Mohajerani Ata'ollah) את בהמן קובאדי וכן את הבמאים סמירה מח׳מלבאף וחסן יקטאפנה שאף הם זכו בפרסים בפסטיבל קאן.<ref></ref> הסרט זכה גם בפרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI - International Federation of Film Critics).<ref name=":7" /> כמו כן זכה בפרס בפסטיבל אדינבורו.<ref name=":1" /> 

לאחר הזכייה בסרט הקים את חברת Mij Film, בשנת 2000.<ref name=":9" />

ב-2002 ביים את הסרט "נטוש בעיראק" (Marooned in Iraq), העוסק בקבוצת מוזיקאים איראניים-כורדים.<ref name=":5" /> הסרט זכה בפרס בפסטיבל שיקגו. אך קובאדי לא יכול היה להיכנס לארצות הברית כדי לקבל את הפרס, מכיוון שמחלקת המדינה של ארצות הברית לא איפשרה לו הואיל והיה איראני.<ref name=":8"></ref> עלילת הסרט: גיבורי הסרט הם האב מירזא שהיה זמר ושני בניו. מירזא מקבל הודעה שאשתו שנפרד ממנה לפני עשרים שנה, נפצעה קשה ומתחיל במסע חיפושים יחד עם בניו אחר האשה לשעבר.<ref name=":4" /> לבסוף הם מגיעים ולומדים על גורלה של האשה - חנרה. במסעם הם עוברים התקפות מהאוויר, שורדים אלימות ומוקש<nowiki/>ים.<ref name=":5"></ref>

ב-2004 יצר את הסרט "צבים יכולים לעוף" ( Turtles Can Fly) העוסק בשלושה ילדים ממחנה פליטים סמוך לגבול עיראק-תורכיה. אנשי הכפר השוכן סמוך לגבול ממתינים לאמריקאים שיפלשו לעיראק ויפילו את סדאם חוסיין.<ref name=":0" /> כמו בסרט הראשון ״זמן הסוסים השיכורים״, גם בסרט זה מתמקד קובאדי בילדים. צוות השחקנים מורכב משחקנים ילדים שנבחרו מהאזור, הם אינם שחקנים מקצועיים ומקומם של המבוגרים נפקד.<ref name=":0" /> הנוף ההררי המצולם בסרט מקרין אשלייה של שלווה, אך ההרס כתוצאה מהמלחמה נמצא בכל מקום.<ref name=":0" /> קובדי לא מעוניין להעביר בסרט את הפוליטיקה אלא מתמקד בגורלם של גיבורי הסרט.<ref name=":5" /> 

עלילת הסרט: קובאדי מתאר בסרט את עולם הילדים ובני הנוער הכורדים ש״מגרש המשחקים״ שלהם הוא הרס ומוקשים ואין להם ילדות.<ref name=":5" /> הילדים הללו מנותקים משאר העולם וחיים בכפר בכורדיסטאן העיראקית.<ref name=":5" /> גיבורי הסרט הם נער כורדי בשם סאטלייט (לווין) המתקין צלחות לוויין משומשות בכפר אצל כל מי שרוצה ומעוניין לצפות בנפילתו של סאדאם חוסיין. אנשי הכפר המשוועים למידע נעזרים בנער שבנוסף להיותו מתקין צלחות לוויין הוא מספק להם את החדשות משום שהוא יודע מספר מילים באנגלית.<ref name=":11"></ref> סאטלייט הוא בעל תכונות של מנהיג המגונן על קבוצה של מאות ילדים יתומים שעובדים תחת חסותו בפירוק שדות המוקשים שהונחו על ידי חיילי סדאם חוסיין, ומכירת הנפלים לאנשי האו״ם.<ref name=":10"></ref><ref name=":5" /> 

הסרט נמכר ל-40 מדינות,<ref name=":5" /> הוקרן ביותר מ-100 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים וגרף למעלה מ-50 פרסים בינלאומיים.<ref></ref> ביניהם פרס ״רוח החופש״ ע״ש וים ון ליר בפסטיבל ירושלים בשנת 2005.<ref name=":10" />

ב-2006 הוציא את הסרט "חצי ירח" (Half Moon) שזכה במספר פרסים אך נאסר לפרסום באיראן.<ref name=":2" /> עלילת הסרט היא על מוזיקאי בשם מאמו, שקיבל אישור להופיע בהופעה בכורדיסטאן העירקית. חברו של מאמו ינהג באוטובוס יעזור לאסוף את עשרת בניו הבוגרים והמוזיקליים של מאמו הפזורים ברחבי כורדיסטאן האיראנית. מאמו נחוש לבצע את הטיול הזה למרות המכשולים העומדים בפניו. הוא מרגיש שמהות הופעתו היא להשמיע שיר של אישה, אבל בתקופה זו אסור לנשים לשיר בפני גברים בציבור באיראן לכן יש צורך להיזהר. הסרט נוצר כדי להנציח את יום הולדתו של מוצרט.<ref></ref> 

ב-2009 יצא לאקרנים סרטו הנודע "אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים" (״No One Knows About Persian Cats״). סרט דוקומנטרי למחצה על סצנת הלהקות המוזיקליות המחתרתיות באיראן,<ref name=":2" /> שנכתב בשיתוף והפקה עם רוקסנה סאברי, עיתונאית איראנית-יפנית אמריקאית, שנכלאה באיראן באשמת ריגול מפוקפקת ושוחררה.<ref name=":13"></ref> הסרט צולם באיראן ללא אישור מהשלטונות, ללא תקציב רשמי ובתנאים מוגבלים מאוד<ref name=":2" /> במשך 17 יום.<ref name=":14" />זהו סרטו הראשון של קובאדי המתרחש בטהרן העכשווית, מה שהופך אותו לאתגר קשה כאשר עליו לעמוד מול הרשויות האיראניות.<ref name=":13" /> 

צעירים כמו קובאדי מתנגדים לדיכוי ולאי השוויון החברתי השורר בארצם, והסרט מקנה לקורא את תחושת הדיכוי הקיימת באיראן בתקופת הרפובליקה האיסלאמית: איסור על נגינה ושירה של מוזיקה מערבית, איסור על שירת נשים גם אם זו מוזיקה פרסית.<ref name=":13" /> קובאדי יצר את הסרט במטרה להנציח את המוזיקה המערבית הפועלת בטהרן במחתרת.<ref name=":14"></ref> הוא מתבסס על אירועים ואנשים אמיתיים, וקיבל השראה ליצירת הסרט מתקרית שאירעה בשנת 2007, שבה נעצרו צעירים רבים בקונצרט לא חוקי שהתקיים בעיר כרג׳, כ-12 ק״מ מערבית לטהרן. <ref name=":13" />

כמו בסרטים אחרים של קובאדי, גם בסרט זה השחקנים אינם מקצועיים.<ref name=":13" /> דמויות המוזיקאים המופיעות בסרט, מופיעות בשמן האמיתי,<ref name=":13" /> והלהקות מנגנות לטובת הסרט בקטעי הופעה תיעודיים.<ref name=":14" /> קובאדי מציג בצורה רגישה ובחמלה את סיפורם של הצעירים המוזיקאים הללו.<ref name=":13" /> בסרט מוצג המגוון הרב של המוזיקה המחתרתית שהתפתחה בטהרן. מוזיקה שנעה בין המוזיקה המקומית-האותנטית למוזיקה המערבית המוכרת.<ref></ref>

לאחר שיצא הסרט לאקרנים נאלץ קובאדי לצאת מטהרן ולעבוד במדינות שונות, מצב שהוא תיאר כקשה מנשוא.<ref name=":14" /> 

עלילת הסרט: הסרט מתחיל באולפן הקלטות שבו עובד הבמאי על מוזיקה כי התסריט שלו לא אושר. הוא פוגש שני חברים נגר (נגר שאגגי) שהיא זמרת ואשקן (אשקן קושנג׳אד), שהם שני חברים בקבוצת רוק שמנגנים, ורוצים להרכיב להקה להופעת פרידה.<ref></ref> הם מחפשים דרך כדי לקבל דרכונים וויזה על מנת לצאת מאיראן להשתתף בפסטיבל בלונדון. היות ואשקן בדיוק השתחרר מהכלא אין סיכוי שהוא יקבל דרכון. מפיק תקליטים הפועל במחתרת מקשר את השניים עם נאדר, שהמומחיות שלו לספק ללקוחותיו את כל ״המותרות האסורים״ על ידי השלטונות. נאדר לוקח על עצמו לעזור להם ואחת הסצנות ההומוריסטיות בסרט היא אופן ההתמחקחות שלו עם סוחרי השוק השחור או עם חוקר המשטרה. נגר ואשקן מגייסים חברים ללהקה שלהם כדי להופיע בהופעת פרידה לפני שהם טסים ללונדון. הם מקיימים את החזרות במקום מבודד, ובמקביל יוצרים קשר בתוך משרדי הממשלה כדי לסדר את הניירות הדרושים להוציא אותם ואת הלהקה החדשה שהקימו מגבולות המדינה.<ref name=":13" /> אחת הסצנות בסרט היא כאשר אשקן נגר והלהקה יושבים בחדר האימון שלהם ומספרים האחד לשני על החלומות שלהם ליצור את המוזיקה בחופשיות.<ref name=":13" /> 

ב- 2012 יצר קובאדי את הסרט ״עונת הקרנפים״ (Rhino Season) בו הוא מציג בצורה פואטית את איראן בשתי תקופות שונות: תקופת שושלת הפהלווי ותקופת הרפובליקה האיסלמית. הניגוד בין שתי התקופות הללו בולט בסרט בעזרת הצבעים הכהים, הצללים, המרתפים, בתי כלא והמחסומים הנפוצים בתקופת הרפובליקה האיסלמית. באופן זה הוא מיטיב לתאר את מצבה הטרגי של איראן לאחר המהפיכה.<ref name=":12"></ref> בנוסף לניגוד הצבעים הוא גם מדגיש את ההבדל בין שתי התקופות דרך סימפוזיוני השירה שהתקיימו בתקופת שושלת פהלווי לעומת הקנאות הדתית בתקופת הרפובליקה האסלאמית. בעוד שבתקופת השושלת הפלהווית המשוררים נתפסו כחולמים והיו חופשיים להתבטא, הרי בתקופת השלטון האסלאמי הקיצוניות הדתית קובעת את חופש ההתבטאות של המשוררים.<ref name=":12" /> קובאדי משתמש בשיר על מנת לספר על גורלו של המשורר.<ref name=":12" /> הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של המשורר האיראני-כורדי הידוע בשם העט סאדג׳ קמנגר שסבל בכלא באיראן במשך 27 שנים עד שהוצא להורג.<ref name=":12" />

עלילת הסרט: הגיבורים בסרט הם סאהל המשורר ומינה - אישתו הכותבת על חוף הים את המשפט האחרון של השיר, המסמל שהמולדת כבר אינה מקום בטוח ומתאים לגור בו.<ref name=":12" /> לאחר נפילת השאה האיראני נתפס השלטון באיראן על ידי האיסלאם הקיצוני. אקבר רזאי שהיה ממשמרות המהפיכה, הוא בעל עמדה בולטת שהתאהב במינה בִּתּוֹ של גנרל ששרת תחת השאה. לאחר שהוא מתוודה בפני מינה על אהבתו אליה היא מספרת לאביה אשר מגרש אותו מביתו. לאחר הפלת משטר השאה ועליית השלטון האיסלאמי הקנאי, רזאי הופך לאדם חשוב ועוצר את מינה וסאהל. סאהל שהיה משורר מואשם באשמת קשירת קשר נגד הרפובליקה האיסלמית. הוא נידון ל-30 שנות מאסר ומינה ל-10 שנים. מינה נאנסת על ידי רזאי ויולדת תאומים, היא משתחררת מהכלא ונמסר לה שבעלה סאהל מת, וזה מוביל אותה להתאבל על קברו המזוייף.<ref name=":12" /> לאחר השחרור סאהל מחפש את אשתו ומאתר אותה בעיר איסטנבול, אך הוא מהסס לגשת אליה ומתבונן בה מרחוק.<ref name=":12" />

סצנת הסיום של קובאדי מוקדשת לסהאל. הוא יוצא מהמכונית, מעשן סיגריה והולך על האדמה היבשה והסדוקה, ובסופו של דבר נעלם באופק על רקע לבן הדרגתי המשתלט על המסך.<ref name=":12" />

בשנת 2014, השתתף קובאדי בפסטיבל ונציה ויצר סרט שהיה אחד מ-9 סרטים בפסטיבל בנושא ״מלים עם אלים״.שם הסרט "לפעמים תסתכל למעלה" (“Sometimes Look Up”).<ref></ref>

בשנת 2015, יצר סרט תיעודי בשם ״דגל ללא מדינה״ (A Flag without a Country). עלילת הסרט: הסרט עוקב אחר סיפורם של הלי לוב ונרימן מכורדיסטן. מטרתם של הלי לוב (זמרת פופ) ונרימן (טייס) לשמש מקור כוח לקהילה שלהם בכורדיסטן המתמודדת עם תנאי מחיה קשים, מלחמה והתקפות של דעאש. הלי לוב רוצה לקדם את כורדיטאן ולהביא את מצבה לתשומת הלב הבינלאומית, ובמקביל מטרתה לתת לעם הכורדי תחושה של קהילה. להלי לוב יש פרויקט שבו היא משתפת פעולה עם אנשים מכל רחבי הקהילה הכורדית, כמו מעצבי דגלים ולוחמים ועד ילדים המתגוררים במחנות פליטים, ועל ידי כך היא מעבירה את המסר שלהם לעולם.<ref name=":15"></ref> <ref name=":16"></ref> נרימן הוא טייס ששבר את רגלו בתאונה וכתוצאה מכך אינו יכול לטוס. הוא מנהל בית ספר לטייס לילדי כורדיסטן, אך לאחר ששמעו ההורים על התאונה הם מהססים לשלוח את הילדים לבית הספר. נרימן מתעקש ובונה יחד עם הילדים מטוס אזרחי. שני הסיפורים משתלבים זה בזה ומספקים רקע למרדף אחריהם.<ref name=":16" /> הסרט צולם בעיר ארביל שבעירק.<ref name=":15" />

בשנת 2021, יצר קובאדי את סרטו "ארבע החומות" (The Four Walls). הסרט צולם בתורכיה, והצגת הבכורה שלו היתה בטוקיו. קובאדי עבד עם המפיק רוג׳ר ווטרס חבר להקת הפינק פלויד שתמך בזכויות הכורדים.<ref name=":17"></ref> קובאדי ביים את הסרט בתורכית שפה שאינו דובר בה במטרה שיוכל להקרין את הסרט בתורכיה.<ref name=":18"></ref> הגיבור הראשי בסרט הוא בוראן שהוא מוזיקאי וחלומו לגור בדירה עם נוף לים, והוא מאבד את הנוף הזה, המאבק של האיש להשיב את הנוף שאיבד הוא הומוריסטי, טרגי ומכעיס.<ref name=":18" />

עלילת הסרט: בסרט באחת הסצנות רואים אישה רצה על חוף היום וגבר שט על סירה בים. ירי מוביל לסיפורו של בוראן - הגיבור הראשי, מוזיקאי כורדי בגיל העמידה שהגיע לאיסטנבול ומתכנן להעביר את אשתו ובנו לדירה חדשה המשקיפה לים. בוראן משפר את דירתו בעזרת חבריו המוזיקאים, אולם התוכניות שלו משתבשות בצורה דרמטית. הוא נאלץ לעזוב את הדירה החדשה המשקיפה לים וחוזר אליה לאחר היעדרות כפוייה של חמישה חדשים. אז הוא מגלה שבניין דירות חדש נבנה מול ביתו ומסתיר לו את הנוף לים. הוא פותח במחאה נגד דיירי הבניין החדש בכך שהוא ממרר להם את חיים. לבוראן חברים שעוזרים לו מוסרית ביניהם אישה המבקשת להתגורר זמנית בדירתו עד שקרוביה יגיעו, אבל הם כמובן לא מגיעים.<ref name=":17" />

== המסר בסרטיו קובאדי ==
בשנת 2009, עם נצחונו של נשיא איראן מחמוד אחמדינג׳ד, יצאו לרחובות טהרן להפגין נגד עלייתו של אחמדינג׳ד. אירוע זה זכה לכינוי ״התנועה הירוקה״ Green) (Movement.<ref name=":6" /> בסרטו של קובאדי ״אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים״, מגולמת אותה מחאה על המסך.<ref name=":6" />

בסרטיו, הוא משלב משקף את החברה והתרבות הכורדית, אך גם מסרים בעלי תוקף אוניברסלי כמו דחיית מלחמה, השפעות סכסוך מלחמתי על התבגרותם של ילדים, או החלפת הערכים המסורתיים הקיימים בחברה הכורדית או האיראנית עם ערכים של החברה הצרכנית המערבית.<ref name=":7" />

קובאדי, בסרטיו, בדומה ליוצרים אחרים, נוטה להשתמש בשחקנים לא מקצועיים, הסיבה לכך היא לטענתו היא שבכורדיסטן אין שחקנים מקצועיים משום שהקולנוע הוא סוג אמנות חדש. למרות זאת הוא טוען שהוא כן מביים אותם בצורה מקצועית ונוהג כלפיהם כאילו היו כאלה.<ref name=":1" />

לדבריו, הוא אינו אוהב פוליטיקה ולא יוצר סרטים פוליטיים.<ref name=":1" /> 

סרטיו של קובאדי, ביחד עם סרטים רבים נוספים בקולנוע האיראני באותה תקופה, סימנו שינוי בקולנוע האיראני בגישה כלפי הרצון להציג על המסך הגדול בעיות חברתיות ומגדריות. סוגיות אשר נעדרו מהקולנוע באיראן הפוסט-מהפכנית. סרטיו של קובאדי כמו "צבים יכולים לעוף" נוטים לעסוק בסוגיות הקשורות לבני עמו, הכורדים, ולסבלם. למעשה, למרות שורשיו בקולנוע האיראני, הוא פועל בדרכים מגוונות להציג את סבל עמו בעיניי העולם. ומרבית סרטיו נוטים לעסוק בסוגיות הקשורות למיעוט הכורדי חסר העצמאות שסבל מהיעדר זכויות אדם ומדיכוי על ידי ממשלות המדינות בהן הוא חי, למרות זאת, הוא עומד על כך שאינו יוצר פוליטי ואין לו עניין בפוליטיקה או בקידום עצמאות מדינית של העם הכורדי.

מוטיב חוזר בסרטיו של קובאדי הוא השימוש בילדים, אותם שם קובאדי במרכז, בתור הקורבנות התמימים של קשיי היום של הכורדים שחיים באזור מלחמה ורדיפות. הוא מתאר כיצד לפעמים הילדים שבהם השתמש בסרטיו היו מבועתים מהמצלמה משום שלא הכירו אותה. בסרטו "צבים יכולים לעוף" אף צירף ילדים נכים לצוות השחקנים והניצבים.<ref name=":1" /> באחד הראיונות איתו הוא סיפר שהוא אוהב ילדים ומחשיב את עצמו כילד ועל ידי כך הוא מוציא בסרטיו חלק מהילדות שלו. לדבריו כל הילדים הכורדים אין להם ילדות הם הופכים למעשה למבוגרים כבר מילדות. אחרי הסרט השני שלו חשב שלא יעסוק בסרטיו יותר בילדים אך עד מהרה הבין שהילדים בעירק הם הקורבנות הגדולים ביותר של המלחמה ולכן החליט למרות שהוא לא יעסוק בילדים בסרטים בכל זאת יהיו בסרטיו תפקידים לילדים.<ref name=":5" />

בנוסף, סרטיו נעשים בתקציב נמוך מאוד, הואיל ולא קיבל כל תקציב להפקת סרט מהשלטונות האיראנים. לדבריו, סרטים אחרים בעולם מקבלים מימון מבנקים, חברות שונות.<ref name=":5" />

סרטיו המתמקדים בהיסטוריה ובסיפורים הכורדיים הביאו לכך שהשלטונות האיראנים האשימו אותו בתמיכה בהפרדת האזור הכורדי של איראן מהמדינה. האשמה שהוא הכחיש, אך הוא נאלץ בעקבות האשמה זו לעזוב את איראן.<ref name=":3" />

בשנת 2021, כתב בהמן מכתב לאקדמיה לקולנוע לאמנויות ולמדעים ובו הציע יוזמה חדשה. במכתבו הוא מציע כי תינתן הזדמנות לבמאים גולים להגיש את הסרטים שיצרו לקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר.<ref name=":3" /> מכתבו העלה לתודעה יוצרי קולנוע מתנגדים נוספים כמו ג׳עפר פנחי ומוחמד רסולוף שלמרות שהם מתגוררים באיראן נשללו זכויותיהם, יצירותיהם מצונזרות והם לא מקבלים בשל כך הזדמנות להצטרף לאקדמיית האוסקר, והם מצטרפים ליוצרי קולנוע כמו רוסים, או סינים שיצירותיהם אף הן עוברות צנזורה.<ref name=":3" /> בהמן היה בין 10 אנשי מקצוע שהוזמנו להצטרף ל- Ampas) Academy Of Motion Pictures Arts and Sciences) בשנת 2017.<ref name=":3" />

בהמן בסרטיו מצליח בסרטיו להשיג דבר כמעט בלתי אפשרי, למרות המצב הפוליטי המקומי השורר באיראן, הלחצים האתניים, העויינות כלפי הכורדים והבורות של תרבות המערב, הוא מצליח בדמויות שבסרטיו למקם את הטרגדיה הכורדית על המפה.<ref name=":5" />

בסרטיו, גבאדי, מגביל את צילומי הנשים, אלה אסורות באיראן, ובכל זאת הצנזורה האיראנית לא מקרינה את סרטיו, כנראה בשל סרטיו המתארים את סבל חיי העם הכורדי.<ref name=":9" />

המסר בסרטו צבים יכולים לעוף, בו משתתפים ילדים ולא שחקנים מקצועיים, הוא הילדים שיצטרכו לחיות שנים רבות עם תוצאות הרודנות של סאדאם חוסיין, לדבריו ילדים במחנות הפליטים הם כמו צבים שנושאים את חייהם על הגב. לילדים אלה אין בית לחזור אליו וכל מה שנשאר להם הם הזכרונות ועתידם התלוי ביכולת שלהם לשרוד. במציאות העצובה שנוצרה יהיו ילדים רבים שישקעו ומעטים מאוד יוכלו לפרוס כנפיים ולעוף מעבר למקום היוולדם.<ref name=":10" />

המסר בסרטו ארבע חומות הוא שאנשים צריכים לפעול עם מצפון טוב. זהו המסר המוסרי.<ref name=":18" />

== אקטיביזם ==
בשנת 2021, כתב בהמן מכתב לאקדמיה לקולנוע לאמנויות ולמדעים ובו הציע יוזמה חדשה. במכתבו הוא מציע כי תינתן הזדמנות לבמאים גולים להגיש את הסרטים שיצרו לקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר.<ref name=":3"></ref>

קובאדי מתמקד גם במצוקת הכורדים בתורכיה.<ref name=":5" />

למרות מסירותו האישית של קובאדי לעמו הכורדי, שבו נחשב לפורץ דרך בתחומו, טען קובאדי ששורשיו הם בקולנוע האיראני. הוא נחשב כאחד הבמאים המשמעותיים ביותר, וכדמות מפתח בייצוג העם הכורדי ובכורדיסטן. הוא שימש השראה לעבודתם של יוצרי קולנוע כורדים אחרים, ופעיל מאוד בניסיון להקים בתי קולנוע באזור בו חיים הכורדים.<ref name=":9" />

בסרטו ״צבים אינם יכולים לעוף״, מתוך המודעות של קובאדי למצבם של הילדים שנאנסו על ידי החיילים העיראקים, או שנקטעו הגפיים שלהם תוך כדי פירוק המוקשים, החליט קובאדי להשתמש בהכנסות מהסרט לשיקומם של אותם ילדים.<ref name=":11" />

הסרט עונת הקרנפים הוקדש על ידי קובאדי לזכרם של סאנה ג׳אלה ופרזאד קמנגר. סאנה ג׳אלה היה סטודנט איראני שנורה למוות ב-14 בפברואר 2011 בהפגנות שהיו בטהרן. קמנגר, היה מורה, משורר ועיתונאי איראני כורדי שהוצא להורג בשנת 2010 באשמת איבה נגד אללה. כמו כן מוקדש הסרט לכל האסירים הפוליטיים שעצורים בבתי הכלא של הרפובליקה האיסלמית.<ref name=":12" />

== המסר בסרטיו קובאדי ==
בשנת 2009, עם נצחונו של נשיא איראן מחמוד אחמדינג׳ד, יצאו לרחובות טהרן להפגין נגד עלייתו של אחמדינג׳ד. אירוע זה זכה לכינוי ״התנועה הירוקה״ Green) (Movement.<ref name=":6"></ref> בסרטו של קובאדי ״אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים״, מגולמת אותה מחאה על המסך.<ref name=":6" />

בסרטיו, הוא משלב משקף את החברה והתרבות הכורדית, אך גם מסרים בעלי תוקף אוניברסלי כמו דחיית מלחמה, השפעות סכסוך מלחמתי על התבגרותם של ילדים, או החלפת הערכים המסורתיים הקיימים בחברה הכורדית או האיראנית עם ערכים של החברה הצרכנית המערבית.<ref name=":7" />

קובאדי, בסרטיו, בדומה ליוצרים אחרים, נוטה להשתמש בשחקנים לא מקצועיים, הסיבה לכך היא לטענתו היא שבכורדיסטן אין שחקנים מקצועיים משום שהקולנוע הוא סוג אמנות חדש. למרות זאת הוא טוען שהוא כן מביים אותם בצורה מקצועית ונוהג כלפיהם כאילו היו כאלה.<ref name=":1" />

לדבריו, הוא אינו אוהב פוליטיקה ולא יוצר סרטים פוליטיים.<ref name=":1" /> 

סרטיו של קובאדי, ביחד עם סרטים רבים נוספים בקולנוע האיראני באותה תקופה, סימנו שינוי בקולנוע האיראני בגישה כלפי הרצון להציג על המסך הגדול בעיות חברתיות ומגדריות. סוגיות אשר נעדרו מהקולנוע באיראן הפוסט-מהפכנית. סרטיו של קובאדי כמו "צבים יכולים לעוף" נוטים לעסוק בסוגיות הקשורות לבני עמו, הכורדים, ולסבלם. למעשה, למרות שורשיו בקולנוע האיראני, הוא פועל בדרכים מגוונות להציג את סבל עמו בעיניי העולם. ומרבית סרטיו נוטים לעסוק בסוגיות הקשורות למיעוט הכורדי חסר העצמאות שסבל מהיעדר זכויות אדם ומדיכוי על ידי ממשלות המדינות בהן הוא חי, למרות זאת, הוא עומד על כך שאינו יוצר פוליטי ואין לו עניין בפוליטיקה או בקידום עצמאות מדינית של העם הכורדי.

מוטיב חוזר בסרטיו של קובאדי הוא השימוש בילדים, אותם שם קובאדי במרכז, בתור הקורבנות התמימים של קשיי היום של הכורדים שחיים באזור מלחמה ורדיפות. הוא מתאר כיצד לפעמים הילדים שבהם השתמש בסרטיו היו מבועתים מהמצלמה משום שלא הכירו אותה. בסרטו "צבים יכולים לעוף" אף צירף ילדים נכים לצוות השחקנים והניצבים.<ref name=":1" /> באחד הראיונות איתו הוא סיפר שהוא אוהב ילדים ומחשיב את עצמו כילד ועל ידי כך הוא מוציא בסרטיו חלק מהילדות שלו. לדבריו כל הילדים הכורדים אין להם ילדות הם הופכים למעשה למבוגרים כבר מילדות. אחרי הסרט השני שלו חשב שלא יעסוק בסרטיו יותר בילדים אך עד מהרה הבין שהילדים בעירק הם הקורבנות הגדולים ביותר של המלחמה ולכן החליט למרות שהוא לא יעסוק בילדים בסרטים בכל זאת יהיו בסרטיו תפקידים לילדים.<ref name=":5" />

בנוסף, סרטיו נעשים בתקציב נמוך מאוד, הואיל ולא קיבל כל תקציב להפקת סרט מהשלטונות האיראנים. לדבריו, סרטים אחרים בעולם מקבלים מימון מבנקים, חברות שונות.<ref name=":5" />

סרטיו המתמקדים בהיסטוריה ובסיפורים הכורדיים הביאו לכך שהשלטונות האיראנים האשימו אותו בתמיכה בהפרדת האזור הכורדי של איראן מהמדינה. האשמה שהוא הכחיש, אך הוא נאלץ בעקבות האשמה זו לעזוב את איראן.<ref name=":3" />

בשנת 2021, כתב בהמן מכתב לאקדמיה לקולנוע לאמנויות ולמדעים ובו הציע יוזמה חדשה. במכתבו הוא מציע כי תינתן הזדמנות לבמאים גולים להגיש את הסרטים שיצרו לקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר.<ref name=":3" /> מכתבו העלה לתודעה יוצרי קולנוע מתנגדים נוספים כמו ג׳עפר פנחי ומוחמד רסולוף שלמרות שהם מתגוררים באיראן נשללו זכויותיהם, יצירותיהם מצונזרות והם לא מקבלים בשל כך הזדמנות להצטרף לאקדמיית האוסקר, והם מצטרפים ליוצרי קולנוע כמו רוסים, או סינים שיצירותיהם אף הן עוברות צנזורה.<ref name=":3" /> בהמן היה בין 10 אנשי מקצוע שהוזמנו להצטרף ל- Ampas) Academy Of Motion Pictures Arts and Sciences) בשנת 2017.<ref name=":3" />

בהמן בסרטיו מצליח בסרטיו להשיג דבר כמעט בלתי אפשרי, למרות המצב הפוליטי המקומי השורר באיראן, הלחצים האתניים, העויינות כלפי הכורדים והבורות של תרבות המערב, הוא מצליח בדמויות שבסרטיו למקם את הטרגדיה הכורדית על המפה.<ref name=":5" />

בסרטיו, גבאדי, מגביל את צילומי הנשים, אלה אסורות באיראן, ובכל זאת הצנזורה האיראנית לא מקרינה את סרטיו, כנראה בשל סרטיו המתארים את סבל חיי העם הכורדי.<ref name=":9" />

המסר בסרטו צבים יכולים לעוף, בו משתתפים ילדים ולא שחקנים מקצועיים, הוא הילדים שיצטרכו לחיות שנים רבות עם תוצאות הרודנות של סאדאם חוסיין, לדבריו ילדים במחנות הפליטים הם כמו צבים שנושאים את חייהם על הגב. לילדים אלה אין בית לחזור אליו וכל מה שנשאר להם הם הזכרונות ועתידם התלוי ביכולת שלהם לשרוד. במציאות העצובה שנוצרה יהיו ילדים רבים שישקעו ומעטים מאוד יוכלו לפרוס כנפיים ולעוף מעבר למקום היוולדם.<ref name=":10" />

המסר בסרטו ארבע חומות הוא שאנשים צריכים לפעול עם מצפון טוב. זהו המסר המוסרי.<ref name=":18" />

קובאדי בזכייתו בפרס צדף הזהב של פסטיבל סן סבסטיאן

== פרסים והערכה ==
סרטיו של קובאדי זיכו אותו במספר רב של פרסים במגוון פסטיבלים בינלאומיים, אשר היוקרתיים בהם הם פסטיבל קאן, שם זכה בפרסים רבים במשך השנים על סרטיו: "זמן הסוסים השיכורים" בשנת 2000, שזכה בשני פרסים בפסטיבל, כולל בפרס "מצלמת הזהב". "נטוש בעיראק" בשנת 2002, עליו זכה בשני פרסים מהפסטיבל ו-"אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים" בשנת 2009 שזיכה אותו בשלושה פרסים. בנוסף זכה גם גם בשני פרסים מטעם פסטיבל ברלין בשנת 2005 על סרטו "צבים יכולים לעוף".

בשנת 2004, סרטו ״צבים יכולים לעוף״ (Turtles Can Fly), נבחר כסרט האיראני הזר הטוב ביותר שנבחר באוסקר.<ref name=":9" />

בשנת 2006, קיבל את פרס אינדקס מכתב העת Index on Censorship, על הסרט צבים יכולים לעוף.<ref name=":9" />

בשנת 2006, נבחר סרטו Half Moon כאחת היצירות שהוזמנו לפסטיבל התקווה בוינה (New Crowned Hope Festival in Vienna) לציון יום השנה ה-250 של מוצרט.<ref name=":9" />

בהמן גובדי זכה פעמיים בשנת 2007, בפרס צדף הזהב, שהוא הפרס הגבוה ביותר של פסטיבל סן סבסטיאן. פרס אחד קיבל עבור סרטו השלישי ״צבים יכולים לעוף״ והפרס השני עבור הסרט ״חצי ירח.<ref></ref>

הסרטים שלו מצליחים היטב בפסטיבלים.<ref name=":5" />

נטוש בעיראק" (Marooned in Iraq) - הסרט זכה בפרס בפסטיבל שיקגו.<ref name=":8" />

פרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (- FIPRESCI International Federation of Film Critics).<ref name=":7" /> על הסרט "זמן הסוסים השיכורים". 

פרס בפסטיבל אדינבורו.<ref name=":1" /> על הסרט ״זמן הסוסים השיכורים״.

הסרט זכה בפרס ״רוח החופש״ ע״ש וים ון ליר בפסטיבל ירושלים בשנת 2005.<ref name=":10" /> על הסרט ״צבים יכולים לעוף״.

=== חיים אישיים ===
קובאדי אינו נשוי, אך ב-2009 פנה לשלטונות האיראניים בבקשה לשחרר את רוקסנה סאברי, עיתונאית אמריקאית ממוצא יפני-איראני שנעצרה ביפן תחת חשד לריגול, קובאדי הכריז בפנייתו שהיא שותפתו, שבין היתר אכן כתבה איתו במשותף את התסריט לסרט "אף אחד לא שמע על חתוליים פרסיים" וארוסתו. הוא מתגורר בגלות במספר מדינות שונות.

=== פילמוגרפיה ===
סרטים שביים כבמאי:
* 1991 - גולבאג'י - סרט קצר
* 1991 - ז' כמו זנדגי
* 1991 - מנקודת מבט אחרת - סרט קצר - זכה בפרס סרט האנימציה הקצר הטובה בפסטיבל סננדג' האזורי.
* 1992 - מגויס החובה של מר חוסייני - סרט קצר
* 1992 - מרפסת - סרט קצר
* 1992 - רק הצצה - סרט דוקומנטרי קצר
* 1993 - סרתרש ח'אנה - זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הצעיר הבינלאומי בטהראן.
* 1993 - פנטול - סרט דוקומנטרי
* 1994 - היונה של נאדר התעופפה
* 1995 - האיש הזה בא - הוקרן בפסטיבל הסרטים הכורדים הראשון במונטריאול, 2006.
* 1995 - חיים בערפל - סרט דוקומנטרי - זכה במספר פרסים והוקרן במספר פסטיבלים בינלאומיים.
* 1995 - שוב גשם עם המלודיה - הוקרן בפסטיבל הסרטים הכורדים הראשיח במונטריאול, 2006.
* 1996 - דג אל - סרט קצר
* 1996 - חייל בשם אמין
* 1996 - כמו אמא
* 1996 - מסיבה
* 1997 - דאנג - סרט קצר
* 1997 - תא טלפון
* 1999 - שירי הבנות של העולם
* 2000 - זמן הסוסים השיכורים - סרטו הראשון של קובאדי באורך מלא - זכה במספר פרסים, כולל פרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן, שנת 2000.
* 2002 - נטוש בעיראק - סרט באורך מלא - זכה במספר פרסים.
* 2003 - דאף - סרט דוקומנטרי - זכה והוקרן במספר פסטיבלים.
* 2003 - המלחמה הסתיימה - סרט דוקומנטרי.
* 2005 - צבים יכולים לעוף - סרט באורך מלא - זכה במספר רב של פרסים.
* 2006 – חצי ירח - סרט באורך מלא - זכה במספר פרסים.
* 2009 - אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים - סרט באורך מלא - זכה במספר פרסים.
* 2012 - עונת הקרנפים - סרט דוקו-פיקציה - זכה במספר פרסים.
* 2014 - מילים עם אלים - סרט אנתולוגיה - ביים את הקטע "קבוקי".
* 2015 - דגל ללא מדינה - סרט דוקומנטרי.
* 2021 - ארבע החומות - סרט באורך מלא - זכה במספר פרסים.

כשחקן:

* 2014 - הרוח תישא אותנו (The Wind Will Carry Us), בסרטו של עבאס קיארוסאמי ( Abbas Kiarostami)<ref name=":4" />

* 2019 – האירי – תפקיד קצר בסרטו של מרטין סקורסזה.

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:במאי קולנוע איראנים
קטגוריה:מפיקי קולנוע איראנים
קטגוריה:איראנים שנולדו ב-1969