OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אינגריה

דגל אינגריה
אינגריה (צהוב) במחוז לנינגרד, סנט פטרסבורג והמרכז המנהלי גאצ'ינה מסומנים בנקודה אדומה
אינגריה (ברוסית: Ингерманландия; בשוודית: Ingermanland; בפינית: Inkerinmaa; באסטונית: Ingeri, Ingerimaa) היה חבל ארץ היסטורי לחופי הים הבלטי. חבל הארץ גבל בימת לדוגה ובאגם פייפסי, כאשר נהר הססטרה היווה את הגבול עם חבל קרליה. רוב שטחי אינגריה כלולים במחוז לנינגרד של רוסיה.

==היסטוריה==
האזור היווה את נקודת ההתחלה של דרך מסחר עתיקה אשר שמשה את הורנגים שנעו מהים הבלטי לחופי הים השחור. לפי עדויות קדומות, העיר "איז'ורה" ככל הנראה שמשה כמרכז האזור והייתה גם מקום מושבה של אשת רוריק, שליט נובגורוד. שטחי החבל היו נתונים במחלוקת בין השבטים הפינים והשוודים לבין הרוסים. במהלך המאה ה-11 חבל הארץ היה חלק מרוס של קייב, ובמאה ה-12 היה חלק מרפובליקת נובגורוד.

במהלך השנים, התרחשו בחבל אינגריה מלחמות רבות בין הרוסים, אבירי המסדר הליבוני והשוודים (כגון קרב נבה והקרב על הקרח). לאורך ההיסטוריה, גם רוסים וגם שוודים בנו באזור מצודות במטרה לבסס בו את שליטתם, אך לרוב היה השטח תחת שליטה רוסית. במהלך מלחמת ליבוניה, רוסיה הצארית איבדה כמעט את כל שטחיה באזור; בשנת 1617, בהתאם לחוזה סטולבובו, הועבר חבל הארץ לשוודיה והעיר נרבה שמשה כמקום מושבו של מושל האזור. כתוצאה ממהלך זה איבדה רוסיה הצארית את גישתה לחופי הים הבלטי.

בעקבות מלחמת הצפון הגדולה, בתחילת המאה ה-18, הועבר חבל הארץ לשליטת רוסיה הצארית, שהפכה לאחר המלחמה לאימפריה הרוסית, אז היוותה אינגריה חלק חשוב מגוברניית סנקט פטרבורג, עד לשנת 1917. למשך תקופה קצרה (בשנים 1918–1920) הוקמה באזור מדינה עצמאית בשם "צפון אינגריה", תחת רצון משותף של מנהיגיה להסתפח למדינת פינלנד. בהתאם לחוזה טרטו משנת 1920, חלק מאינגריה המערבית סופח למדינת אסטוניה העצמאית, אך בשנת 1940 סופח חזרה לרפובליקה הרוסית של ברית המועצות.

==אוכלוסייה==
באופן מסורתי היה חבל הארץ מאוכלס על ידי פינים פרוטסטנטים ורוסים אורתודוקסים. בתקופה בה חבל הארץ היה נתון לשליטה שוודית, האוכלוסייה הפרוטסטנטית שבו גדלה בהתמדה מכ-41% בשנת 1656 עד כ-74% בשנת 1695, זאת בעיקר לאור עידוד מעבר אוכלוסייה פינית לאזור ועזיבת תושבים אורתודוקסים לשטחי רוסיה. לאחר העברת השליטה על אינגריה לרוסיה, במסגרת מלחמת הצפון הגדולה, והקמת העיר סנקט פטרבורג בלב החבל, השתנה הרכב האוכלוסייה בהתאם. למרות זאת, בשנת 1917 התגוררו בחבל כ-140,000 פינים וכ-65,000 אסטונים.

במסגרת המדיניות הסובייטית, רוב האוכלוסייה הפינית הוגלתה לסיביר, במספר מבצעי הגליה בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכן לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1937 נסגרו כל הכנסיות הפרוטסטנטיות ובתי הספר בהם שפת הלימוד הייתה פינית. בשנת 1991, לאחר פירוק ברית המועצות, פינים שהיו מעוניינים בכך הורשו לעזוב את רוסיה, ואכן רובם עברו לפינלנד. נכון להיום מתגוררים במחוז לנינגרד 8,000 פינים בלבד.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.inkeri.com/english.html אתר של ארגון אינגרי]

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:רוסיה: היסטוריה
קטגוריה:פינלנד: היסטוריה
קטגוריה:אסטוניה: היסטוריה
קטגוריה:אסטוניה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:שוודיה: היסטוריה
קטגוריה:טריטוריות היסטוריות
קטגוריה:האימפריה הרוסית: גאוגרפיה
תזמורת משטרת ישראל

תזמורת משטרת ישראל בקבלת פנים ממלכתית בבית הנשיא, 2010
תזמורת המשטרה בקבלת פנים לנשיא [[חיים ויצמן, 1949]]
תזמורת משטרת ישראל היא התזמורת הייצוגית של משטרת ישראל. התזמורת היא תזמורת כלי נשיפה והיא שייכת לאגף "ההדרכה״ במשטרת ישראל. התזמורת מנגנת בטקסים שונים של המשטרה, כמו גם בטקסים ממלכתיים, במשחקי כדורגל, באירועים עירוניים ובאירועים קהילתיים שונים במטרה לחזק את הקשר בין המשטרה לקהילה. מדי שנה משתתפת התזמורת בפסטיבל המחולות בכרמיאל, בפסטיבל תזמורות כלי הנשיפה בכפר סבא, בפסטיבל הזמר החסידי בצפת וברעננה ובהפקות שונות.

תזמורת משטרת ישראל הוקמה בסמוך להקמת מדינת ישראל על בסיס תזמורת משטרת המנדט ומנגנת מאז בטקסים רבים ברחבי המדינה. התזמורת הוקמה ב-1920. בין השאר, התזמורת ניגנה בשנת 1949 בטקס הנחת אבן פינה ליד הזיכרון למגיני ירושלים ובטקס חניכת קו הרכבת לירושלים וב-1955 בטקס פתיחת הכביש לאילת. התזמורת אף ניגנה בסיום קורס קצינים של צה"ל.

המנצח הראשון היה אוברי סילבר, שנשאר בתפקיד עד פטירתו. בין השנים 1944–1961 היה המנצח נפתלי גריבוב. בין השנים 1961–1980 ניצח על התזמורת סגן ניצב אריה זמאנק. לאחר מכן, רפאל הלברטל ניצח על התזמורת מספר שנים. בין השנים 1980–2008 ניצח על התזמורת מנשה לב-רן, אשר בשנת 2008 פרש לגמלאות בדרגת ניצב משנה, והוא הוחלף על ידי מפקח איתן סובול. התזמורת מונה כשלושים נגנים (כלי נשיפה, באס, תופים, כלי הקשה וקלידים) והיא מורכבת ממוזיקאים מקצועיים המועסקים כשוטרים בשירות קבע. החל משנת 1999 משרתים בתזמורת לצד שוטרי הקבע גם חיילים בשירות סדיר, נציגי משמר הגבול.

מנצח התזמורת כיום הוא רס״ב ודים מוסניקוב.

בשנת 1978 הוציאה התזמורת תקליט בכורה.

==קישורים חיצוניים==

* [http://police.gov.il/mehozot/agafkehila/tezmuret/pages/default.aspx תזמורת משטרת ישראל], אתר משטרת ישראל
* 
* [http://www.israelalbum.org.il/יישובים/ארכיון-יד-בן-צבי/תזמורת%20משטרת%20ישראל אלבום התזמורת]

==הערות שוליים==

קטגוריה:יחידות משטרת ישראל
משטרה
קינזין

קינזין הקשור לסיב מיקרוטובול
קִינֵזִינים הם משפחה של חלבונים מוטוריים בתאים אאוקריוטיים, הנעים לאורך סיבי מיקרוטובולים ותנועתם דורשת אנרגיה המתקבלת באמצעות הידרוליזה של מולקולת ATP. תנועה זו היא מרכיב במספר תהליכים תאיים, לרבות רבייה תאית ושינוע מטען בתא.

מתחם מניע של קינזין
הקינזינים שונים בצורתם, אך חלבון קינזין טיפוסי הוא דימר חלבוני המורכב משתי שרשראות כבדות ושתי שרשראות קלות. לכל שרשרת כבדה ראש גלובולרי (המתחם המניע) המחובר דרך צוואר קצר וגמיש לגבעול ארוך וסלילי המסתיים בזנב העשוי שרשרת קלה. הגבעולים מסתלסלים אחד סביב השני ליצירת הדימר. אל הזנב מחובר המטען, שאותו משנע הקינזין.

לכל ראש יש שני אתרי קישור: האחד למיקרוטובול והשני ל-ATP. קשירה של ATP, הידרוליזה שלו ושחרור ADP משנים את המבנה המרחבי של אתר הקישור, ועקב כך את הצוואר שלו הוא מחובר, דבר היוצר את התנועה של הקינזין על גבי המיקרוטובול.

בניגוד למולקולות קטנות כמו גזים וגלוקוז, הנעים בתא בפעפוע, מולקולות גדולות, בועיות, ואברונים אינם יכולים לנוע בפעפוע. לצורך כך, הם נקשרים לזנב החלבונים המוטוריים, במקרה זה קינזין, אשר נע על גבי המיקרוטובולים. בכל צעד של הקינזין על המיקרוטובול נצרכת האנרגיה המתקבלת מהידרוליזה של מולקולת ATP אחת. הקינזינים נעים רק בכיוון אחד, רובם מקצה המינוס לקצה הפלוס, כלומר מאזור הגרעין לכיוון קרום התא, וזאת בשל הקוטביות של מולקולת המיקרוטובול.

==ראו גם==
* דינאין

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:חלבוני מנוע
דינאין

דינאינים הם משפחה של חלבונים מוטוריים בתא הנעים לאורך סיבי מיקרוטובולים ותנועתם דורשת אנרגיה המתקבלת באמצעות הידרוליזה של מולקולת ATP. תנועה זו היא מרכיב במספר תהליכים תאיים, לרבות שינוע מטען בתא והנעה של שוטונים וריסונים. הדינאינים שתפקידם לשנע מטען בתא נקראים דינאינים ציטופלזמתיים והדינאינים שתפקידם בהנעה של שוטונים וריסונים נקראים דינאינים אקסונמיים.

בניגוד למולקולות קטנות כמו גזים וגלוקוז הנעים בתא בפעפוע, מולקולות גדולות, בועיות, ואברונים אינם יכולים לנוע בפעפוע. לצורך כך, הם נקשרים לזנב החלבונים המוטוריים, במקרה זה דינאין ציטופלזמתי, אשר נע על גבי המיקרוטובולים. בכל צעד של הדינאין על המיקרוטובול נצרכת האנרגיה המתקבלת מהידרוליזה של מולקולת ATP אחת. הדינאינים נעים רק בכיוון אחד, רובם מקצה הפלוס לקצה המינוס, כלומר מאזור קרום התא לכיוון הגרעין, וזאת בשל הקוטביות של מולקולת המיקרוטובול.

הדינאינים האקסונמיים משתמשים באותו מנגנון תנועה על גבי המיקרוטובולים, אך הם אינם משנעים מטען. תנועתם על גבי המיקרוטובולים באקסונמה גורמת לכיפוף האקסונמה, דבר שמוביל לתנועת הריסון או השוטון כולו לכיוון אחד במעין חבטה.

==ראו גם==
* קינזין

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:חלבונים
קטגוריה:חלבוני מנוע
פיוטר שפירוב

פיוטר שפירוב (ברוסית: Пётр Павлович Шафиров; 1669 - 1 במרץ 1739) היה יהודי-פולני שמשפחתו התנצרה. היה דיפלומט רוסי בולט בתקופת פיוטר הגדול ואחריו.
== ביוגרפיה ==
שפירוב היה בן למשפחה יהודית שהתגוררה בסמולנסק והתנצרה לאחר כיבוש העיר על ידי הרוסים בשנת 1654. בשנת 1691 החל אביו לשרת במשרד לענייני חוץ הרוסי כמתורגמן. בשנת 1704 קודם לתפקיד סגן-קנצלר והופקד על ענייני החוץ. הוא ליווה את פיוטר הגדול במסעותיו לאירופה ובחתימת חוזים בינלאומיים. בשנת 1711 הצליח להשלים משא ומתן עם הטורקים שסיים את מלחמת רוסיה-טורקיה (1711-1710) תוך שהוא ובוריס שרמטייב נשארים בני ערובה. חזר לרוסיה בשנת 1714 והמשיך בפעילות דיפלומטית. השתתף בעריכת כל החוזים הבינלאומיים של רוסיה. בשנת 1716 בהתאם להנחיית פיוטר הגדול כתב ספר "על סיבות המלחמה" (Рассуждение о причинах войны) בו הציג את מלחמת הצפון הגדולה כחובה שהייתה נדרשת לטובת המדינה הרוסית.

בשנת 1719 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ברוסיה הצארית.

בשנת 1723 בעקבות פרשת שחיתות נשפט להוצאה להורג תוך שלילת כל תואריו ורכושו. בהתאם לצו של פיוטר הגדול עונש המוות הומר לגלות לסיביר. בדרך לסיביר קיבל רשות להישאר בניז'ני נובגורוד.

יקטרינה הראשונה עם תחילת שלטונה החזירה אותו תוך מתן חנינה מלאה והחזרת רכושו ותואריו. בתאום עם אנדריי אוסטרמן נשלח לארכנגלסק לקידום המסחר. עם נפילת אלכסנדר מנשיקוב הוחזר לחצר וחזר לפעילות דיפלומטית והיה פעיל בתחום זה עד סוף ימיו.

על שמו "שדרת שפירוב" בסנקט פטרבורג

דמותו מתוארת בספר של דוד מרקיש "יהודי של פיוטר הגדול".

==קישורים חיצוניים==

* [http://hrono.info/biograf/shafirov.html קורות חיים] 

קטגוריה:שרי החוץ של האימפריה הרוסית
קטגוריה:יהודים מומרים רוסים
קטגוריה:האימפריה הרוסית: דיפלומטים
קטגוריה:אבירי מסדר העיט הלבן
קטגוריה:מקבלי עיטור אנדריי הקדוש
קטגוריה:ילידי 1669
קטגוריה:נפטרים ב-1739
דומניקו מודוניו

מודוניו שר את "וולארה" באירוויזיון של 1958
דומניקו מודוניו (באיטלקית: Domenico Modugno; 9 בינואר 1928 - 6 באוגוסט 1994) היה זמר-יוצר איטלקי ובסוף ימיו גם חבר פרלמנט. הוא זכה ארבע פעמים בפסטיבל סן רמו (יותר מכל זמר אחר, פרט לקלאודיו וילה, שחולק עמו שיא זה), ייצג את איטליה שלוש פעמים בתחרות האירוויזיון, וזכה בשני פרסי גראמי (שיר השנה ואלבום השנה). להיטו הגדול ביותר, "Nel blu dipinto di blu" ("אצבע את השמיים בכחול", מוכר יותר כ-Volare, "ווֹלָארֶה"), הוקלט מאות פעמים ברחבי העולם על ידי זמרים והרכבים שונים.

==תולדות חייו==
מודוניו נולד בעיירה פוליניאנו א מארה (Polignano a Mare) בנפת בארי. מגיל צעיר רצה להיות שחקן קולנוע ולאחר שסיים שירות צבאי, ב-1951 נרשם ללימודי משחק. במקביל כתב שירים ושירו Lazzarella זכה ב-1957 במקום שני בפסטיבל שירים נפוליטניים, דבר שהביאו לפסטיבל סן רמו ב-1958 עם השיר "וולארה".

השיר זכה בפסטיבל והפך ללהיט בקנה מידה עולמי. הוא הגיע לראש מצעד הפזמונים בארצות הברית ושהה במקום הראשון חמישה שבועות, תוך שהוא גובר על שירים מאת ריקי נלסון ואלביס פרסלי, עובדה חסרת תקדים ששיר באיטלקית גובר על שירים באנגלית. באותה שנה קיבל את שני פרסי גראמי לשיר השנה ולאלבום השנה. השיר תורגם לאנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית וייצג את איטליה בתחרות האירוויזיון של אותה שנה, אך הגיע רק למקום השלישי. את השיר שרו גם פרנק סינטרה, דין מרטין, לואי ארמסטרונג, קליף ריצ'רד, דלידה, לוצ'אנו פאבארוטי, הפלאטרס ואחרים.

שנה לאחר מכן חזר מודוניו לסן רמו עם עוד להיט - "Piove" (הידוע יותר כ-Ciao, ciao bambina, "צ'או צ'או במבינה"). הוא זכה במקום הראשון ושב וייצג את איטליה באירוויזיון. ב-1960 הגיע למקום השני בסן רמו עם "Libero" ("חופשי"). ב-1962 שב וזכה בפסטיבל סן רמו עם "Addio...addio...." ("להתראות... להתראות") יחד עם קלאודיו וילה, שגם ייצג את איטליה לבדו באירוויזיון של אותה שנה עם אותו שיר. ב-1966 זכה בפסטיבל סן רמו עם השיר "Dio, come ti amo" ("אלוהים, אני אוהב/ת אותך כל-כך"), אותו שר בדואט עם ג'יליולה צ'ינקווטי. הוא שב וייצג את איטליה באירוויזיון של אותה שנה עם שיר זה לבדו, זכה באפס נקודות והיה האחרון בתחרות.

בשנות השבעים התרכז במוזיקה קלאסית וקיבל תפקידים באופרה.

ב-1986 חבר למפלגה הרדיקלית האיטלקית וביוני 1987 נבחר לחבר פרלמנט מטעם טורינו. הוא היה פעיל בסוגיות חברתיות שונות, בפרט פעל לשיפור תנאיהם של חולי בית החולים הפסיכיאטרי באגריג'נטו.

ב-6 באוגוסט 1994 נפטר מהתקף לב בבית הקיץ שלו באי למפדוזה.

==קישורים חיצוניים==

* 

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:זוכי פרס גראמי
קטגוריה:נציגי איטליה באירוויזיון
קטגוריה:משתתפי אירוויזיון 1958
קטגוריה:משתתפי אירוויזיון 1959
קטגוריה:משתתפי אירוויזיון 1966
קטגוריה:זוכי פסטיבל סן רמו
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של איטליה
קטגוריה:זמרים-יוצרים איטלקים
קטגוריה:אמני דקה רקורדס
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1928
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1994
הספר השחור (גרמניה)

עטיפת הספר השחור. הכיתוב באדום: "סודי !"
ממוזער
הספר השחור הוא כינוייה של רשימת אישים ומנהיגים בבריטניה, שהוכנה על ידי הנאצים בשנת 1940, לקראת מבצע ארי הים לכיבושה של בריטניה. הגסטפו אמור היה לעצור את הכלולים ברשימה לאחר כיבוש בריטניה.

==הרקע==
בעת מלחמת העולם השנייה, לקראת השלמת כיבושה של צרפת, פנה אדולף היטלר, בנאום שנשא ברייכסטאג ב-19 ביולי 1940, בקריאה לבריטניה לכונן עמו שלום. נאומו היה מלא בכזבים ובעלבונות אישיים לווינסטון צ'רצ'יל, והוא ניסה לתקוע טריז בין העם הבריטי להנהגתו. עיקרו היה במילים:

הצעתו נדחתה לאלתר ובצורה בוטה על ידי הבריטים.

לאחר שגישושי השלום שלו נדחו התכונן היטלר לכבוש את בריטניה. המבצע שתוכנן לשם כך נקרא בשם הקוד "מבצע ארי-הים". תנאי מקדים לקיום המבצע היה השמדת חיל האוויר המלכותי, ובשל הניצחון הבריטי בקרב על בריטניה הוא בוטל.

==הספר השחור==
בשלבי התכנון של מבצע ארי הים הכינו הנאצים רשימה שנקראה "רשימת החיפוש המיוחדת בריטניה הגדולה" (בגרמנית: Sonderfahndungsliste G.B). הרשימה הוכנה במאי 1940 על ידי גנרל האס אס ולטר שלנברג. הרשימה נתגלתה לאחר המלחמה, וניתן לה הכינוי "הספר השחור". הרשימה כללה את שמותיהם של 2,820 אישים בבריטניה שעל הגסטפו היה לכלוא מיד עם כיבושה של בריטניה. ברשימה נכללו ראש ממשלת בריטניה וחברי ממשלתו, מדינאים נודעים מכל המפלגות, המוציאים לאור של עיתוני בריטניה, עורכיהם וכתביהם, סופרים, מדענים, אנשי עסקים ואישים זרים שהיו באותה עת בבריטניה ומנהיגים גולים ממדינות שנכבשו על ידי הנאצים. האיש שנבחר לעמוד בראש מסע המעצרים היה קולונל אס אס פרנץ זיקס . האיש נועד להתמקם בלונדון ולעמוד בראש שישה איינזצגרופן שיפעלו בלונדון, ברמינגהאם, בריסטול, ליברפול, מנצ'סטר ואדינבורו.

ברשימה דומה שנקראה "גיליון מידע בריטניה הגדולה" (Informationsheft GB), נכללו שמותיהם של ארגונים ומוסדות בבריטניה, שנחשבו על ידי הנאצים כאנטי גרמנים, שיחוסלו על ידי הנאצים לאחר הכיבוש. הרשימה כללה את לשכות הבונים החופשיים, הארגונים היהודיים, הכנסייה האנגליקנית, תנועת הצופים הבריטית ואפילו בתי הספר הפרטיים היוקרתיים - ה"פאבליק סקולס".

לבריטים הייתה רשימה שחורה משלהם של 82 אנשים המהווים סיכון ביטחוני כמשתפי פעולה פוטנציאלים עם הנאצים, שיש לעצרם אם חלילה תתרחש הפלישה. וביניהם איש צבא בריטי בכיר, הגנרל ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, שהיה יועצו הצבאי של מנהיג המפלגה הפשיסטית הבריטית אוסוואלד מוסלי. ואכן ב-23 במאי 1940, כשגברה סכנת הפלישה, נעצר מוסלי ביחד עם ופעילי מפלגתו, והגנרל פולר בכללם, הושמו ב"מעצר הגנתי" ומפלגתם פורקה.

מהדורה מצולמת של הספר השחור פורסמה על ידי מוזיאון המלחמה האימפריאלי בשנת 1989.

==אישים ששמם הופיע ברשימה==

==לקריאה נוספת==
* ויליאם שיירר עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי. הפרק "אילו הצליחה הפלישה" עמודים 649 - 652. הוצאת שוקן 1962.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.encyclopedia.com/doc/1O129-BlackBook.html Black Book] באתר encyclopedia.com.

קטגוריה:גרמניה הנאצית: פשעים, רדיפות והשמדה
קטגוריה:הממלכה המאוחדת במלחמת העולם השנייה
ג'ושוע אלכסנדר

ג'ושוע ויליס אלכסנדר (באנגלית: Joshua Willis Alexander; 22 בינואר 1852 – 27 בפברואר 1936) היה פוליטיקאי אמריקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי ומזכיר המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא וודרו וילסון.

== ביוגרפיה ==
אלכסנדר נולד בסינסינטי שבאוהיו ובשנת 1872 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה הנוצרית שבמיזורי. כעורך דין עבד במשרד פרטי ובין השנים 1877–1881 וכיהן כראש עיריית גלאטין. בשנת 1882 נבחר לנשיא ועד החינוך של העיר גלאטין, בראשו עמד עד 1901. במקביל, בשנים 1883–1887 שירת כחבר בית הנבחרים של מיזורי ובשנה האחרונה לכהונתו היה יו"ר הבית.

בשנים 1891–1892 היה ראש העיר גלאטין. לאחר מכן עבד בתפקיד בכיר בבית חולים ובשנת 1901 מונה למשרת שופט. בשנת 1907 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו שירת משך שבע כהונות, עד מינויו בשנת 1919 למזכיר המסחר של ארצות הברית בממשל הנשיא וודרו וילסון. בתקופת כהונתו בבית הנבחרים עמד אלכסנדר בראש הוועדה לבטיחות ימית (1913 - 1914). כמזכיר המסחר כיהן עד סיום כהונתו של וילסון ב-1921. בשנת 1922 נבחר לציר בוועידה החוקתית של מיזורי.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:חברי המפלגה הדמוקרטית (ארצות הברית)
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי
קטגוריה:מזכירי המסחר של ארצות הברית
קטגוריה:שופטי בתי המשפט של מדינת מיזורי
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-18
קטגוריה:חברי הקבינט של ארצות הברית בממשל וודרו וילסון
קטגוריה:ראשי עיריות בארצות הברית
קטגוריה:חברי האספה הכללית של מיזורי
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1852
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1936
פרדריק מיולר

פרדריק הנרי מיולר (באנגלית: Frederick Henry Mueller; 22 בנובמבר 1893 - 31 באוגוסט 1976) היה מזכיר המסחר של ארצות הברית.

מיולר נולד בגרנד רפידס שבמישיגן לג'ון ואמה מיולר. בשנת 1914 סיים לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת מישיגן ונכנס כשותף בחברה לייצור רהיטים בבעלות אביו. בשנת 1923 היה מיולר למנכ"ל החברה, ולאחר פרישת אביו תפס את מקומו כנשיא החברה.

מיולר היה פעיל המפלגה הרפובליקנית ובין השנים 1945–1957 היה חבר מועצת החקלאות של מישיגן. בנובמבר 1958 מונה על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר לעוזר לענייני סחר פנים של מזכיר המסחר של ארצות הברית. תפקיד המזכיר לא אויש באותה תקופה עקב ניסיון הנשיא למנות לתפקיד את לואיס שטראוס, וביוני 1959 הוחלט על מינוי מיולר לתפקיד. באוגוסט 1959 אושר מינויו על ידי הסנאט ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום כהונת הנשיא בשנת 1961.

לאחר סיום תפקידו חזר לעסקיו. מיולר היה חבר הבונים החופשיים ורוטרי.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:מזכירי המסחר של ארצות הברית
קטגוריה:תעשיינים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:חברי הקבינט של ארצות הברית בממשל דווייט אייזנהאואר
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מישיגן
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1893
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1976
מיקי הרן

מרים (מיקי) הרן (נולדה ב־13 בספטמבר 1949) היא כימאית ישראלית המכהנת כיו"ר מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא. בעבר הייתה יושבת ראש המועצה הישראלית לצרכנות ומנכ"לית המשרד להגנת הסביבה.

== ביוגרפיה ==
הרן (במקור ויסמן) נולדה בישראל בשנת 1949. החלה בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה בשנת 1972. לאחר מכן יצאה ללימודי המשך בארצות הברית ובשנת 1978 סיימה לימודי דוקטורט בכימיה אורגנית באוניברסיטת ברנדייס. בשובה לישראל עבדה כעוזרת מחקר והוראה בבית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1982 הצטרפה כמרצה בכירה באוניברסיטה העברית ובמכללת הדסה לטכנולוגיה.

באוניברסיטה עבדה עד 1986, ולאחר מכן הועסקה כחוקרת בחברת "אוניקור ביוטכנולוגיה" לפיתוח קוטל חיידקים יעיל וידידותי לסביבה. בשנת 1989 יצאה לשנת שבתון ועסקה במחקר באוניברסיטת רטגרס שבניו ג'רזי. בין השנים 1990–1993 עבדה בתל אביב כחוקרת במעבדות א.י לטיפול במים. בשנת 1994 יצאה פעם נוספת לארצות הברית והייתה עוזרת ראשית למנהל המרכז למחקר יישומי באיכות הסביבה של מכללת האנטר באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1996 חזרה לישראל והחלה לעבוד במשרד להגנת הסביבה שבו שימשה סגנית מדען ראשי (1996 - 1999), מדענית ראשית (1999 - 2000), וסמנכ"ל לענייני תעשיות (2000 - 2003). בשנת 2003 מונתה על ידי השרה יהודית נאות למנכ"ל המשרד, ועמדה בראשו עד 2006.

בסיום כהונתה במשרד ממשלתי, עברה לעבוד בשוק הפרטי בחברות שעליהן פיקחה כרגולטורית.

הרן היא ראש ההתמחות בניהול סביבתי ומרצה לתלמידי תואר שני במנהל עסקים בקריה האקדמית אונו משנת 2006. נכון ל-2019, סיימה כהונה של 9 שנים כדירקטורית בחברת כיל (ICL), היא משמשת כדירקטורית בחברת מ.א.י (חברה למחזור של פסולת חשמלית ואלקטרונית), דירקטורית חיצונית בחברת הכשרת הישוב,<ref></ref> יו"ר הוועדה לאיכות סביבה של ארגון מעלה ויו"ר הדירקטוריון של המרכז להתייעלות במשאבים.

==חיים אישיים==
בשנת 1972 נישאה לבנימין נתניהו (לימים, ראש ממשלת ישראל) ובשנת 1979 התגרשו. זמן קצר לפני הגירושים נולדה להם בת, נועה. לאחר גירושיה נישאה בשנית, לדורון הרן, ומנישואים אלה יש לה שלושה ילדים נוספים.

==אילן יוחסין==

== קישורים חיצוניים ==
* [https://www.ono.ac.il/lecturer/דר-מרים-הרן/ ד"ר מיקי הרן באתר הקריה האקדמית אונו]
* [http://www.sviva.gov.il/AboutOffice/Pages/History-moe.aspx מרים הרן] בדף "שרים ומנכ"לים בעבר", באתר המשרד להגנת הסביבה
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בעלות תואר דוקטור מאוניברסיטת ברנדייס
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת ברנדייס
קטגוריה:כימאיות ישראליות
קטגוריה:מדענים ראשיים במשרד להגנת הסביבה
קטגוריה:מנכ"לי המשרד להגנת הסביבה
קטגוריה:משפחת נתניהו
קטגוריה:סגל הקריה האקדמית אונו
קטגוריה:סגל מכללת הדסה
קטגוריה:דירקטוריות ישראליות
קטגוריה:דירקטורים ישראלים
קטגוריה:מנכ"ליות משרדי ממשלת ישראל
קטגוריה:כימאים ישראלים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1949
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1949
LoadRunner

LoadRunner היא תוכנה לבדיקות עומס המדמה התחברות של משתמשים רבים למערכת. התוכנה יכולה לבצע בדיקות גם על יישומים וגם על אתרים עם רמות קושי שונות בעזרת חיבור משתמשים וירטואליים המבצעים תסריטים שונים (פעולות), בתרחישים שונים.

==היסטוריה==
התוכנה פותחה במקור על ידי חברת מרקורי, חברה ישראלית שהוקמה בשנת 1989. פיתוח התוכנה החל באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 כפתרון לבדיקות עומסים של אתרים ויישומים ברשת האינטרנט שהחלה להתפתח באותן השנים. התוכנה זכתה להצלחה גדולה, והפכה לפתרון לבדיקות עומסים בעל נתח השוק הגדול ביותר בעולם.

בשנת 2000 הורחבו יכולות התוכנה כך שתוכל לתמוך גם בבדיקה של שרתי יישומים המריצים אפליקציות על רשת האינטרנט. בשנת 2001 שילבה החברה את LoadRunner עם מוצר נוסף שלה - TestCenter כדי לאפשר לארגונים גדולים לנהל מספר רב של פרויקטים בו-זמניים לבדיקת עומס במיקומים גאוגרפיים שונים, וכדי לשלוט בכל היבטיהם, לרבות הקצאת משאבים ותזמון, ממיקום מרכזי שהגישה אליו מתבצעת דרך האינטרנט. הפתרון מאפשר לארגונים להקים מעבדת בדיקה מרכזית עם אוסף של משאבי בדיקה משותפים. בשנת 2002 החלה לתמוך ב-Citrix. במאי 2006 נחתם הסכם הפצה עם חברת SAP.

בנובמבר 2006 נקנתה מרקורי על ידי חברת HP שהמשיכה לפתח ולמכור את התוכנה. בספטמבר 2017 רכשה חברת מיקרו פוקוס הבריטית את חטיבת התוכנה של HP כולל מוצר ה-LoadRunner.

==ארכיטקטורה==
התוכנה מורכבת משלושה מודולים:
* VuGen) Virtual User Generator) - מבצע הקלטה של הבדיקה.
* Controller - מאפשר את עריכת התרחישים (הכוללים תסריט בדיקה אחד או יותר), תזמון והרצה.
* Analyzer - מבצע ניתוח תוצאות ההרצה של התסריטים שהורצו ומציג אותם בצורה גרפית.

לאחר התקנת ה-Agent, יוצרת התוכנה משתמשים וירטואליים דרכם מתבצעת הבדיקה.

==ראו גם==
* רדוויו תוכנה שמפתחת את המוצר המתחרה 

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בדיקות תוכנה
יגאל לוסין

יגאל לוֹסין (נולד ב-22 במאי 1936) הוא עיתונאי, יוצר סרטים תיעודיים היסטוריים וחוקר ספרות ישראלי.

== ביוגרפיה ==
לוסין נולד ברמת גן וגדל בחיפה. למד בבית הספר הריאלי בחיפה. שירת בנח"ל, בקיבוץ גונן וכמדריך בשבט הצופים של רמת גן.

את עבודתו העיתונאית החל במאמר אקראי על היינריך היינה שהתפרסם בעיתון "הפועל הצעיר" בשנת 1956, במלאת מאה שנה למותו. עבד בעיתון "מעריב", 1957–1960, כיוצר ועורך של תוכניות בקול ישראל, 1960 - 1968, שליח קול ישראל והטלוויזיה בארצות הברית, 1968 - 1972 ומנהל התוכניות ויוצר תוכניות בטלוויזיה הישראלית, עד פרישתו בשנת 1993.

ב־18 באוקטובר 1966, ככתב קול ישראל, היה הראשון שבישר לש"י עגנון שזכה בפרס נובל לספרות. ב־28 במאי 1967 נשלח לוסין ללשכתו של ראש הממשלה לוי אשכול ב בתל אביב כדי להקליט נאום שהכין. אשכול היה עסוק ומאחר שרצה שהנאום ישודר בשעה 8:30 בערב, הוא חזר עם אשכול לאולפני קול ישראל בקריה. שם שודר הנאום בשידור חי. בדף השני ממנו הקריא את הנאום היה תיקון בכתב יד אותו לא הבין אשכול ופנה לעוזרו בשאלה, קהל־המאזינים הספיק לשמוע רק מלמול לא מובן. השדרן חגי פינסקר זינק אל המיקרופון וניתק אותו. במקביל סימנו כולם לאשכול, בתנועות־ידיים נמרצות, שימשיך לקרוא את הנאום. פינסקר פתח את המיקרופון ואשכול סיים את הנאום. בגלל תקרית זו קיבל הנאום בעיתונות את הכינוי "הנאום המגומגם", דבר שפגע בתדמיתו למרות שבפועל לא גמגם.

בקול ישראל נמנה עם יוצרי מגזין האקטואליה "היום הזה" ועם תוכניות אקטואליה ותעודה אחרות. היה היוצר והעורך של סדרת הטלוויזיה עמוד האש, אשר הושלמה וראתה אור בשנת 1981. הסדרה משודרת מעת לעת בערוצים השונים ופרקיה אפשריים לצפייה באתר האינטרנט של רשות השידור. עיקרי הסדרה ראו אור גם בספר מהודר של תצלומים וטקסט בהוצאת שקמונה וכתר, 1982.

בשנים 1982–1983 היה חבר מערכת השבועון "כותרת ראשית".

בשנת 1989 החל לעבוד על הסדרה התיעודית "ירושלים שהייתה בספרד", סדרת טלוויזיה בת שמונה פרקים שאותה כתב וביים. הסדרה עלתה לשידור ב-1992, לאחר מחקר היסטורי ממושך, במלאת 500 שנה לגירוש ספרד (1492). צוות הטלוויזיה הישראלית, בראשות לוסין, יצא למסע קולנועי־היסטורי ברחבי ספרד ופורטוגל לגילוי שרידיה של הקהילה היהודית המפוארת. את הסדרה הנחה יצחק נבון.

לוסין יצר, הפיק וביים תוכניות תעודה שונות וסרטי תעודה, בין היתר, סרט תעודי על בית המשפט העליון עם חנוכת משכנו החדש. לוסין כתב וביים את הסרט התעודי בשפה האנגלית "ארץ התנ"ך" בהפקת יורם גלובוס. מפיק הסרט היה חגי פינסקר והצלם היה דני ברנע. עורך הסרט היה יואב זומר.

באפריל 1993 התפטר מתפקידו ברשות השידור והצטרף לקבוצה שהתמודדה במרכז להפעלת ערוץ 2. הקבוצה כללה את חברת "גלובוס גרופ", איש העסקים שאול אלוביץ, העיתון "גלובס" ומשקיעים נוספים. לוסין מונה למנהל השידורים שלה, אך היא לא זכתה במכרז לבסוף.

ספרו על תולדות המשורר, הסופר והעיתונאי היהודי הגרמני היינריך היינה, "היינה: החיים הכפולים" יצא לאור בשנת 2000 בהוצאת שוקן. הספר יצא לאור גם בשפה הגרמנית.

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:סגל קול ישראל
קטגוריה:סגל כותרת ראשית
קטגוריה:במאי טלוויזיה ישראלים
קטגוריה:ירושלים: אישים
קטגוריה:בוגרי בית הספר הריאלי
קטגוריה:בוגרי תנועת הצופים בישראל
קטגוריה:חברי גרעיני נח"ל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1936
ורד מוסנזון

ורד מוֹסֶנזוֹן (נולדה בנען ב-12 בספטמבר 1960) היא סופרת ומשוררת ישראלית.

==ביוגרפיה==
ורד מוסנזון נולדה וגדלה בקיבוץ נען ב-12 בספטמבר 1960, בת לסופר משה מוסנזון. אחותה (למחצה) הבכורה הייתה הסופרת דבורה עומר, ודודה היה הסופר יגאל מוסנזון.

בשנת 1980, בהיותה בת 19, פרסמה את ספרה הראשון "דברים שצריך לעבור: הרהורים וציורים", הכולל שירים, סיפורים קצרים ורשימות, מעוטר בציוריה של המחברת ומתאר לבטי התבגרות ואהבה בקיבוץ על רקע מחלתו ומותו של אביה. הספר זכה להצלחה גדולה ביותר ונמכר בלמעלה מ-120,000 עותקים. גם ספריה "שירים כהים" והרומן "הבטחתי לספר לך הכל" זכו להצלחה ולביקורות חיוביות.

בהמשך למדה מוסנזון עיצוב גרפי בבצלאל ובמקביל לכתיבה ספרותית היא עוסקת בפרסום כקופירייטרית ומעצבת שפה חזותית. מאז שנת 2000 היא בעלת משרד הפרסום "זהות ושפה".

מבן זוגה לשעבר, הצלם גל פרידמן יש לה בת.
==ספריה==
* דברים שצריכים לעבור: הרהורים וציורים, הוצאת דליה פלד, תש"ם 1980
* צחי שי, יין של קטנים, סער, 1980; איורים - ורד מוסנזון
* ג'יפסי: מה שג'יפסי הייתה מספרת לו הייתה יודעת לדבר, דליה פלד, 1981
* שירים כהים, דליה פלד, 1981
* רון גפן, לאן עכשיו, דליה פלד, 1981; איורים - ורד מוסנזון
* מחכים לבר: 9 חודשים וקצת של מכתבים, ירושלים: גל הפקות, 1988
* יש אומרים ישנה אמת, כנרת 1995
* הבטחתי לספר לך הכול (רומן), ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2001
* ארגז הכלים הצהוב: מדריך לגידול רעיונות, זהות ושפה, 2008
* מוטב עכשיו: שירים 1995-2008, זהות ושפה, 2009
* מפגש המזלות, הוצאת רקיע, 2005
* אנטר זהות ושפה, 2017

==לקריאה נוספת==
* אילת נגב, "שבט מוסנזון", ידיעות אחרונות, 7 ימים, 13 במאי 1994, עמ' 20–23, 74.

==קישורים חיצוניים==
* [http://cafe.themarker.com/view.php?u=53390 ורד מוסנזון] ב"קפה דה-מרקר"

* 
* 
* 
* 
* 
* 
על יצירתה:
* [https://web.archive.org/web/20100531174600/http://www.nuritha.co.il/a345219-מוטב-עכשיו-ורד-מוסנזון-ספר-שירה ביקורת על "מוטב עכשיו"]
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:משוררות ישראליות
קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:משוררות כותבות עברית
קטגוריה:משוררים כותבי עברית
ורד
קטגוריה:נען: אישים
קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:פרסומאיות ישראליות
קטגוריה:בוגרי תיכון אזורי ע"ש ברנר בגבעת ברנר
קטגוריה:בוגרות בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1960
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1960
העולם (שבועון)

שער "העולם" [[1914]]
"העולם" היה שבועון עברי שהיה עיתונה הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית במשך כארבעים שנה. השבועון היה הגרסה העברית לעיתון המקביל בגרמנית "די ולט" (העולם בגרמנית).

==היסטוריה==
השבועון יצא לאור לראשונה בשנת 1907 וחדל להופיע בשנת 1950 (עם הפסקות אחדות במשך השנים). ליוזמה להופעתו תרמה העובדה שמהזכיר הכללי של ההסתדרות הציונית נחום סוקולוב, היה במקצועו ובניסיונו עורך ועיתונאי עברי פעיל. 

תחילה נערך והודפס העיתון במערב אירופה (בקלן התגורר נשיא התנועה דוד וולפסון, יורשו של הרצל, ולאחר עריכה הודפס העיתון בברלין) ועורכו העיקרי בפועל היה א. חרמוני. אולם כבר בסוף שנת הופעתו השנייה (סוף 1908) הועברה המערכת לווילנה שבמזרח אירופה, מקום מושבם של רוב קוראיו העבריים. העורך החדש היה אלתר דרויאנוב. בשנת 1912 עברה המערכת לעיר אודסה, שם יצא השבועון לאור עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז חדל העיתון להופיע. רק בשנת 1919 חודשה הופעתו, והפעם בלונדון, מקום מושבה החדש של ההנהלה הציונית. העורך החדש היה אברהם אידלסון (עד לשנת 1921). בשנת 1923 עבר "העולם" לעריכתם של חיים גרינברג, ד"ר שמואל פרלמן ומשה קליינמן, שהפך לעורכו העיקרי של השבועון עד לפטירתו בשנת 1948. רק בשנת 1936 הגיעה עריכתו של השבועון הציוני הרשמי לארץ ישראל, והמערכת התמקמה בירושלים, ביחד עם משרדי ההנהלה הציונית.

==תוכני השבועון==
לצד דיווחים חדשותיים על התפתחויות בעולם היהודי בכלל ובתנועה הציונית וביישוב הארצישראלי בפרט, כלל השבועון גם מדור ספרותי ובו מאמרים וחיבורים של מחברים וחוקרים מרכזיים. כך למשל שימש "העולם" אכסניה ראשונה לספרו (בהמשכים) של נחום סוקולוב על ברוך שפינוזה, ספרו של א"א קבק על שלמה מולכו, סיפוריו של מנדלי מוכר ספרים ועוד.

כותבי השבועון, 1906-1926

==לקריאה נוספת==
*[https://www.nli.org.il/he/newspapers/haolam?&e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1 "העולם"] באתר עיתונות יהודית היסטורית - רוב הגיליונות זמינים לצפייה ולעיון
*
* [https://archive.org/details/ldpd_11151791_002 "העולם" מהדורה 2], וילנה 1908 באתר ארכיון האינטרנט
* [https://archive.org/details/ldpd_11151791_003 "העולם" מהדורה 3], וילנה 1909 באתר ארכיון האינטרנט
* [https://archive.org/details/ldpd_11151791_004 "העולם" מהדורה 4], וילנה 1910 באתר ארכיון האינטרנט
* [https://archive.org/details/ldpd_11151791_005 "העולם" מהדורה 5], וילנה 1911 באתר ארכיון האינטרנט

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:שבועונים
קטגוריה:עיתונות יהודית
קטגוריה:עיתונים וכתבי עת ציונים
קטגוריה:די ולט (שבועון ציוני)
קטגוריה:נחום סוקולוב
סניידרז מהנובר

כמה ממוצרי החברה
סניידרז מהנובר (Snyder's of Hanover) היא מאפייה וחברה להפצת חטיפים שבסיסה בהנובר שבפנסילבניה שבארצות הברית. החברה מתמחה בכעכים והיא יצרנית הכעכים הגדולה ביותר בארצות הברית. מוצריה נמכרים בארצות הברית ומיוצאים גם לקנדה, אירופה ואסיה (ובכלל זה גם לישראל). החברה מייצרת מעל 25 סוגים של כעכים, וכן נגיסי כעכים, "כריכי כעכים", כעכים מצופים, חטיפי תפוחי אדמה וחטיפים נוספים. החברה היא יצרנית בייגלה הגדולה בארצות הברית.

==היסטוריה==
בשנת 1909 ייסד הארי ו. וורהיים את "חברת הכעכים הנובר", שהפכה לאחר מכן לחברת הנובר פודז. בשנת 1923 יסדו הלן וויליאם סניידר חברה לאפיית כעכים ולהפצתם. בתחילת שנות השישים רכשה הנובר את סניידרז ונוצרה "סניידרז מהנובר".

ב-2007 רכשה החברה את חברת ג'ייז פודז משיקגו לאחר שזו הכריזה על פשיטת רגל. סניידרז מהנובר ממשיכה להפיץ את מוצרי ג'ייז בשוקי המערב התיכון. ב-2009 ניסתה החברה להשתלט על חברת החטיפים הפרטית אטס קואליטי פודז, אך המהלך נכשל.

ב-22 ביולי 2010 פורסם כי החל מהלך של מיזוג בין החברה לבין יצרנית החטיפים לאנס אשר יוביל ליצירת אחת מיצרניות החטיפים הגדולות בעולם.

==קישורים חיצוניים==

* 

* [https://web.archive.org/web/20100305235459/http://www.jaysfoods.com/ אתר הבית] של ג'ייז פודס

קטגוריה:חברות מזון אמריקאיות
מצנט

פסל של גאיוס קילניוס מאיקנס]]
[[לורנצו דה מדיצ'י. פסל מאת אנדריאה דל ורוקיו]]
מֶצֶנָט או פטרון הוא בעל הון המפנה חלק ממשאביו לתמיכה באמנות או למדע ללא קבלת תמורה ישירה.

השם "מצנט" נגזר משמו של גאיוס קילניוס מאיקנס (Maecenas), רומאי עשיר ממוצא אטרוסקי, שתמך במשוררים צעירים. הוא תמך בורגיליוס, שכתב לכבודו את היצירה Georgicon. ורגיליוס, שהתרשם עמוקות משיריו של הורטיוס, קישר בינו לבין מאיקנס. הורטיוס מתחיל את השיר הראשון בקובץ האוֹדות בפנייה לפטרונו החדש. הוא קיבל ממאיקנס תמיכה כספית מלאה, וכן אחוזה בהרי הסבינות. בני חסות נוספים של מאיקנס היו פרופורטיוס והמשוררים הזוטרים: וריוס רופוס, פלוטיוס טוקה, ולאגיוס רופוס, ודומיטיוס מרסוס.

בזכות מעשים אלה ואחרים באותו סגנון היה מאיקנס לשם דבר – לאפונים המסמל בעל הון הנותן את חסותו לאמנים נזקקים ולאמנויות בכלל.

במהלך ההיסטוריה היו מצנטים גדולים, דוגמת לורנצו דה מדיצ'י, שתמך באמני הרנסאנס, ומצנטים קטנים, שהסתפקו בכך שזימנו אמנים, סופרים או משוררים לסעוד עמם כדי לחסוך להם את צורכי המחיה. האמנים המוזמנים לארוחה שימשו לעיתים את המארחים כנושא מעורר עניין עבור האורחים האחרים. קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, היה מוכר כפטרונו של גלילאו גליליי. 

בתקופה המודרנית, העברת המשאבים מבעלי ההון חובבי האמנות אל האמנים הנזקקים הפכה, בדרך כלל, לשיטתית יותר, והיא עוברת דרך ועדות המעניקות פרסי יצירה או מלגות קיום, לפי עמידה בקריטריונים מסוימים. גם המדינה המודרנית מעודדת סוג זה של נדבנות על ידי מתן הטבות מס לעוסקים בכך.

הנדיבות של המצנטים זוכה לעיתים לתמורה במוניטין החיובי הנבנה להם ובהנצחתם ביצירותיהם של בני חסותם.

==ראו גם==
* פילנתרופיה (נדבנות)
* המרקיז דה לופיטל

==קישורים חיצוניים==

*
קטגוריה:אפונימים
קטגוריה:נדבנים
פינסבורי

בניין עיריית פינסבורי
המרכז הרפואי פינסבורי
פינסבורי או פינסברי (באנגלית: Finsbury) היא שכונה ברובע איזלינגטון שבמרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה נמצאת מצפון לסיטי של לונדון, בצמוד אל הסיטי. היא שוכנת צפונית לקלרקנוול, מערבית לשורדיץ', ודרומית לאיזלינגטון.

==מקור השם==
תיעוד משנת 1231 מציין כי האזור בו ממוקמת השכונה נקרא "ויניסביר" (Vinisbir) שמשמעו "האחוזה של וין" או "האחוזה של פין". 

==היסטוריה==
במהלך ימי הביניים האזור בו ממוקמת כיום השכונה שכן צפונית לחומת לונדון. אזור פינסבורי שבמחוז מידלסקס היה אזור כפרי. במהלך המאה ה-17 נטעו באזור עצים ונסללו שבילי עפר והאזור הפך לאזור נופש של תושבי הסיטי של לונדון. בשנת 1641 התמקם באזור גדוד הארטילריה "האגודה הארטילרית המכובדת" (Honourable Artillery Company), הממוקם בו גם כיום. בשנת 1665 הוקם במקום בית הקברות שדות באנהיל, והחל מראשית המאה ה-17 החלו להיבנות שכונות מגורים באזור. כנסיית סנט לוק שברחוב אולד (St Luke Old Street) נבנתה בין השנים 1732–1733 באזור המגורים, ובשלהי המאה ה-18 נבנו הבתים שסביב כיכר פינסבורי.

בשנת 1832, בשל מספר התושבים הרב של האזור הוקם מחוז הבחירה פינסבורי של הפרלמנט הבריטי. ובשנת 1857 הוקם פארק פינסבורי לרווחת תושבי האזור.

הרובע המטרופוליני של פינסבורי הוקם בשנת 1900, וכלל את אזורי פינסבורי וקלרקנוול. מקום מושב מועצת הרובע המטרופוליני היה בבניין עיריית פינסבורי. הרובע בוטל בשנת 1965 והפך לחלק מרובע איזלינגטון.

ביוני 2017 התרחש בסמוך למסגד פארק פינסבורי פיגוע הדריסה בפארק פינסבורי.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:איזלינגטון
קטגוריה:לונדון: שכונות
איזלינגטון גרין

פסלו של סר [[יו מידלטון, בחלקו הדרומי של הפארק. 2005.]]
איזלינגטון גרין (באנגלית: Islington Green) הוא פארק ציבורי הממוקם במפגש דרך A1 עם דרך אסקס ברובע איזלינגטון של לונדון בירת הממלכה המאוחדת. 

הפארק מהווה את הגבול בין שכונת איינג'ל מדרום לבין מרכז איזלינגטון מצפון. 

הרחוב העליון ורחוב תחתון (כביכול) היו המסלולים העיקריים של איסלינגטון מימי הביניים ומשולש הקרקע בצומת שלהם היה מוקד מוקדם. בחפירות ארכאולוגיות נחשפו עדויות לשיכונים מהמאה ה -15, שנהרסו במאה ה -17. 

הפארק הוא שריד לאזור ציבורי (common land) ולא פארק (village green). באזור זה הותר לתושבי הכפר איזלינגטון לרעות את צאנם בלי הפרעה. האזור הציבורי היה גדול משטח הפארק הנוכחי, אולם פרויקטי בנייה במהלך המאה ה-19 צמצמו את שטחו.

כמה בתים ציבוריים עמדו זמן רב סביב הפארק, בעיקר השועל בפינה הצפון-מערבית. סם קולינס הקים את Lansdowne Arms בשנת 1851 ולאחר מכן הפך אותו לאולם מוזיקה שזכה לכינוי הפופולרי "הקפלה על הירוק".

בפארק ממוקמת אנדרטה לנופלי הממלכה המאוחדת בשתי מלחמות העולם, וכן פסלו של סר יו מידלטון, שתכנן את מערכת המים של לונדון במאה ה-17. 

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:לונדון: פארקים
קטגוריה:איזלינגטון
סולמיש

אל עאדל באדר א-דין סולמיש (1272, קהיר - 1291, קונסטנטינופוליס) (בערבית: بدر الدين سلامش) שמו המלכותי: אל מליכ אל-עאדל באדר א-דין סולמיש (ערבית: الملك العادل بدر الدين سلامش) היה סולטאן ממלוכי של מצרים בשנת 1279. 

היה בנו של הסולטאן ביברס ואחיו הצעיר של הסולטאן בראקה-חאן. בגיל 7 בתמיכת קלאון נבחר למלא את מקום אחיו כסולטאן. שלט כמאה ימים בין 8 באוגוסט עד 27 בנובמבר 1279. בימיו העוצר היה קלאון, שתמך בבחירתו, אך כשצבר מספיק כח הדיח אותו. לאחר הדחתו הוא נשלח למצודת כרכ, שם כבר שהה אחיו. ב-1286 הותר לו לחזור לקהיר, אך כעבור 5 שנים הסולטאן החדש ח'ליל בן קלאון היגלה אותו לקונסטנטינופוליס, שם נרצח. אמו שמרה על גופתו ובשנת 1297 בתקופה הסולטאן לג'ין היא הועברה למצרים, שם נקברה בבלקרפה בקהיר.

קטגוריה:התקופה הממלוכית בארץ ישראל
קטגוריה:מצרים: היסטוריה
קטגוריה:סוריה: היסטוריה
קטגוריה:ממלוכים
קטגוריה:סולטאנים ממלוכים
קטגוריה:סולטאנים בחרים
קטגוריה:ילידי 1272

קטגוריה:נפטרים ב-1291
סימורג (משגר לוויינים)

משגר הלוויינים סימורג בעת חשיפתו הפומבית{{תמונה להחלפה}}

סימורג (בפרסית: سیمرغ, תעתיק מדויק: סימרע, שפירושו: "יצור אגדי מעופף") הוא שמו של משגר לוויינים מפיתוח וייצור איראני, שנחשף לראשונה ב-2 בפברואר 2010.

על פי דיווחי הטלוויזיה של איראן נועד משגר זה לשאת לחלל את הלוויינים האיראנים מסבאח וזאפאר. הטיל עושה שימוש בטכנולוגיית הטיל שיהאב, אולם בשלבו הראשון מאוגדים ארבעה מנועים רקטיים במקום אחד במשגר הלוויינים הקודם של איראן, סאפיר.

לטיל שני דגמים: האחד בעל שני שלבים ומונע בדלק נוזלי. השני בעל שלושה שלבים ומונע בדלק מוצק.

==הצגת המשגר האמיתי==
בשנת 2015 הוצג משגר הלוויינים בפני נשיא איראן, והייתה זו הפעם הראשונה בה נראה משגר אמיתי ולא דגם. שורת התבטאויות של בכירים איראניים העידו כי שיגורו לחלל צפוי להתבצע בסמוך וב-19 באפריל 2016 נראה כי בוצע שיגור של משגר זה, אולם הלווין אותו נשא לא הוכנס למסלול. הדעות חלוקות האם השיגור היה מוצלח, בין פרשנים ברוסיה וארצות הברית.

==נתונים טכניים==
(נמסרו על ידי דוברים איראנים רשמיים ביום הצגת המשגר לציבור)
*אורך: 25.97 מטר
*משקל בהמראה: 85 טון
*דחף השלב הראשון: 142 טון
*כושר שיגור ל-LEO: עד 700 ק"ג (נתון זה שונה בהמשך לכ-100 ק"ג בלבד).
*מספר מנועים בשלב הראשון: 4
*מספר מנועים בשלב השני: 4

==שיגורים==
עדכני לפברואר 2020:
{| class=wikitable style="white-space:nowrap; font-size:85%; text-align:center;
|-
!מספר ניסוי
!תאריך
!סטטוס
!הערה
|-
! 1
|19 באפריל 2016
|style="background:lightgreen | הצלחה
| שיגור בכורה לא מוצהר. ככל הידוע לא היה בשיגור זה לוויין.
|-
! 2
|27 ביולי 2017
|style="background:salmon | כישלון
| טיסת ניסוי, ככל הנראה ללא לוויין. השלב השני כשל.
|-
! 3
|15 בינואר 2019
|style="background:salmon | כישלון
|ניסיון לשגר את הלוויין פאיאם - כישלון של השלב השלישי הביא לאבדן הלוויין.
|-
! 4
|9 בפברואר 2020
|style="background:salmon | כישלון
| ניסיון לשגר לוויין בשם זאפאר. השיגור לא צלח.
|-
|}

==ראו גם==
*סאפיר (משגר לוויינים)

==קישורים חיצוניים==

*[http://jamejamonline.ir/en/PhotoNews.aspx?newsnum=100866558560 גלריית תמונות של המשגר ומערכותיו]
*[http://www.armscontrolwonk.com/2617/irans-missile-development-trajectory ניתוח טכני ראשוני של המשגר]

==הערות שוליים==

קטגוריה:תוכנית החלל האיראנית
קטגוריה:משגרי לוויינים וחלליות
המועצה הסודית העליונה

המועצה הסודית העליונה (ברוסית: Верховный тайный совет) הייתה מוסד ממשלתי עליון באימפריה הרוסית שהתקיים בין השנים 1726–1730, וכלל עד 8 חברים. היא הוקמה כמועצה מייעצת, אך עד מהרה הפכה למוסד המחליט.

עם תחילת שלטונה של יקטרינה הראשונה הורגש צורך בהקמת מוסד שיסביר לצאריצה, שהייתה מודעת לכך שאין לה יכולת והתאמה לניהול המדינה, את מצב העניינים במדינה. המוסד הוקם בפברואר 1726, וכלל את החברים הבאים: אלכסנדר מנשיקוב, פיודור אפרקסין, גברייל גולובקין, פיוטר טולסטוי, דמיטרי גוליצין ואנדריי אוסטרמן. כחודש לאחר ההקמה למועצה התווסף חתנה של יקטרינה, קארל פרידריך, הדוכס מהולשטיין-גוטורפ. ניתן לראות שהרוב המוחלט במועצה היה של תומכי הרפורמות של פיוטר הגדול.

בהתאם להחלטות שהתקבלו, הסנאט הפך לכפוף למועצה, וחברי הסנאט החלו להישבע אמונים לצאר ולהנחיות המועצה. נאסר להוציא צו שאינו חתום על ידי הצאר וחברי המועצה. בהתאם לצוואתה של יקטרינה, בטרם הגעת פיוטר השני לבגרות הועבר כל השלטון במדינה למועצה. המועצה יכלה לקבל החלטות בכל תחום, למעט שינוי סדר העברת השלטון ובחירת יורש העצר.

תוך מספר שנים השתנה הרכב המועצה באופן מהותי:
* פיוטר טולסטוי הודח לאחר מאבקי שליטה עם אלכסנדר מנשיקוב;
* אלכסנדר מנשיקוב עצמו הודח במהלך שלטונו של פיוטר השני;
* פיודור אפרקסין נפטר;
* הדוכס מהולשטיין הפסיק את השתתפותו בישיבות.

וכך, מההרכב המקורי נשארו 3 חברים בלבד. בשנת 1730, כאשר נפטר פיוטר השני, 4 מחברי המועצה היו בני משפחת דולגורוקי, ועוד 2 אחים בני גוליצין. קבוצה זו החליטה על כתיבת חוקה למדינה והכנסת הגבלות משמעותיות לשליטת הקיסר. לרעיון זה קמה התנגדות רחבה בקרב האצולה וגם מצד שניים מחברי המועצה – גברייל גולובקין ואנדריי אוסטרמן. בפברואר 1730 קיבלה אנה, קיסרית רוסיה (אשר בעצמה הוזמנה להיות קיסרית על ידי המועצה הסודית העליונה) מכתב, שבו ביקשו ממנה נציגי האצילים שלא לקבל על עצמה את המגבלות שהתגבשו על ידי המועצה. בתמיכת יועצה הקרוב ארנסט בירון, האצולה והצבא, ביטלה הקיסרית את כתב הדרישות של המועצה. בהתאם לצו קיסרי מ-4 במרץ 1730, בוטלה המועצה.

תוך זמן קצר, חברי המועצה שתמכו בהטלת מגבלות על שלטון הצאר הוצאו לגמלאות, ובחלקם אף הוצאו להורג. גברייל גולובקין ואנדריי אוסטרמן קודמו לתפקידי מפתח במדינה.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:רוסיה: היסטוריה
קטגוריה:האימפריה הרוסית: פוליטיקה
קטגוריה:מועצת המלוכה
שמעון הראשון

שמעון הראשון בן חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני. שחי במחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס ובתחילת המאה השלישית לפנה"ס. יש הרואים בו את "שמעון הצדיק" המוזכר רבות בכתבי חז"ל.

==ייחוס==
שמעון הראשון היה סבו של שמעון השני, ונכדו של יַדּוּעַ. יחוסו של יַדּוּעַ מוזכר מפורשות במקרא כמתייחס למשפחת הכהונה של בית צדוק.

בתו של שמעון הראשון נישאה לטוביה מבית טוביה, אביו של יוסף בן טוביה.

כשנפטר שמעון היה בנו חוניו השני צעיר לימים ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול, את שמעון ירש אלעזר אחיו, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד לדודו מנשה. רק לאחר פטירתו התמנה חוניו לתפקיד.

==זיהויו עם שמעון הצדיק==
יוסף בן מתתיהו, בחיבורו "קדמוניות היהודים" (סוף המאה ה-1 לספירה), מזהה את שמעון הראשון כ"שמעון הצדיק" (ולא את נכדו, שמעון השני):
:"כשנפטר חוניו הכוהן הגדול ירש אותו שמעון בנו, שנקרא גם הצדיק, משום יראת־שמים שבו ואהבתו לבני עמו. ומשמת זה והניח אחריו בן תינוק ששמו חוניו, קיבל את הכהונה הגדולה אלעזר אחיו".
:"משמת אלעזר נטל מנשה את הכהונה הגדולה, ומשהוציא זה את חייו קיבל את המשרה אחריו חוניו בנו של שמעון הקרוי צדיק: שמעון היה אחיו של אלעזר".

==ראו גם==
*שמעון הצדיק

==קישורים חיצוניים==
*[http://amitay.haifa.ac.il/index.php?title=%D7%A9%D7%9E%D7%A2%D7%95%D7%9F_%D7%94%D7%A6%D7%93%D7%99%D7%A7 שמעון הצדיק] מאמר של ד"ר אורי אמיתי על זיהויים של שני שמעון כשמעון הצדיק
==הערות שוליים==

קטגוריה:כהנים גדולים
קטגוריה:כהנים בתקופת בית שני
קטגוריה:יהודי תקופת בית שני
קטגוריה:בית חוניו
קטגוריה:יהודי המאה הרביעית לפנה"ס
קטגוריה:יהודי המאה השלישית לפנה"ס
סומליה במשחקים האולימפיים

סומליה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מינכן (1972). היא נעדרה מהמשחקים שלוש פעמים: ב-1976 השתתפה בחרם האפריקאי על אולימפיאדת מונטריאול, בעקבות סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות מהמשחקים את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בזמן שלטון האפרטהייד; ב-1980 השתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן; ב-1992 נעדרה מאולימפיאדת ברצלונה (1992) בשל מלחמת האזרחים שפרצה בה. על אף שמלחמת האזרחים עודה נמשכת, ואין ממשל מרכזי מסודר במדינה, הצליחה סומליה לשלוח ספורטאים למשחקים הבאים.

בדרך כלל שולחת סומליה משלחות מעוטות משתתפים, שהישגיהם נמוכים. יוצא דופן בהקשר זה הוא האתלט עבדי בילה, שהגיע למקום השישי בריצת 1500 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996). 

סומליה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.

==ראו גם==
* סומליה במשחקים האולימפיים לנוער

==קישורים חיצוניים==

* [http://nocsom.com/ אתר הוועד האולימפי הסומלי הלאומי]

קטגוריה:סומליה: ספורט
קטגוריה:מדינות במשחקים האולימפיים
נפת חיפה

נפת חיפה היא נפה במחוז חיפה במדינת ישראל. הנפה קרויה על שם חיפה שהיא העיר הגדולה בנפה.

בשטח הנפה מתגוררים 606,800 איש וגודלה הוא 294 קמ"ר, מעל 45% מתושבי הנפה מתגוררים בעיר הגדולה שבה ובירתה חיפה.

בנפה מתגוררים יהודים, מוסלמים, נוצרים, דרוזים, בדואים ואף בהאיים.
{| class="wikitable"
! style="font-size:120%; background:#aaff66;" | ערים
! style="font-size:120%; background:#aaff66;" | מועצות מקומיות
! style="font-size:120%; background:#aaff66;" | מועצות אזוריות
|-
| valign="top" |
* חיפה
* טירת כרמל
* נשר
* קריית אתא
* קריית ביאליק
* קריית ים
* קריית מוצקין
| valign="top" |
* דלית אל-כרמל
* עספיא
* קריית טבעון
* רכסים
| valign="top" |
* מועצה אזורית זבולון
|}

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:מחוז חיפה
חיפה
ארנסט גומבריך

ארנסט גומבריך, 1975
סר אֶרְנְסְט הנס יוסף גוֹמבְּריך (בגרמנית: Ernst Hans Gombrich; 30 במרץ 1909, וינה – 3 בנובמבר 2001, לונדון) היה חוקר תולדות האמנות יהודי יליד אוסטריה, שימש כמנהל במכון ורבורג בלונדון. זכה לפרסום עולמי בזכות ספריו הנודעים "היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים" ו"קורות האמנות".

== קורות חייו ==
אֶרְנְסט הנס יוסף גוֹמבְּריך נולד ב-30 במרץ 1909 בווינה למשפחה יהודית משכילה. אביו קרל היה עורך דין ואימו ליאוני מבית הוֹק הייתה פסנתרנית מפורסמת. בשנים 1928–1933 למד באוניברסיטת וינה תולדות האמנות וארכאולוגיה קלאסית לדוקטורט.

ערב מלחמת העולם השנייה, עזב את אוסטריה עקב רדיפת היהודים לאנגליה שם עבד כעוזר מחקר במכון ורבורג. במשך שש שנות מלחמת העולם השנייה, שימש כמתרגם שידורי רדיו בשפה הגרמנית לאנגלית עבור ה-BBC. בסיום המלחמה שב לעבודתו במכון ורבורג. שנתיים לאחר שקיבל אזרחות בריטית בשנת 1947 מונה למנהל המכון.

== כתביו שתורגמו לעברית ==
* קורות האמנות (מאנגלית: חנוך קלעי ואריה לרנר), תל אביב: עם עובד, תשט"ז 1955. (מהדורה ב: תשכ"ה 1964).
** קורות האמנות (תרגמו מאנגלית: חיים עדיני (=אריה חשביה) וחנוך קלעי), תל אביב: עם עובד, תשמ"ב-1981. (מהדורה נוספת: תשנ"ד-1993).
* סוס עץ, או, שורשי הצורה האמנותית: שתי מסות באסתטיקה (מאנגלית: ברוריה בן ברוך; מבוא: אברהם רונן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד-1983.
* אמנות ואשליה: הפסיכולוגיה של הייצוג התמונתי (מאנגלית: דפנה לוי; עריכה מדעית: מנחם ברינקר), ירושלים: כתר, 1988. (מהדורה נוספת: 1990).
* היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים (תרגם מגרמנית: דן תמיר), תל אביב: ספרי עליית הגג, תש"ע-2009.

== כתביו שלא תורגמו לעברית ==
רשימה חלקית:
* נורמה וצורה: מחקרים על אמנות הרנסאנס (1966).
* בחיפוש היסטוריה של התרבות (1969).
* דימויים סמליים: עוד מחקרים על אמנות הרנסאנס (1972).
* אמנות, תפיסה ומציאות (1979).
* על אודות הסדר (1979).
* הדימוי והעין (1981).
* הרהורים על תולדות האמנות: דעות וביקורות (1986).
* העדפת הפרימיטיבי: אפיזודות בתולדות הטעם המערבי והאמנות המערבית. (2002; ספרו האחרון שפורסם לאחר מותו)

== ראו גם ==
* מיתוס העין התמימה

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20160410200442/https://dictionaryofarthistorians.org/gombriche.htm תולדותיו חייו] באתר "מילון של היסטוריוני אמנות" 
* [http://www.text.org.il/index.php?book=10040110 הספר "היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים"], באתר "טקסט"
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:יהודים אוסטרים
קטגוריה:חוקרי תולדות האמנות יהודים
קטגוריה:חברים במסדר ההצטיינות
קטגוריה:זוכי פרס ארסמוס
קטגוריה:אנגלים ממוצא יהודי-אוסטרי
קטגוריה:אוסטרים שנולדו ב-1909

קטגוריה:אוסטרים שנפטרו ב-2001
קטגוריה:יהודים חברי האקדמיה למדעים ולאמנויות של גטינגן
קטגוריה:זוכי פרס גתה
קטגוריה:מונצחים בשלט כחול של ארגון המורשת האנגלית
רחוב רבי עקיבא

רחוב רבי עקיבא הוא הרחוב הראשי של בני ברק, המשמש כמרכז העסקים הראשי של העיר, ברוח חרדית המתאימה לאופי העיר. במובנים רבים הרחוב מסמל את התרבות וחיי הקהילה בבני ברק. 

==שם הרחוב==
רחוב רבי עקיבא בשנותיה הראשונות של בני ברק. 1928
הרחוב קרוי על שם התנא רבי עקיבא, שהתגורר בעיר בני ברק הקדומה (שעל פי ההשערה, הייתה באזור מחלף מסובים), כמובא בהגדה של פסח: "מַעֲשֶׂה בְּרַבִּי אֱלִיעֶזֶר וְרַבִּי יְהוֹשֻׁעַ וְרַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה וְרַבִּי עֲקִיבָא וְרַבִּי טַרְפוֹן שֶׁהָיוּ מְסֻבִין בִּבְנֵי בְרַק, וְהָיוּ מְסַפְּרִים בִּיצִיאַת מִצְרַיִם כָּל אוֹתוֹ הַלַּיְלָה עַד שֶׁבָּאוּ תַלְמִידֵיהֶם וְאָמְרוּ לָהֶם: רַבּוֹתֵינוּ, הִגִּיעַ זְמַן קְרִיאַת שְׁמַע שֶׁל שַׁחֲרִית"

== מיקום ==
הרחוב חוצה את העיר ממערב למזרח. הוא מתחיל במפגש עם כביש 481 (דרך ז'בוטינסקי) וממשיך למרכז בני ברק. שיאו ב"גן ורשה", הקרוי על שם יהודי גטו ורשה שנספו בשואה. בהמשך נפגש הרחוב ברחוב הרב שך, שם ממוקם בית הכנסת איצקוביץ' (ראו להלן), ומיד לאחריו נקודת המפגש עם רחוב חזון איש. רחוב רבי עקיבא מסתיים בנקודת המפגש של הרחובות אהרונוביץ-כהנמן (לשעבר רחוב השומר) ורוזנהיים, בואכה שכונת רמת אהרון שבמזרח העיר. לאורך כל הרחוב מתפצלים ממנו רחובות ושכונות.

==היסטוריה==
רחוב רבי עקיבא היה רחובה הראשון והמרכזי של בני ברק החדשה, מאז הקמתה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הרחוב היה הראשון שנסלל במושבה בשנות ה-30. באמצע שנות ה-50, אפשרה תוכנית בניין העיר של בני ברק את בנייתם של בניינים רבים בני חמש קומות לאורך הרחוב, והוא שינה את פניו. 

==מסחר ומוסדות==
הרחוב מכיל בעיקר חנויות ודוכני מזון, בנקים, מרפאות, מספרות לגברים, סלוני פאות, חנויות ביגוד, חנויות כל-בו, ספרים ותשמישי קדושה, וכן מספר מוסדות ציבור ובתי כנסת, ובכללם בית הכנסת הגדול. בעבר שכנו במרכז רחוב רבי עקיבא המסעדה "תפארת", מפעל "דובק" ובית ההסתדרות, וכיום הוקמו על שטחם מתחמי חנויות ומסחר. 

עם המוסדות הנמצאים ברחוב נמנה בית כנסת איצקוביץ', המהווה את מתחם השטיבלאך הגדול והמפורסם בארץ. יש בו שתי קומות, הקומה הראשונה מכילה חמישה אולמות תפילה בהם מתפללים מדי יום אלפי עוברים ושבים. בשנת 2015 נוספה עוד קומה תת-קרקעית אשר בה עוד שבעה אולמות תפילה.

==תחבורה==
התחבורה ברחוב מרכזית וצפופה. כאמור, הרחוב מתחיל בכניסה לבני ברק מכיוון כביש 481, ומסתיים ברחוב כהנמן-אהרונוביץ. ולכל אורכו ישנם עומסי תנועה לאורך רוב שעות היום. 

בבני ברק אין תחנה מרכזית למרות היותו של הציבור החרדי משתמש קבוע בתחבורה הציבורית, מסיבה זו ובמיוחד מתוקף היותה של בני ברק ריכוז חרדי מהחשובים בארץ, ברחוב עוברים קווי אוטובוס עירוניים ובינעירוניים רבים לאורך כל שעות היום. הדבר גורם לעומסי תנועה כבדים. ולזיהום אוויר רב ברחוב כתוצאה מהאוטובוסים הרבים העוברים ברחוב.

באוגוסט 2016 קיבלה מועצת העיר החלטה לפיה יהפכו חלקים מרחוב רבי עקיבא לנתיב תחבורה ציבורית, במטרה להקל על העומס התחבורתי ברחוב.

==גלריה==
<gallery>
רביעקביא_3615.JPG|רחוב רבי עקיבא בקטע הסמוך ל"גן וורשה", 12/10
BNEI-BRAK060.jpg|בניין בית הכנסת המרכזי השוכן ברחוב רבי עקיבא
PBeneBerak002.jpg|רחוב רבי עקיבא סגור בשבת לכלי רכב
</gallery>
==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

עקיבא, רחוב רבי
קטגוריה:רבי עקיבא