תראקיה המערבית

תראקיה המערבית (ביוונית: [Δυτική] Θράκη / טורקית : Batı Trakya; בבולגרית: Западна Тракия) הוא אזור גאוגרפי והיסטורי של יוון, בין הנהרות נסטוס ואוורוס בצפון מזרח המדינה; תראקיה המזרחית, השוכנת ממזרח לנהר אוורוס, מהווה את החלק האירופי של טורקיה, והאזור שמצפון לו בבולגריה, מכונה תראקיה הצפונית.

האזור מיושב מאז התקופה הפלאוליתית, והיה תחת השפעתו הפוליטית, התרבותית והלשונית של העולם היווני מאז התקופה הקלאסית;<ref name="britannica.com"></ref><ref></ref> יוונים מאיי הים האגאי התיישבו בהרחבה באזור (במיוחד באזור החוף) ובנו ערים משגשגות כמו אבדרה (ביתו של דמוקריטוס, הפילוסוף מהמאה החמישית לפני הספירה שפיתח תורת חלקיקים אטומיים ושל פרוטגורס, מוביל סופיסט) ואת סאלה (ליד אלכסנדרופולי של ימינו).<ref name="britannica.com" /> תחת האימפריה הביזנטית תראקיה המערבית נהנתה ממעמדה קרוב ללב האימפריאלי והפכה למרכז של מסחר ותרבות יוונית מימי הביניים; מאוחר יותר, תחת האימפריה העות'מאנית, התיישבו שם מספר מוסלמים, המסמנים את לידת המיעוט המוסלמי של יוון.

מבחינה טופוגרפית, תראקיה מתחלפת בין אגנים סגורים בהרים בגודל שונה לעמקי נהר עמוקים. הוא מחולק לשלוש היחידות האזוריות (מחוזות לשעבר): קסנתי, רודופ ואברוס, שיחד עם היחידות האזוריות המקדוניות של דרמה, קוואלה ותאסוס מהווים את אזור מזרח מקדוניה ותראקיה.

הקורפוס הרביעי של הצבא ההלני מפקדתו בקסנתי; בשנים האחרונות משך האזור תשומת לב תקשורתית בינלאומית לאחר שהפך לנקודת כניסה מרכזית למהגרים בלתי חוקיים המנסים להיכנס לשטח האיחוד האירופי; כוחות הביטחון היוונים, העובדים יחד עם פרונטקס, נפרסים בהרחבה גם בגבול היבשה יווני-טורקיה.

== דמוגרפיה ==
דגל המהפכנים של תראקיה המערבית וסמוטרקיה ב[[מלחמת העצמאות היוונית]]
השטח המשוער של תראקיה המערבית הוא 8,578 קמ"ר עם אוכלוסייה של 371,208 על פי מפקד 2011.<ref name="2011 census"></ref> ההערכה היא ששני שלישים (67%) מהאוכלוסייה הם יוונים נוצרים אורתודוקסים, ואילו 30% (120,000) הם מוסלמים שהם מיעוט מוכר רשמית של יוון. מתוכם כמחצית ממוצא טורקי, בעוד ששליש נוסף הם פומקים השוכנים בעיקר באזורים ההרריים של האזור. הצוענים של תראקיה הם בעיקר מוסלמים, בניגוד לבני משפחתם האתניים באזורים אחרים במדינה, שבדרך כלל משתייכים לאמונה האורתודוקסית של הרוב היווני.

תראקיה גובלת בבולגריה מצפון, בטורקיה במזרח, בים האגאי (יוון) בדרום ובמקדוניה היוונית ממערב. אלכסנדרופולי היא העיר הגדולה ביותר, עם אוכלוסייה עירונית המונה 72,959 תושבים על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011. להלן טבלה של חמש הערים התראקיות הגדולות:<ref name="2011 census" />
{| class="wikitable sortable"
! עיר
! יוונית
! אוכלוסיית העיר<br /> <small>(2011)</small>
! אוכלוסיית העירייה<br /> <small>(2011)</small>
|-
| אלכסנדרופולי
| Αλεξανδρούπολη
| align="right" | 58,125
| align="right" | 72,959
|-
| קומוטיני
| Κομοτηνή
| align="right" | 54,272
| align="right" | 66,919
|-
| קסנתי
| Ξάνθη
| align="right" | 56,151
| align="right" | 65,133
|-
| אורסטיאדה
| Ορεστιάδα
| align="right" | 20,211
| align="right" | 37,695
|-
| דידימוטיכו
| Διδυμότειχο
| align="right" | 9,367
| align="right" | 19,493
|-
|}

== היסטוריה ==
חורבות העיר העתיקה [[אבדרה]]
התיאטרון העתיק של מרוניה
פסיפסים רומאים בפלוטינופוליס, [[דידימוטיכו]]
לאחר הכיבוש הרומי, תראקיה המערבית הייתה שייכת למחוז הרומי תרקיה שנוסד בשנת 46 לספירה. בראשית המאה ה-2 לספירה הקים כאן קיסר רומא טראיאנוס, כחלק מהמדיניות הפרובינציאלית, שתי ערי מדינה, טראיאנופוליס ופוטינופוליס. מאזור זה עברה ויה אגנטיה המפורסמת, אשר הבטיחה את התקשורת בין מזרח למערב, בעוד השלכותיה קישרו את העולם האגאי עם עורף תראקיה (כלומר העמק העליון והאמצעי של נהר אוורוס). מהחוף עבר גם נתיב הים טרוד – מקדוניה, בו השתמש השליח פאולוס במסעותיו ביוון. במהלך המשבר הגדול של האימפריה הרומית במאה ה-3 לספירה, תראקיה המערבית סבלה מפלישות תכופות של הברברים עד שלטונו של דיוקלטיאנוס, אז הצליחה לשגשג מחדש בזכות הרפורמות המינהליות שלה.<ref>D. C. Samsaris, Historical Geography of Western Thrace during the Roman Antiquity (in Greek), Thessaloniki 2005</ref>

האזור היה בשליטת האימפריה הביזנטית מאז חלוקת האימפריה הרומית לאימפריות המזרח והמערב בתחילת המאה הרביעית לספירה. האימפריה העות'מאנית כבשה את מרבית האזור במאה ה-14 ושלטה בו עד מלחמות הבלקן בשנים 1912–1913. בתקופת השלטון העות'מאני, חיה בתראקיה אוכלוסייה מעורבת של טורקים ובולגרים, עם אלמנט חזק יווני בערים והים האגאי Littoral. באזור התגוררו גם מספר קטן יותר של פומקים, יהודים, ארמנים וצוענים. בשעת 1821, כמה חלקים של תראקיה המערבית, כגון Lavara, Maroneia, ו-Samothraki מרדו השתתפו במלחמת העצמאות היוונית.
חותמת הממשל היווני בתראקיה המערבית, 1920
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הליגה הבלקנית (סרביה, יוון, בולגריה ומונטנגרו) נלחמה נגד האימפריה העות'מאנית וסיפחה את מרבית שטחה האירופי, כולל תראקיה. תראקיה המערבית נכבשה על ידי חיילים בולגרים שהביסו את הצבא העות'מאני. ב-15 בנובמבר 1912, על גדתו הימנית של נהר מריצה חיל המתנדבים המקדוני-אדריאנופוליטני הביס את הכוח הטורקי של ייבר פחה, שהגן על רכס הרודופי המזרחי ותראקיה המערבית מפני פלישת הבולגרים.
נוף לעיר העתיקה של [[קסנתי]]
בין חברות הליגה הבלקנית נתגלתה מחלוקת אודות שיוך השטחים שנכבשו, ובעיקר בין ממלכת בולגריה לממלכת סרביה. כתוצאה מהמחלוקת מכך פרצה מלחמת הבלקן השנייה. באוגוסט 1913 בולגריה הובסה, אך זכתה בתראקיה המערבית על פי תנאי חוזה בוקרשט.

בשנים שלאחר מכן, מעצמות המרכז (גרמניה, אוסטריה-הונגריה והאימפריה העות'מאנית), לצידן לחמה בולגריה, הפסידו במלחמת העולם הראשונה וכתוצאה מכך נלקחו שטחי תראקיה המערבית מבולגריה על פי תנאי חוזה ניי מ-1919.<ref></ref> תראקיה המערבית הייתה בניהול זמני של מדינות ההסכמה בראשות הגנרל הצרפתי שארל אנטואן שארפי. במחצית השנייה של אפריל 1920 בועידת סן רמו של ראשי ממשלות בעלות הברית העיקריות של מעצמות ההסכמה (למעט ארצות הברית) תראקיה המערבית ניתנה ליוון.

במהלך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה, בולגריה, יוון וטורקיה גירשו כל אחת מאוכלוסיות מיעוטים בהתאמה באזור תראקיה מחוץ לאזורים שבשליטתם. אוכלוסייה גדולה של יוונים בתראקיה המזרחית, ובחוף הים השחור ובדרום בולגריה, גורשה מדרום וממערב לתראקיה שבשליטת יוון. במקביל, אוכלוסייה גדולה של בולגרים נאלצה לעקור מהאזור לבולגריה על ידי פעולות יווניות וטורקיות. אוכלוסיות טורקיות באזור גם גורשו על ידי כוחות בולגרים ויוונים ונדחפו מזרחה כחלק מהסכם נוילי וההסכמים הבאים, ניתנה לגיטימציה למעמד האוכלוסיות המגורשות. בעקבות זאת הושגו חילופי אוכלוסין נוספים ששינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה של האזור לעבר הגברת הומוגניזציה אתנית בשטחים שבסופו של דבר הוענקה לכל מדינה בהתאמה.

בעקבות זאת נערכו חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בקנה מידה גדול בשנת 1923 (הסכם לוזאן), שביצעה סופית את היפוך הדמוגרפיה של אזור תראקיה המזרחית. האמנה העניקה מעמד של מיעוט למוסלמים בתראקיה המערבית, בתמורה למעמד דומה למיעוט היווני האתני באיסטנבול ובאיים האגאים אימברוס וטנדוס.

במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה הגרמנית (אפריל 1941) נמסר האזור לחזקת בולגריה, שהייתה חלק ממדינות הציר וחתמה על ההסכם התלת-צדדי. במרץ 1943ביצעו כוחות בולגריים תחת פיקודו של ירוסלב קאליצין אקציה ברחבי תראקיה, עצרו ובהמשך גירשו 4,219 מיהודי תראקיה אל מחנה ההשמדה טרבלינקה. כ-100 נפשות ניצלו.<ref></ref>

== כלכלה ==
מפעל משי ישן בסופלי
כלכלת תראקיה בשנים האחרונות הפכה לפחות תלויה בחקלאות. מספר תעשיות היי-טק בבעלות יוון השייכות לתעשיית הטלקומוניקציה התמקמו באזור. הכביש המהיר אגנטיה אודוס העובר בתראקיה, תרם להתפתחות נוספת של האזור. התיירות הופכת אט אט לחשובה יותר ויותר מכיוון שבחוף האגאי ישנם מספר חופים, ויש גם פוטנציאל לפעילות תיירותית בחורף בהרי רודופי, הגבול הטבעי עם בולגריה, המכוסה ביער צפוף.

== פוליטיקה ==
מסגד אסקי ב[[קומוטיני]]
המיעוט המוסלמי של תראקיה הם אזרחים יוונים ממוצא אתני מגוון והוא מוכר כמיעוט דתי בהתאם להסכם לוזאן עליו חתמה יוון עם טורקיה, ויחד עם החוקה היוונית, מעוגנת בזכויות היסוד של הטורקים ושל קבוצות אתניות אחרות. של מזרח מקדוניה ותראקיה וההתחייבויות כלפיהם. ממשלת יוון אינה מתייחסת למיעוט המוסלמי על ידי רקע אתני ספציפי, מכיוון שהוא כולל מוסלמים טורקים, פומקים וצוענים.

המיעוט היה פטור מחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בשנים 1922–1923 וקיבלו זכויות מיוחדות במסגרת חוזה לוזאן, כמו חופש דת וחינוך בשפה הטורקית.

המספרים המשוערים של קבוצות האתניות המרכיבות את המיעוט הם על פי מסמך של הקונסוליה היוונית בברלין:
* המספר הכולל של מיעוט מוסלמי הוא כ-120,000
* טורקית: ~ 50%<ref></ref>
* פומקים: ~ 35%
* מוצא צועני: ~ 15%

טורקיה, מדינה החתומה על חוזה לוזאן, טענה בתחילה כי כל המיעוט המוסלמי הוא מיעוט טורקי אתני לחלוטין אף על פי שהוא מורכב מקבוצות אתניות מרובות. עם זאת, רג'פ טאיפ ארדואן, במהלך ביקורו ההיסטורי ב-7 בדצמבר 2017 ביוון כנשיא טורקיה, הודה לראשונה באופיו הרב-אתני של המיעוט המוסלמי.<ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref>

== דמוגרפיה היסטורית ==
נמל [[אלכסנדרופולי]]
אורסטיאדה
האי סמוטרק
המפקדים האחרונים ששאלו על מוצא אתני נערכו בתקופת המעבר לפני שהאזור הפך לחלק מיוון. מספר אומדנים ומפקדי אוכלוסין בתקופת 1912–1920 העלו את התוצאות הבאות לגבי התפוצה האתנית של האזור של תראקיה המערבית:<ref name="Aarbakke">
</ref>
{| align="center" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em; background: #ffffff; border: 2px solid #aaa; font-size: 100%;" width="250"
| colspan="9" align="center" |תפוצה כללית של האוכלוסייה בתראקיה המערבית (1912–1920)
|- align="center" bgcolor="#f0f0f0"
! מפקד / הערכה
! מוסלמים
! פומקים
! בולגרים
! יוונים
! אחרים
! סך הכל
|-
| אומדן 1912
| 120,000
| -
| 40,000
| 60,000
| 4,000
| 224,000
|-
| 1919 בולגרית
| 79,539
| 17,369
| 87,941
| 28,647
| 10,922
| 224,418
|-
| 1919 בולגרית
| 77,726
| 20,309
| 81,457
| 32,553
| 8,435
| 220,480
|-
| 1920 צרפתית
| 74,730
| 11,848
| 54,092
| 56,114
| 7,906
| 204,690
|-
| 1920 יוונית
| 93,273
| -
| 25,677
| 74,416
| 6,038
| 201,404
|}
אוכלוסיית הפומקים, בהתאם למקור, נספרה יחד עם הטורקים (המוסלמים) בעקבות השיטה העות'מאנית של סיווג אנשים לפי דת, בעוד שבמקרים אחרים הוגדרה בנפרד. על פי התפיסה הבולגרית, הם נחשבים "מוסלמים בולגרים" וחלק בלתי נפרד מהאומה הבולגרית.<ref name="Aarbakke">
</ref>

לפי מפקד האוכלוסין הבולגרי בשנת 1919, שנערך על פי בקשת מדינות ההסכמה,<ref name="promacedonia.org"></ref> מאוכלוסיית תראקיה המערבית<ref>
Иван Алтънов, Междусъюзнишка Тракия, София 1921г. pg 35</ref> היו 219,723 מהם: טורקים 35.4% (77,726 מוסלמים), בולגרים 46.3% (101,766 - 81,457 נוצרים ו-20,309 מוסלמים), יוונים 14.8% (32,553 נוצרים), יהודים 1.4% (3,066) ארמנים 1.5% (2,369), אחרים 0,9% (1,243). האזור שהועבר למדינות ההסכמה כלל גם את קראאגאך וסביבתה, שהפכה לחלק מטורקיה לאחר הסכם לוזאן.
{| align="center" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em; background: #ffffff; border: 2px solid #aaa; font-size: 100%;" width="250"
| colspan="9" align="center" |מפקד האוכלוסין הבולגרי של שנת 1919
|- align="center" bgcolor="#f0f0f0"
! מחוזות
! סך הכל
! טורקים
! נוצרים בולגרים
! מוסלמים בולגרים (פומקים)
! יוונים
! יהודים
! ארמנים
! אחרים
|-
| קראאגאך
| 25,669
| -
| 12,874
| -
| 11,133
| 284
| 835
| 443
|-
| דידימוטיכו
| 25,081
| 581
| 6,070
| -
| 16,856
| 1,152
| 298
| 47
|-
| סופלו
| 16,748
| 339
| 12,280
| -
| 4,097
| 9
| 21
| 50
|-
| דדאגאך
| 18,380
| 625
| 17,036
| -
| 18
| 164
| 465
| 72
|-
| קומוטיני
| 92,235
| 55,754
| 21,879
| 10,802
| 364
| 1,200
| 650
| 1,579
|-
| קסנתי
| 41,619
| 20,350
| 10,575
| 9,500
| 85
| 250
| 100
| -
|-
| סך הכל
| 219,723
| 77,726 (35.4%)
| 81,457 (37.1%)
| 20,309 (9.2%)
| 32,553 (14.8%)
| 3,066 (1.4%)
| 2,369 (1.5%)
| 2,243 (0.6%)
|}
תראקיה המערבית נמסרה למדינות ההסכמה בדצמבר 1919, ולאחריה עזבו בולגרים את האזור, ואילו יוונים רבים עברו להתגורר בו. ממשלת ההסכמה (בראשות הגנרל הצרפתי שארפ) קיימה מפקד משלה בשנת 1920,<ref>L’Echo de Bulgarie, N 1963, 4 mai 1920.</ref> לפיו תראקיה המערבית מנתה 204,700 איש, מתוכם: טורקים 36.5% (74,720 מוסלמים), בולגרים 32.2% (65,927 = 54,079 נוצרים ו-11,848 מוסלמים), יוונים 27.4% (56,114 נוצרים), יהודים 1.5 % (2985) ארמנים 0.9% (1880), אחרים 3066. בזמן עריכת מפקד זה חזר חלק מאוכלוסיית קסנתי היוונית, שעזבה באופן מאסיבי את מחוז קסנטי לאחר מלחמות הבלקן (1913).<ref name="Aarbakke">
</ref>
{| align="center" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em; background: #ffffff; border: 2px solid #aaa; font-size: 100%;" width="250"
| colspan="9" align="center" |מפקד אוכלוסין בשנת 1920 שערכו מדינות ההסכמה בתראקיה המערבית.<ref name="Aarbakke">
</ref>
|- align="center" bgcolor="#f0f0f0"
! מחוזות
! סך הכל
! טורקים
! בולגרים
! פומקים (מוסלמים בולגרים)
! יוונים
! יהודים
! ארמנים
! אחרים
|-
| קראאגאך
| 27,193
| 5
| 10,200
| -
| 15,045
| 370
| 450
| 1,123
|-
| דידימוטיכו
| 26,313
| 1,247
| 4,956
| -
| 18,856
| 878
| 157
| 192
|-
| סופלו
| 21,250
| 2,770
| 10,995
| -
| 7,435
| -
| -
| 50
|-
| דדאגאך
| 16,317
| 640
| 11,543
| -
| 3,355
| 165
| 512
| 102
|-
| קומוטיני
| 64,961
| 39,601
| 14,794
| 2,341
| 4,773
| 1,292
| 651
| 1,559
|-
| קסנתי
| 48,666
| 30,538
| 1,591
| 9,507
| 6,650
| 280
| 200
| -
|-
| סך הכל
| 204,700
| 74,720 (36.5%)
| 54,079 (26.4%)
| 11,848 (5,8%)
| 56,114 (27.4%)
| 2,985 (1.5%)
| 1,880 (0.9%)
| 3,066 (1.5%)
|}
על פי המחקרים הטורקים<ref></ref> אוכלוסיית תראקיה המערבית בשנת 1923 הייתה 191,699, מתוכם 129,120 (67%) היו טורקים / מוסלמים (כולל גם את הפומקים) ו-33,910 (18%) היו יוונים; 28,669 שנותרו (15%) היו בעיקר בולגרים (נוצרים), יחד עם מספר קטן של יהודים וארמנים (לפני חילופי האוכלוסין).
{| align="center" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em; background: #ffffff; border: 2px solid #aaa; font-size: 100%;" width="250"
| colspan="8" align="center" |תפוצה כללית של האוכלוסייה בתראקיה המערבית בשנת 1923, לפני חילופי האוכלוסין ביוון-טורקיה, על פי טענות טורקיות (מבוסס על שנת 1913)<ref>.</ref>
|- align="center" bgcolor="#f0f0f0"
! מחוזות
! סך הכל
! טורקים
! יוונים
! בולגרים
! יהודים
! ארמנים
|-
| סופלי
| 31,768
| 14,736
| 11,542
| 5,490
| -
| -
|-
| אלכסנדרופולי
| 27,473
| 11,744
| 4,800
| 10,227
| 253
| 449
|-
| קומוטיני
| 80,165
| 59,967
| 8,834
| 9,997
| 1,007
| 360
|-
| קסנתי
| 52, 255
| 42,671
| 8,728
| 522
| 220
| 114
|-
| סך הכל
| 191,699
| 129,120 (67,4%)
| 33,910 (17,7%)
| 26,266 (13,7%)
| 1,480 (0,8%)
| 923 (0,5%)
|}
{| align="center" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em; background: #ffffff; border: 2px solid #aaa; font-size: 100%;" width="250"
| colspan="8" align="center" |התפוצה הכללית של האוכלוסייה בתראקיה המערבית בשנת 1923, על פי המשלחת היוונית בלוסנה<ref></ref>
|- align="center" bgcolor="#f0f0f0"
! מחוזות
! סך הכל
! יוונים
! טורקים
! בולגרים
! יהודים
! ארמנים
|-
| דידימוטיכו
| 34,621
| 31,408
| 3,213
| -
| -
| -
|-
| סופלי
| 32,299
| 25,758
| 5,454
| 1,117
| -
| -
|-
| אורסטיאדה
| 39,386
| 33,764
| 6,072
| -
| -
| -
|-
| אלכסנדרופולי
| 38,553
| 26,856
| 2,705
| 9,102
| -
| -
|-
| קומוטיני
| 104,108
| 45,516
| 50,081
| 6,609
| 1,112
| 1,183
|-
| קסנתי
| 64,744
| 36,859
| 27,882
| -
| -
| -
|-
| סך הכל
| 314,235
| 199,704 (63,6%)
| 95,407 (30,4%)
| 16,828 (5,4%)
| 1,112 (0,4%)
| 1,183 (0,4%)
|}
אוכלוסיית האזור, על פי מפקד האוכלוסין הרשמי של 1928 ו-1951, שערכ הרשויות המקומיות, לפי שפת אם, הייתה כדלקמן:<ref></ref>
{| align="center" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em; background: #ffffff; border: 2px solid #aaa; font-size: 100%;" width="250"
| colspan="8" align="center" |אוכלוסייה בתראקיה המערבית לשפת אם, 1928 (מפקד אוכלוסין רשמי)
|- align="center" bgcolor="#f0f0f0"
! מחוזות
! סך הכל
! יווני
! טורקי
! סלאבי
! ארומני
! אלבנית
! פומאק
! יהודי
! אַחֵר
|-
| אוורוס
| 122,730
| 102,688
| 16,626
| 520
| 5
| 9
| 2
| 1,010
| 1,870
|-
| קסנטי
| 89,266
| 44,343
| 27,562
| 294
| 37
| 175
| 14,257
| 694
| 1,904
|-
| רודופי
| 91,175
| 36,216
| 49,521
| 245
| 26
| 21
| 2,481
| 1,178
| 1,487
|-
| סך הכל
| 303,171
| 183,247 (60,4%)
| 93,709 (30,9%)
| 1,059 (0,3%)
| 68 (<0,1%)
| 205 (<0,1%)
| 16,740 (5,5%)
| 2,882 (1%)
| 5,261 (1,7%)
|}
{| align="center" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em; background: #ffffff; border: 2px solid #aaa; font-size: 100%;" width="250"
| colspan="8" align="center" |אוכלוסייה בתראקיה המערבית לשפת אם, 1951 (מפקד אוכלוסין רשמי)
|- align="center" bgcolor="#f0f0f0"
! מחוזות
! סך הכל
! יווני
! טורקי
! סלאבי
! ארומני
! אלבנית
! פומאק
! יהודי
! אחר
|-
| אוורוס
| 141,340
| 126,229
| 10,061
| 0
| 18
| 4,121
| 112
| 18
| 781
|-
| קסנטי
| 89,891
| 46,147
| 26,010
| 8
| 5
| 354
| 16,926
| 2
| 439
|-
| רודופי
| 105,723
| 45,505
| 57,785
| 0
| 2
| 5
| 1,628
| 8
| 790
|-
| סך הכל
| 336,954
| 217,881 (64,7%)
| 93,856 (27,9%)
| 8 (<0,1%)
| 25 (<0,1%)
| 4,480 (1,3%)
| 18,666 (5,5%)
| 28 (<0,1%)
| 2,010 (1,7%)
|}

== שונות ==
נהר נסטוס מחוץ לעיר קסנטי
* אבדרה, עיירת חוף יוונית עתיקה ביחידה האזורית של קסאנטי, היא מקום הולדתם של הפילוסופים היוונים דמוקריטוס, הנחשב על ידי אחדים לאבי התורה האטומית, ופרוטגורס, שהוכר כי המציא את תפקיד הסופיסט המקצועי.
* תראקיה ובמיוחד הרי רודופי, החלק ההררי הצפוני שלה, היא ביתם של אחת משתי אוכלוסיות הדוב החום (מינים אורסוס ארקטוס) ששרדו ביוון (השנייה בהרי פינדוס, במרכז יוון).
* הגבול היווני-טורקי הוא נקודת כניסה מרכזית של מהגרים בלתי חוקיים מאסיה (כורדים, אפגנים, פקיסטנים) המנסים להיכנס לאירופה.

== קישורים חיצוניים ==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:יוון: גאוגרפיה
קטגוריה:מדינות וטריטוריות דוברות טורקית