ג'ניה ברגר

גֶ'ניָה ברגר (5 בספטמבר 1907 או 1910 – 7 בספטמבר 2000, ז' באלול תש"ס) הייתה ציירת, מעצבת במה ותלבושות ואמנית קרמיקה ישראלית.
==ביוגרפיה==
ג'ניה ברגר נולדה ב-1907 בחרקוב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ליצחק ברגר (?-1937) ולאה לבית פקר. אמה של ברגר עסקה באמנויות כנגינה בפסנתר וציור כחובבת. ואילו אביה היה אגרונום במקצועו ובעל מפעל תעשייתי גדול. הוא החזיק במשתלה בחצי האי קרים, שם ערך ניסיונות בגידול גפנים לקראת עלייתו לארץ ישראל. בנוסף היה פעיל בחוגים ציוניים ושימש כציר בכינוסים של הקונגרס הציוני העולמי.

ג'ניה בילתה חלקים מתקופות הקיץ בחווה זו, לצד ביקור בחוף הים ביאלטה. על פי עדותה היה הבית "ציוני חופשי", וברגר נחשפה לתרבות אירופית גבוהה, כמו גם למסורת היהודית. על פי עדותה הייתה ברגר הולכת להצגה יומית בכל יום ראשון. בין היתר ראתה הצגות של במאים חדשניים כוסבולוד מיירהולד, יבגני וכטנגוב ואחרים. כבר בנעוריה החלה לעסוק באמנות. בין היתר למדה פיסול בחרקוב אצל ליאונורה בלוך. בעקבות המהפכה הרוסית ירד האב מנכסיו.

בשנת 1925 עזבה המשפחה את חראקוב. ג'ניה, יחד עם האם ואחיה אביגדור ברתל, התיישבו בברלין, גרמניה, בעוד האב עלה לארץ ישראל, כנראה כדי להתבסס בטרם תעלה המשפחה. ג'ניה ניצלה שהות קצרה זו כדי ללמוד אמנות אצל הצייר וילי יקל . ב-11 בנובמבר 1925, בשעות אחרה"צ, הגיע ברגר ליפו באניה "קאנדה" והתיישבה עם משפחתה בתל אביב.

לאחר עלייתה החלה ברגר בלימודי אדריכלות בבית ספר טכני גבוה מונטפיורי ("טכניון מונטפיורי"), בתל אביב. לאחר כשנה פרשה מלימודיה ובשנת 1927 או 1928 החלה בלימודי אמנות ב'סטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים', בהנחיית יצחק פרנקל. לא הרבה ידוע על שיטת ההוראה של פרנקל ואופייה, אבל מיצירתו ניתן להניח כי השיעורים נטו לפוסט-אימפרסיוניזם מתון בהשפעה צרפתית ולהדגשה של ערכי האמנות המופשטים. בשנת 1928 הציגה ברגר את עבודותיה במסגרת תערוכת תלמידי הסטודיו. באותה תקופה התפרנסה מעבודה כמורה לציור בבית הספר "השחר", ששכן ברחוב השחר מס' 2 בתל אביב.
===ברלין ופריז, 1936-1929===
אהל (1933)]]
[[יהודה גבאי וג'ניה ברגר לפני אולם מוגרבי, מאי 1936, תל אביב]]
בשנת 1929 התקבלו איורים שלה לפרסום בהוצאת "אמנות". היו אלו איורים לספר "101 מעשיות אגדות וספורים", שהתפרסם בשנת ה'תר"ץ. את שושנה פרסיץ, מנהלת ההוצאה, פגשה ברגר לראשונה באוניה שעמה עלתה. כיוון שנחום גוטמן הטיל ספק באיוריה, כינסה פרסיץ ועדה מייעצת שמנתה את ראובן רובין, יעקב פיכמן ומבקר האמנות דוד אריה פרידמן, ששיבחו את עבודתה. תמורת האיורים קיבלה ברגר תשלום של 100 לירה ארץ-ישראלית. בעזרת הכספים, שמימנו שנת לימודים שלמה, שבה בסוף השנה לגרמניה, שם התקבלה ללימודים בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין בכיתתו של קארל הופר . הופר, שהיה קשור אל התנועות האקספרסיוניסטיות בגרמניה, הציג בפני תלמידיו את הציור הצרפתי המודרניסטי, שהוצג באותה עת בגרמניה. בהמלצתו החלה ללמוד גם עיצוב תפאורה באקדמיה.

בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 תיארה ברגר את עזיבתה של האקדמיה בברלין, יום לאחר היבחרו של אדולף היטלר כקנצלר גרמניה, ב-31 בינואר 1933. מנהל האקדמיה המליץ לה לקחת חופשה של חודשיים-שלושה עד ש"העניינים" יירגעו. אולם, כשהיא נכנסה לכיתה על מנת להיפרד מתלמידי כיתתה "היפנו כולם גבם אליה ולא בירכוה עוד לשלום. והיו אף ביטויי שטנה כלפיה. והיא, בלי אף לאסוף את מחברות הרישום ולרוקן את תא ארונה ממטלטליה, יצאה מהאולם ולא חזרה עוד אליו וללימודיה".

בעקבות כך חזרה ברגר לפלשתינה. ב-6 בספטמבר 1933 עלתה הפקת המחזה "אופרה בגרוש" (1928) באהל. ברגר עיצבה את ההצגה, אותה ראתה קודם לכן בברלין. את ההזמנה קיבלה מידי אלפרד וולף, במאי ההצגה, שראה תפאורות של ברגר בגרמניה. הייתה זו אחת ההפקות הראשונות של מחזה זה מחוץ לגרמניה. תפאורת המחזה הייתה עשויה בסגנון מודרני. על רקע שחור הופיעו סימנים בלבן של המרחב, כמו גם של השחקנים. שלמה שבא העיר על תפאורה זו כי "הארץ לא ראתה כמותה למאז 'נשפי פרץ' ו'האוצר' של אלחנני".

בנוסף, יצרה איורים עבור מאמרי עיתונות של אברהם שלונסקי, מתרגם "אופרה בגרוש". בנובמבר של אותה שנה עיצבה תלבושות לרסיטל של דבורה ברטונוב. בשנת 1934 הוצגה יצירתה בתערוכה "הפורטרט בארץ ישראל" שנערכה בבית הנכות הלאומי בצלאל. הצלחת "אופרה בגרוש" אפשרה לה, על פי עדותה, לנסוע בשנים 1935–1937 לפריז, צרפת, שם המשיכה את הכשרתה האמנותית באקדמיה גראנד שומיאר. על פי שלמה שבא ברגר הכירה את האמנים היהודים בפריז של אותה עת ובהם חנה אורלוף, מישל קיקואין, אלפרד אברדם ואחרים. על פי גלעדי, ברגר הושפעה מיצירתו של פאול קליי, אליו נחשפה בשנית בגלריות הצרפתית באותה עת.

שהות זו בפריז לא הייתה רציפה. מסגרת הלימודים החופשית ב"גראנד שומייר" איפשרה לה לבקר בפלשתינה ב-1935. ב-29 ביולי השתתפה ברגר, יחד עם גבאי ואנשי רוח אחרים בוועדה איניציטורית להגנה על האסירים הפוליטיים הקומוניסטים ששבתו רעב בירושלים. אז יצרה את התפאורות למחזות "הילד הזר" (15 באפריל) ו"המכשפה" (17 בנובמבר, תיאטרון קומדיה א"י) ובשנת 1936 את "נינה" (24 בפברואר, תיאטרון קומדיה א"י) ו-"טופאז" (26 בספטמבר, תיאטרון קומדיה א"י) ואת "השגעון הגדול" (17 בדצמבר, תיאטרון סדן).

"ה"מכשפה" שעיצבה ברגר זכתה לביקורות אוהדות בידי מבקרי התקופה כאורי קיסרי ויעקב פיכמן שאבה את השראתה מן המסורת הרוסית. הרמן (גרשון) סוויט מצא בה את השפעת התפאורה של הבלט "פטרושקה".

בסוף שנת 1936 הציגה ברגר ב"תערוכה הכללית" של אגודת הציירים והפסלים. מרדכי אבי-שאול תיאור את ציורה "אשה עם ילד" ככזה הנע בין מוקד פניה המפורטים של הדמות, לבין פרטי הרקע המוזנח "כאילו במכוון".

===תל אביב, 1953-1937===

בכורת האופרה "[[תאיס". מימין לשמאל: מרק לברי, אברהם וילקומירסקי, אדיס דה-פיליפ, הבמאי פרידריך לובה, המנצח מרדכי גולינקין, שלמה קפלן, ג'ניה ברגר והכוריאוגרפית יהודית אורנשטיין. אברהם פעמוני יושב באמצע.]]

התקופה שבין סוף שנות ה-30 למחצית שנות ה-50 היוו תקופת שיא בפעילותה של ברגר כמעצבת. יחסיה עם עולם התיאטרון אף הובילו לנישואיה לשחקן האהל יהודה גבאי, בפברואר 1938.

בין השנים 1936–1938 השתתפה ברגר בהפקת סרט הקולנוע "מעל החורבות" בבימוי נתן אקסלרוד. ניתן להניח שאת התפקיד קיבלה ברגר בגלל העובדה כי בסרט השתתפו כמה משחקני "אוהל". ברגר יצרה לסט עיצוב לתלבושות הילדים וכן יצרה אביזרים שונים, בעיקר כלי נשק עתיקים עשויים קרטון. כלי נשק אלו נראו אמתיים מספיק כדי שרכב ההפקה ייעצר על ידי שוטר בחשד לאחזקת נשק בלתי חוקי.

במקביל לפעילותה המרכזית כמעצבת תיאטרון, עסקה ברגר בציור בצבעי-מים וצבעי-שמן. עד לסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 התרכז ציורה בתיאורי נוף ובמעט פורטרטים, מרביתן של נשים. ב-13 באפריל 1940 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה כץ בתל אביב. התערוכה כללה ציורים שנוצרו החל משנת 1937 והציגו, על פי ש. שריה מעבר מ"'מרה שחורה' וחיפושי 'הבעה' מעוקמת" אל "אור ורב-גווניות ותכלת איומה של ירקון מתפצל". [השלמה - תיאור עבודות אם ימצאו]. במקביל הציגה בתערוכה הכללית תיאור נוף בשם "פרח השקד".

ב-9 בינואר 1941 העלתה "הבימה" באולם מוגרבי את המחזה "מיכל בת שאול" מאת אהרון אשמן. היה זה המחזה הארצישראלי הראשון שעשה שימוש בתנ"ך כרקע וכמקור איקונוגרפי.
ההפקה זכתה להצלחה גדולה ברחבי הארץ. התפאורה שעיצבה ברגר, שכמו כל תפאורות התיאטרון של אותן שנים נועדה לניוד ברחבי הארץ, כללה סצנה של בתי-אבן מצוירים בקווים כללים וגרם מדרגות המוביל לשער אבן כבד וכן סצנת פנים, ובה נשקף מדבר חולי ובו עצי זית דרך השער.

המחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", הצגה בעלת רוח דומה, עלה ב-7 בינואר בתיאטרון "האהל". ברגר עיצבה את התפאורה והתלבושות להפקה. בביקורת על ההפקה ציין חיים גמזו את התאמת יופיין של התפאורות, ובייחוד את העיצוב של כיכר השוק ופועליה. הצלחת המחזה הולידה גל של הצגות המבוססות על נושאים תנ"כים, שברגר הרבתה לעצב בשנים אלו. בין היתר עיצבה את המחזות "בר כוכבא" (1945) על פי ירוסלאב ורבליצקי, "אהבת ציון" (1947) על פי אברהם מאפו, "אהבת נעורים" (1950) מאת אשמן וכן את הפקת האופרה "תאיס" (1948), המבוססת על נושא מיוון העתיקה.

האופרה הישראלית, ש-"תאיס" הייתה הפקתה הראשונה, הוקמה על ידי אדיס דה פיליפ. ברגר כבר הייתה ביחסי עבודה עם הבמאי פרידריך לובה ומארק לברי, וייתכן שקשרים אלו הביאו לבחירתה כמעצבת. ב-15 באפריל עלתה האופרה באולם הבימה, שהייתה באותה עת בסיור בארצות-הברית. במשך השנתיים הבאות יצרה ברגר עוד 6 הפקות נוספות עבור האופרה ובהן "הספר מסביליה", "ריגולטו", "טוסקה" ואחרים. את התפאורות לאופרה ביצע בעיקר יחזקאל (חוצקל) גולדמן, בונה התפאורות הראשי של הבימה.



===עין הוד - ת"א===
ברגר בעין הוד (1960)
[[איצ'ה ממבוש וג'ניה ברגר בעין הוד (1966 בקירוב)]]
בשנת 1953 נמנתה ברגר עם מייסדי כפר האמנים בעין הוד. בהשפעת מרסל ינקו החלה לעסוק גם ב"אמנות פופולרית, כגון קרמיקה והדפסי-אמנות, שידברו אל המונים". גם אמנים אחרים נטו באותה עת אחרי האמנות העממית, הן ממניעים סוציאליסטים והן כתוצאה מהשפעות אמנותיות אירופיות. השפעה בולטת הייתה זו של הצייר הצרפתי ז'ורז' רואו, שסגנונו האקספרסיבי אומץ על יד אמנים ישראלים שונים.

ביטוי פומבי ראשון להשפעות אלו היה בתערוכות היחיד שהציגה ברגר במוזיאון תל אביב ב-1957. התערוכה שילבה בין 17 ציור נוף וטבע דומם על בד, 10 ציורי גואש על נייר, ו-8 סקיצות לתפאורות. חלק מן העבודות הציגו את הסגנון חדש שכלל שימוש בקונטורים בולטים יותר, וחופשיות רבה יותר בעיצוב הצורה בעבודות אלו "נעלם הצד 'התיאטראלי' לחלוטין ובמקומה באה הדגשה על הצבע". הסגנון החדש שאמצה ברגר הלם את המדיום החדש שהחל להתפתח ביצירתה - הפיסול הקרמי, שיהפוך לעיקרי ביצירתה.

כבר בשנת 1955 בקירוב נבנתה בכפר סדנה לקרמיקה, אותה ניהל איצ'ה ממבוש. שם, נחשפה ברגר לעבודה במדיום זה. את ההדרכה הראשונה נתנה לה הדוויג גרוסמן, שהתגוררה בכפר בשנים 1957-1953. עם זאת, ההשפעה הבולטת על ברגר בתחום הקרמי הייתה של האמן ומעצב התפאורות האיטלקי עמנואל לוצאטי, שבשנת 1957 קיים קורס לציור קרמי בעין הוד. בשנת 1961 בקירוב אף ביקרה ברגר את לוצאטי בסדנתו שבאיטליה.

תערוכת היחיד של ברגר, שהתקיימה ב-1959 בגלריה צ'מירינסקי כללה כ-30 עבודות בנושאים הלקוחים מן התנ"ך. בעבודות, שמרביתן בקרמיקה, עשתה ברגר שימוש בזיגוגים צבעוניים שונים על חלק מן הקומפוזיציה, תוך שהיא מדגישה את חומריות הקרמיקה. התערוכה זכתה לאזכורים רבים בעיתונות היומית. יונה פישר, מבקר האמנות של העיתון "למרחב", תיאר את סגנון עבודות זה כאילוסטרטיבי ומסוגנן, אך כזה החף מדקורטיביות.<ref>ראו: </ref>

ב-1962 הציגה ברגר תערוכת יחיד שנייה במשכנו החדש של מוזיאון תל אביב - ביתן הלנה רובינשטיין. בתערוכה זו כבר הושם הדגש על תבליטי הקרמיקה. בעקבות התערוכה הזמין אותה חיים גמזו להשתתף בתצוגת הביתן הישראלי בהביאנלה לאמנות בסאו פאולו ב-1963. ברגר הציגה עשר עבודות הקרמיקה, לצד עבודות של יעקב אגם, יחיאל קריזה ונפתלי בזם.

בשנת 1965 השתתפה בסמינר בינלאומי לקרמיקה בגמונדן, אוסטריה. בעקבות זאת הייתה ברגר מיוזמי "סמינר עבודה בינלאומי לקרמיקה ארכיטקטונית" שהתנהל בעין הוד בשנת 1966. המרצה המרכ הסמינר שב עמנואל לוצאטי לעין הוד. החל מתקופה זו הפך הפיסול הקרמי הפך למרכזי ביצירתה מאז. ברגר אימצה אורך חיים שכלל שהות בביתה בעין הוד ובסטודיו לקרמיקה בכפר במהלך השבוע, ושהות בתל אביב-יפו במהלך סופי השבוע.

בשנת 1965 הציגה תערוכת קרמיקה ב"גלריה צ'מירינסקי" בתל אביב.
בשנת 1968 בקירוב יצרה ברגר עשר סדרות של הדפסי אבן (במהדורה של 35 עותקים כ"א) בסדנת ההדפס שבעין הוד. אלו שימושו אותה אחר כך כמקור איקונוגרפי לעבודותיה.
"זה שנים שאני מחפשת אמצעי ביטוי חדשים. קרא לזה חזרה לתנ"ך, קרא לזה ניסיון לביטוי פרימיטיבי - אני אינני מאמינה בהגדרות".

בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הפסיקה ברגר לעסוק בעיצוב תפאורות.

ברגר זכתה בין השאר בפרס ההסתדרות, ובשנת 1971 בפרס משרד החינוך והתרבות על יצירתה.

ב-1984, במסגרת תערוכה של אגודת מעצבי הבמה בגלריה 13 וחצי ביפו, קיבלה ברגר פרס הוקרה מיוחד על עבודתה.
בשנת 1993 עברה להתגורר בתל אביב-יפו.
ג'ניה ברגר נפטרה בבית החולים איכילוב תל אביב בשנת 2000 ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק ליד בעלה. לזוג לא היו ילדים.

==יצירתה של ג'ניה ברגר==
===ציור ופיסול קרמי===
את עיקר יצירתה בציור יצרה ברגר עד לסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. עבודות אלו, שמרביתן הן תיאורי נוף ופורטרטים, מאופיינים באימפסטו. במשך השנים עברה ברגר מציור בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי, המדגיש את כבדות המודל האנושי, אל תיאור סמלי המבוסס על איקונוגרפיה השאובה מן התנ"ך. גם בתיאורים בצבעי-המים שיצרה מודגשת בהדרגה הנטייה לשטיחות, על ידי שימוש המשיכות מכחול רחבות ובקונטורים עבים.

בשנות ה-60 עבר מרכז יצירתה לעיסוק בפיסול קרמי במדיום של תבליט שטוח או פיסול חופשי קטן ממדים. כמעט כל עבודותיה, החל מתקופה זו, הצטמצמו למספר נושאים שנשאבו מן המנ"ך ובהם דמויות האוהבים משיר השירים ומסיפור יעקב ורחל, דמויות של שומרים ואריות. נושאים אלו שבו והופיעו בעבודותיה שוב ושוב, לעיתים תוך שימוש באותה הקומפוזיציה לציור ולפיסול קרמי. "אינני יודעת מדוע אני חוזרת על אותן דמויות בצורות שונות. נראה שעדיין לא השתחררתי מהן", העידה ברגר על יצירתה, "לכולם נתתי שמות תנ"כיים. למה? אולי הקשר ההיסטורי של עם ישראל עם ארץ-ישראל התחזק אצלי אחרי המלחמה. מי יודע?" במהלך שנות ה-60–70 יצרה שורה של ציורי אריחים במקומות ציבוריים שונים בישראל.

===תיאטרון===
[[שמחה צחובל ולאה דגנית כשלמה המלך ואמו במחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", (אהל, 1943)]]
בשונה מציירים ארצישראלים שונים, שעסקו בעיצוב לבמה כמדיום משני, הייתה ג'ניה ברגר, לצידו של עמנואל לופטגלאס, מעצבת הבמה המקצועית הראשונה בארץ-ישראל. עיצוב לבמה היה המדיום הבולט ביצירתה עד לראשית שנות ה-60 של המאה ה-20.

"באותם ימים היה קשה מאוד לעשות תפאורות.", תיארה ברגר את העבודה בראשית ימיה כמעצבת בארץ-ישראל. "לא היו חומרים והאמצעים הטכניים היו מוגבלים מאוד. התיאטרון היה מרבה לנסוע ומופיע בבמות פרימיטיביות והתפאורה הייתה צריכה להתאים לכל מקום. התפאורה הייתה מפורקת לחלקים כדי שאפשר יהיה להעלות אותה למכוניות, והבדים והמסכים היו מקופלים הרבה".

מאמר ביקורת מוקדמת שהוקדש לתפאורה של ברגר פורסמה ב"דבר" בשנת 1944 על ידי דוד אריה פרידמן. על פי פרידמן יצירתה של ברגר מבטאת יסוד מרכזי של מציאות, המבוטאת בהומור ובחן.

על פי אורנה בן-מאיר עבודותיה של ברגר עשו שימוש נרחב בדו-ממדיות התפאורה, לא רק מתוך רוח הזמן ואילוצי ההפקה, כי אם גם כדרך ביטוי לדיון ב"בדיון התיאטרון". ביטוי חזותי בולט לכך ניתן למצוא בשימוש הנרחב שעשתה האמנית במסגרת דקורטיבית - "תמונת במה" - המופיעה בהצגות כגון "חטיפת בנות הסבינים" (1941, הבימה), "על חטא שלא חטאו" (1941, הבימה), "הסערה" (1947, אהל), "הכפר סטפאנצ'יקובו" (1951, אהל) ועוד. בן-עמי מדגישה את השימוש בה בעיקר במחזות ה"רוסים". מסגרת זו תוחמת את "הקיר הרביעי" של הבמה ומדגישה את מלאכותיות שבו.

עם זאת, עיקר חשיבותה כיום הוא בעיצוב מחזות תנכ"ים בשנים בהן נולד ז'אנר זה בתרבות הארצישראלית והישראלית. בין אלו ידועים בעיקר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (1943, אוהל), "מיכל בת שאול" (1941, הבימה) ו-"אהבת ציון" (1947, הבימה). "עבודתיה של ג'ניה ברגר", תיאר דוד שריר, "יצרו ז'אנר מיוחד בתיאטרון הארץ ישראלי, שמאס בעיירה היהודית המזרח אירופית והוביל בשנות החמישים ל'ישראליזם' בנוסח להקת ענבל, חנויות משכית, שיגעון הארכאולוגיה וחידוני התנ"ך". העיצובים של ברגר, שאבו השראה מתולדות האמנות והן מן האוריינטליזם האירופי, וניסחו דרכם סוג של עבר מיתולוגי יהודי-ארצישראלי.

== עיצוב במה ותלבושות ==
{| class="wikitable sortable"
|-
! שם הצגה !! תיאטרון !! מחבר !! במאי !! הערות !! שנה
|-
| מלכת השלג || ברלין, גרמניה || האנס כריסטיאן אנדרסן || א. פ. דיאמאנטידי || || 1931
|-
| מרד המכבים || ברלין, גרמניה || רפאל צבי || רפאל צבי || || 1931
|-
| בני קריק || ברלין, גרמניה || איסאק באבל (ע"פ) || איז'ו גולנד ||(לא הוצג) || 1931
|-
| אופרה בגרוש || אהל || ברטולד ברכט || אלפרד וולף || ||1933
|-
| רסיטל של דבורה ברטונוב || || |||| תלבושות ||1933
|-
| רסיטל של טיל (תהילה) רוסלר (Tile Roessler) || || |||| תלבושות ||1934
|-
| ליליום || אהל || פרנץ מולנאר || פרידריך לובה || || 1935
|-
| המכשפה || תיאטרון 'קומדיה א"י' || אברהם גולדפדן || מיכאל גור || תפאורה || 1935
|-
| הילד הזר || תיאטרון 'קומדיה א"י' || א. שקוורקין || מיכאל גור || || 1935
|-
| טופאז || תיאטרון סדן || מוריס פאניול || יצחק משה דניאל || || 1936
|-
| השגעון הגדול || תיאטרון סדן || אביגדור המאירי (ע"פ) || יצחק משה דניאל || || 1936
|-
| בלט פנטומימה || תיאטרון רמפא בהנהלת מארק לברי || || מארק לברי || || 1936
|-
| נינה || תיאטרון 'קומדיה א"י' || ברונו פרנק || אלפרד וולף || || 1936
|-
| קברט סאטירי || תיאטרון סדן || אביגדור המאירי (?) || יצחק משה דניאל || || 1937
|-
| רסיטל של דבורה ברטונוב || || |||| תלבושות || 1937
|-
| יום הדין || אהל || אלמר רייס || משה הלוי || || 1938
|-
| מעל החורבות [סרט קולנוע] || סרטי כרמל || || נתן אקסלרוד || תלבושות ורקווזיטים. הסרט הופק בשנים 1936–1938 || 1938
|-
| גם הוא באצילים || אהל || מולייר || משה הלוי || || 1939
|-
| גם הוא באצילים || אהל || מולייר || משה הלוי || || 1940
|-
| Palestinian Picture Book - להקת מחול טיל (תהילה) רוסלר (Tile Roessler) || קולנוע מוגרבי || || || || 1940
|-
| עזה כמות אהבה || חוג צעירים תימנים בחסות ההסתדרות הכללית || אהרון פולאק || משה הלוי || || 1940
|-
| דבורה ברטונוב - תוכנית חדשה || מוגרבי || |||| תלבושות ||1940
|-
| פרופסור תומאס (היוצר) || אהל || הנס מילר || פרידריך לובה || || 1941
|-
| מיכל בת שאול (מחזה) || הבימה || אהרן אשמן || ברוך צ'מרינסקי || || 1941
|-
| על חטא שלא חטאו || הבימה || אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי || יהושע ברטונוב || || 1941
|-
| חטיפת בנות הסבינים || הבימה || פראנץ שנתאן, פאול שנתאן || צבי פרידלנד || || 1941
|-
| הקונצרט || הבימה || הרמן באהר || צבי פרידלנד || || 1942
|-
| כוכב השחר || הבימה || אמלין ויליאמס || צבי פרידלנד || || 1942
|-
| במעגל הנישואין || חוג צעירים תימנים בחסות ההסתדרות הכללית || לזלי סטיבנס || משה הלוי || || 1942
|-
| שלמה המלך ושלמי הסנדלר || אהל || סמי גרונימן || משה הלוי || || 1943
|-
| אנשי רוסיה || הבימה || קונסטנטין סימונוב || צבי פרידלנד || || 1943
|-
| קולחוז של נשים || אהל || מיכאיל וודופיאנוב, י. לפטיב || משה הלוי || || 1944
|-
| בר כוכבא || אהל || ירוסלאב ורבליצקי (ע"פ) || משה הלוי || || 1945
|-
| שידוכים || הבימה || ניקולאי גוגול || יהושע ברטונוב || || 1945
|-
| נשות וינדזור העליזות || אהל || ויליאם שייקספיר || משה הלוי || || 1946
|-
| ריקוד-יחיד של גרטרוד קראוס || אהל || || || תלבושות || 1946
|-
| מעגל הגיר || אהל || אלפרד הנשקה || פרידריך לובה || || 1947
|-
| הסערה || אהל || אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי || משה הלוי || || 1947
|-
| ערב מחול של נעמי אליסקובסקי || || || || || 1947
|-
| אהבת ציון || הבימה || אברהם מאפו (ע"פ) || צבי פרידלנד || || 1947
|-
| העוצר הגדול || המטאטא || יהושע בר-יוסף || יוסף אוקסנברג || || 1947
|-
| שורשים עמוקים || אהל || ארנו ד'איסו, ג'יימס גאן || פרידריך לובה || || 1948
|-
| תאיס || האופרה הישראלית || ז'יל מאסנה || פרידריך לובה || ||1948
|-
| הספר מסביליה || האופרה הישראלית || רוסיני || אדיס דה פיליפ || ||1948
|-
| מנון || האופרה הישראלית || ז'יל מאסנה || אדיס דה פיליפ || ||1948
|-
| ארבעת הגדולים || אהל || ג'ורג רולאנד || פרידריך לובה || || 1949
|-
| יום מנוחה || אהל || ואלנטין קאטאייב || איזידור הרשקוביץ || || 1949
|-
| אהבת נעורים || הבימה || אהרון אשמן || אברהם ברץ || ||1949
|-
| סיפורי הופמן || האופרה הישראלית || ז'אק אופנבך || אדיס דה פיליפ || ||1949
|-
| לה בוהם || האופרה הישראלית || פוצ'יני || אדיס דה פיליפ || ||1949
|-
| ריגולטו || האופרה הישראלית || ג'וזפה ורדי || אדיס דה פיליפ || ||1949
|-
| טוסקה || האופרה הישראלית || פוצ'יני || אדיס דה פיליפ || ||1949
|-
| חליל הכשפים || הבימה || רוברט מקאנדרו || שמעון פינקל || || 1950
|-
| מיס מייבל || הבימה || רוברט סדריק שריף || שמעון פינקל || || 1950
|-
| בית הלל || הבימה || משה שמיר || צבי פרידלנד || || 1950
|-
| שועלים קטנים || הבימה || ליליאן הלמן || צבי פרידלנד || || 1951
|-
| זה קרה בתל אביב || המטאטא || יהושע בר יוסף || יוסף אוקסנברג || || 1951
|-
| הכפר סטפאנצ'יקובו || אהל || דוסטויבסקי (ע"פ) || פטר שארוף || || 1951
|-
| הבן יקיר לי || אהל || רונאלד פרטוי, מיכאל פרטוי || זאב ברבן || ||1951
|-
| חכם והוא פתי (מיומנו של מנוול) || אהל || אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי || פטר שארוף || ||1951
|-
| מופע לכבוד מחצית היובל לאזור נהלל והקישון || אמפיתיאטרון בקרבת גבת || יגאל מוסינזון || משה הלוי || ||1951
|-
| ערב מחול של נעמי אליסקובסקי || || || || || 1951
|-
| תמר איש ער || אהל || יגאל מוסינזון || משה הלוי || || 1952
|-
| המצודה || הבימה || עמנואל רובלס || צבי פרידלנד || || 1952
|-
| חובנשצ'ינה || האופרה הישראלית || מודסט מוסורגסקי || אדיס דה פיליפ || || 1952
|-
| בית ספר למשלמי מיסים || המטאטא || ורני בר || יוסף אוקסנברג || תלבושות (תפאורה: י. רוזנבלום) || 1952
|-
| שבת בטבריה || המטאטא || יהושע בר יוסף || יוסף אוקסנברג || || 1952
|-
| פעמי רגלים || קבוצת יבנה || יצחק אשר || צבי פרידלנד || מופע של הסתדרות הפועל המזרחי - הקיבוץ הדתי בקבוצת יבנה || 1952
|-
| שירת נורווגיה || האופרה הישראלית || אדוארד גריג || אדיס דה פיליפ || || 1953
|-
| זהירות, הדרך בתיקון || לי-לה-לו || זנון ורדן || זנון ורדן || || 1953
|-
| מסע העדלאידע בתל אביב-יפו || || || משה הלוי || || 1953
|-
| מיסים ונפלאות || המטאטא || יעקב דווידון || יוסף אוקסנברג || || 1953
|-
| מנדל החוכר || אהל || י"ל פרץ (ע"פ) || צבי פרידלנד || || 1953
|-
| מחזה המונים לרגל האחד במאי: מפגן חגיגי של משלחות האגודות המקצועיות, תל אביב-יפו || || יעקב אורלנד || צבי פרידלנד || || 1953
|-
| חתונה בעיירה [סרט קולנוע] || || || || סרט מחול של דבורה ברטונוב. ברגר יצרה תפאורת רקע לסרט זה. || 1953
|-
| אתה מספר לי || המטאטא || אפרים קישון || מנחם גולן || || 1954
|-
| המת החי || הבימה || טולסטוי (ע"פ) || צבי פרידלנד || || 1954
|-
| מירנדולינה || אהל || קארלו גולדוני || משה הלוי || || 1954
|-
| שוק התערוכה של ארגון אמהות עובדות, תל אביב-יפו || בית לסין || || || עיצוב הדוכנים || 1954
|-
| עצרת המונים לכבוד האחד במאי, תל אביב-יפו || אצטדיון תל אביב || || || || 1954
|-
| בדגל קדומים - חגיגת יובל השבעים לגדרה || || עבר הדני || צבי פרידלנד || || 1954
|-
| מסע העדלאידע בתל אביב-יפו || || || משה הלוי || עיצוב מבני התהלוכה עם אריה נבון || 1955
|-
| תה וסימפתיה || אהל || רוברט אנדרסון || יונס טורקוב || || 1955
|-
| אלדורדו || אהל || יגאל מוסינזון || מנחם גולן || || 1955
|-
| ר. או. אר (רוסמוס אוניברסל רובוטס) || אהל || קארל צ'אפק || יהודה גבאי || || 1955
|-
| עצרת לילית - משא ההתנדבות [מטעם ועד חגיגות ההתנדבות במלחמת העולם השנייה] (31 במרץ) || אצטדיון רמת גן || משה שמיר || צבי פרידלנד || || 1955
|-
| שמשון (אורטוריה) || הבימה || גאורג פרידריך הנדל || גרטרוד קראוס || ביצוע בהפקת עיריית אשקלון || 1955
|-
| לעולם לא מאוחר || אהל || פליסיטי דאגלס || משה הלוי || || 1956
|-
| האחים קרמזוב || הבימה || דוסטויבסקי (ע"פ) || צבי פרידלנד || || 1956
|-
| נשות וינדזור העליזות || אהל || ויליאם שייקספיר || נשה הלוי || || 1957
|-
| המבשר: מחזה מחיי יהודי תימן || אהל || סעדיה דמארי || זאב ברבן || || 1957
|-
| שולמית || תיאטרון דו-רה-מי || אברהם גולדפאדן (ע"פ), משה וילנסקי, יגאל מוסינזון || מנחם גולן || ברגר יצרה, כנראה, תלבושות. בפרסומים מצוינת כיוצרת "ציור". תפאורה מאת שלמה יוריני || 1957
|-
| פעמי רגלים - שמחת בית השואבה (חגיגות העשור) || אמפיתיאטרון, קבוצת יבנה || יצחק אשר || צבי פרידלנד || || 1958
|-
| דון פסקואלה || האופרה הישראלית || דוניצטי || אדיס דה פיליפ || || 1958
|-
| אסירה מס' 72 || אהל || פראנטישק לאנגר || זאב ברבן || || 1958
|-
| משרה טובה || אהל || אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי || משה הלוי || ||1958
|-
| מחזה התקומה || האצטדיון העירוני, חיפה || יעקב אורלנד || צבי פרידלנד || || 1958
|-
| אבן אל אבן - מחזה עם המתאר שלבי בנינה של ירושלים החדשה || ביניני האומה, ירושלים || יעקב אורלנד || צבי פרידלנד || במסגרת חגיגות העשור || 1958
|-
| הספר מסביליה || האופרה הישראלית || רוסיני || אדיס דה פיליפ || || 1959
|-
| לה בוהם || האופרה הישראלית || פוצ'יני || אדיס דה פיליפ || || 1959
|-
| חשמלית ושמה תשוקה || אהל || טנסי ויליאמס || מנחם גולן || || 1959
|-
| החייל טאנאקה || אהל || גאורג קייזר || האנס יראי || || 1959
|-
| הידועה בציבור || אהל || אדוארדו דה פיליפו || יוסף שן || || 1960
|-
| גם הוא באצילים || אהל || מולייר || משה הלוי || || 1962
|-
| הבאיאדרה || תיאטרון האופרטה || יוליוס בראמר, אלפרד גרינוואלד || ביטוש דוידוב || || 1962
|-
| במעגל הנישואין || תיאטרון משה הלוי || לסלי סטיבנס || משה הלוי || || 1962
|-
| פרח של הוואי || תיאטרון האופרטה || פאבל אברהם, אלפרד גרינוואלד || ביטוש דוידוב || || 1963
|}

==פרסים==
*פרס בית גולומב, כפר האמנים, עין הוד
*1971 פרס, משרד החינוך התרבות והספורט
*1984 פרס אגודת מעצבי במה בישראל
*1986 פרס הסתדרות העובדים הכללית
*1990 יקירת העיר תל אביב-יפו

==תערוכות יחיד==

==עבודות במרחב הציבורי==
*אריחי קרמיקה מזוגגים, סניף הביטוח הלאומי, יפו
*ציפורים ואיילות, תבליט קרמיקה מזוגג, בניין עיריית קריית שמונה
*קיר המזרח (1959), בית הכנסת המרכזי בצפון תל אביב, תל אביב-יפו
*מלך ומלכה (1959), גובה 62 ס"מ, ליד ביתן הקרמיקה, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו ([https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:King_and_Queen_(Genia_Berger) תמונות חופשיות])
*ושבו בנים לגבולם (1961), תבליט קרמיקה מזוגג, רחוב מבצע סיני 20, רמת יוסף, בת ים ([https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:And_thy_children_shall_return_to_their_own_border_(Genia_Berger) תמונות חופשיות])
*אריחי קרמיקה מזוגגים (1962), המכון המטאורולוגי, בית דגן
*אריחי קרמיקה מזוגגים (1966), תבליט קרמיקה מזוגג, הגלריה המרכזית, עין הוד (הקיר נוצר עבור בית החולים לחולי נפש בטירת הכרמל והועבר לעין הוד) ([https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Ein_hod_29-7_004-2.jpg תמונה חופשית])
*יונים במעופן (1968), תבליט קרמיקה מזוגג, לשעבר במרכזית הדואר, רחוב לינקולן, תל אביב-יפו (פורק והועבר לאוסף מוזיאון ארץ ישראל)
*ללא כותרת (1968), אריחי קרמיקה מזוגגים, גובה 300 ס"מ, אורך 1000 ס"מ, סניף הדואר, רחוב ויצמן, תל אביב-יפו ([https://commons.wikimedia.org/wiki/File:GENIA_BERGER_018.jpg תמונה חופשית])
*שלט מוזאיקה (1970), כיכר אבא חושי, עין הוד ([https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Berger_ein_hod.jpg תמונה חופשית])
*[שומרים] (1980-1970) תבליט קרמיקה מזוגג, רחוב הפנינה פינת היהלום, כפר סבא (לשעבר בניין של משרד התקשורת) ([https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:Bezeq_Kfar_Saba_switchboard תמונות חופשיות])
*תבליט לזכר רמי לוף (1979), חדר האוכל, מכון וינגייט

==פרסומים==
===איורים===
*ז' אריאל, 101 מעשיות אגדות וספורים, הוצאת אמנות, תר"ץ [1930]
*אלף בית: מקראה, מולדת, תל אביב, תרצ"ג [1933-1932]
*קיפניס, לוין, מי בן חיל?, הוצאת ספרים א.י.שטיבל, תל אביב, 1940 בקירוב [עם נחום גוטמן]
*טשרנוביץ, ימימה, מוקי, מסדה, תל אביב, תש"ג [1943-1942]
*טשרנוביץ, ימימה, מוקי השובב, מסדה, הרצליה, תש"ח [1949-1948] [פורסם בשתי מהדורות נוספות]
*גבאי, יהודה, סבתה בבושקה, תג, תל אביב, 1996
*הר, סולו, אורח לרגע: שירים, מעיינות, תל אביב, 2000

===קטלוגים===
*ג'ניה ברגר: תמונות ותפאורות תיאטרון, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1957
*ג’ניה ברגר: תערוכת ציורי קרמיקה, גלריה לאמנות ע"ש צ’מרינסקי, 1959
*ג'ניה ברגר, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1962
*ג’ניה ברגר: תבליטי קרמיקה, גלריה נורה, ירושלים, 1970
*ג'ניה ברגר, גלריה יפו העתיקה, תל אביב, 1972
*ג'ניה ברגר, [חמו"ל], תל אביב, 1977
*ג'ניה ברגר, גרפאור, תל אביב, 1987 בקירוב
*זך, נתן (עורך), ג'ניה ברגר: עבודות לתיאטרון, הוצאת שפיר, תל אביב, 1994
*בן מאיר, אורנה (אוצרת), ג'ניה ברגר: ציירת אופרה, אמנות לעם - המדור לאמנות פלאסטית, תל אביב, 1997
*ג'ניה ברגר: פיסול קרמי, [חמו"ל], תל אביב, 1998
*ג'ניה ברגר: ציורים 1994-1999, גלריה מבט, תל אביב, 1999
* טלפיר, גבריאל, "ג'ניה ברגר", גזית, כרך כ"ח: כסלו-אדר תשל"ב, 1972, (ט-יב; 333-336), עמ' 73–75

==גלריה==
<gallery>
File:Yehuda Gabai theater archive 01.jpg|חנה רביב בתלבושת ממחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (אהל, 1943)
File:Genia009.jpg|לה בוהם (האופרה הישראלית, 1949)
קובץ:Genia014.jpg||חובנשצ'ינה (האופרה הישראלית, 1952)
Berger ein hod.jpg|שלט מוזאיקה (1970), כיכר אבא חושי, עין הוד
קובץ:Memorial plaque on the house of Yehuda Gabai & Genia Berger.JPG|לוחית זיכרון על ביתם של יהודה גבאי וג'ניה ברגר ברח' דב הוז 23 בתל אביב-יפו
קובץ:GENIA BERGER 017.JPG|קיר קרמיקה בבית הדואר, רחוב ויצמן, תל אביב-יפו
קובץ:Ceramics pavilion 053.JPG|מלך ומלכה, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו
קובץ:Ein hod 29-7 004-2.jpg|קיר קרמיקה, הגלריה המרכזית, עין-הוד
קובץ:A relief in memory of Rami Loof, the work of Genia Berger Dining Room, Wingate Institute 1.jpg|תבליט לזכר רמי לוף, חדר האוכל, מכון וינגייט
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* פרטים על ג'ניה ברגר ב
* [https://ein-hod.info/artists/berger/ ג'ניה ברגר] באתר עין הוד
* 
* 
* , 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:נשות העלייה הרביעית
קטגוריה:אנשי העלייה הרביעית
קטגוריה:מעצבי במה ישראלים
קטגוריה:מעצבות במה ישראליות
קטגוריה:מעצבי תלבושות ישראלים
קטגוריה:מעצבות תלבושות ישראליות
קטגוריה:אמניות קרמיקה ישראליות
קטגוריה:אמני קרמיקה ישראלים
קטגוריה:ציירות ישראליות
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:יקירות תל אביב-יפו לשנת 1990
קטגוריה:נשים הקבורות בבית הקברות נחלת יצחק
קטגוריה:ישראליות ילידות אוקראינה
קטגוריה:ישראלים ילידי אוקראינה
קטגוריה:עין הוד: אישים
קטגוריה:חרקוב: אישים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1907
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1907
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2000
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2000