OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
המגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית

אטלנטי של ארצות הברית.]]
המגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית הוא אגד ערים בחופה המזרחי, היוצרות רצף אורבני מפותח וצפוף המשתרע ממסצ'וסטס ופרבריה הצפוניים של בוסטון ועד פרבריה הדרומיים של עיר הבירה וושינגטון די. סי.

ניתן לראות במפה כי רצף זה מופיע כקו ישר כמעט. בשנת 2000, תמך האזור, המהווה 2% מכלל שטחה של ארצות הברית, ב-49.6 מיליון תושבים, שהיוו 17% מאוכלוסייתה. צפיפות האוכלוסין הממוצעת באזור באותה שנה עמדה על 359.6 איש לקמ"ר בעוד שצפיפות האוכלוסין הממוצעת בארצות הברית כולה עמדה על 31.1 איש לקמ"ר. אוכלוסיית האזור צפויה לגדול ל-58.4 מיליון איש עד שנת 2025. הגאוגרף הצרפתי, ז'אן גוטמן, הגה את הביטוי בעקבות הוצאת ספרו, "מגלופוליס: העיור בחוף הצפון מזרחי של ארצות הברית" (Megalopolis: The Urbanized Northeastern Seaboard of the United States), שיצא לאור בשנת 1961. אחת ממסקנותיו הייתה שהערים הבונות את הרצף האורבני הגדול - במיוחד וושינגטון, בולטימור, פילדלפיה, ניו יורק ובוסטון - קשורות אחת לשנייה באופן מיוחד וסבוך בזכות פרבריהן הגובלים אלו באלו ומתפקדות למעשה כעיר ענק: מגלופוליס. מאז התפרסם ספרו של גוטמן צבר הרעיון חשיבות הן באקדמיה והן בתקשורת.

==אוכלוסייה==
להלן חלק הארי של האוכלוסייה במגלופוליס לפי אזורים:
{| border="2" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em 1em 1em 0; background: #f9f9f9; border: 1px #aaa solid; border-collapse: collapse; font-size: 95%;"
|- bgcolor="#efefef"
! דירוג (בארצות הברית)
! אזור
! מפקד אוכלוסין 2000
! מפקד אוכלוסין 2010
! גידול
|-
||1
|align="right"|המטרופולין של ניו יורק
|align="right"|21,361,797
|align="right"|22,085,649
|align="right"|+3.39%
|-
||4
|align="right"|המטרופולין של וושינגטון-בולטימור
|align="right"|7,572,647
|align="right"|8,572,971
|align="right"|+13.21%
|-
||5
|align="right"|בוסטון רבתי
|align="right"|7,298,695
|align="right"|7,559,060
|align="right"|+3.57%
|-
||8
|align="right"|עמק דלאוור
|align="right"|6,207,223
|align="right"|6,533,683
|align="right"|+5.26%
|-

||סך הכל
|
|align="right"|42,440,362
|align="right"|44,751,363
|align="right"|+5.45%
|}

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:גאוגרפיה עירונית
קטגוריה:ארצות הברית: אזורים
המטרו של שווייץ

תוואי המטרו של שווייץ כפי שהוצע בשנת 2005
המטרו של שווייץ הוא פרויקט תחבורה לאומי עתידני המבוסס על טכנולוגיית רכבת רִיק, רכבת ריחוף מגנטי (מגלב) שנעה בתוך צינורות שבהם לחץ האוויר נמוך (100 מיליבר לערך). בזכות התנגדות האוויר הנמוכה הרכבת תוכל להגיע למהירות של 500 קמ"ש ולקצר באופן משמעותי את זמן הנסיעה בין מספר ערים מרכזיות בשווייץ. לדוגמה, זמן הנסיעה בין ברן לציריך יתקצר מ-60 דקות כיום ל-12 דקות.

אף על פי שנערכו מבחני הרצה סופיים על ידי המכון הטכנולוגי הפדרלי השווייצרי והפרויקט ישים מבחינה טכנית וכלכלית, הוא לא יכנס לשלב הביצוע בקרוב בגלל חוסר בתמיכה פוליטית שקיימת בנושא מאז 2009. 

==ראו גם==
* הייפרלופ
*רכבת מהירה
* SkyTran

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.swissmetro.ch/en/home| המטרו של שווייץ]

==הערות שוליים==

קטגוריה:שווייץ: רכבות
קטגוריה:מיזמים שהוקפאו
StarTram

[[הדמיה של נמל חלל עבור הסטארטראם. צינורות השיגור נראים ממרכז התמונה וממשיכים ימינה. בסמוך לצינורות נמצאת תחנת כוח.]]
StarTram היא הצעה למערכת שיגור לחלל המבוססת על טכנולוגיית מגלב. 

מערכות הדור הראשון יוכלו לשאת מטען בלבד וישוגרו מפסגות הרים שגובהם 3-7 קילומטר. הערכות ראשוניות גורסות כי באמצעות שיטה זו ניתן יהיה להטיס בכל שנה 150,000 טונות לחלל. מערכות הדור השני יוכלו לשאת, בנוסף למטען, גם בני אדם. השיגור יתבצע כאשר החללית תאיץ בתוך צינור שבו ישרור לחץ אוויר נמוך (בדומה לרכבת רִיק) המתחיל בקרקע וקצהו יסתיים בגובה 22 ק"מ מעל פני הקרקע. משם תצא החללית לאטמוספירה ותמשיך בדרכה לחלל. ניתן לדמות את החללית כקליע היוצא מלוע הקנה של רובה.

הפורום הבינלאומי למדעי החלל, הנעה ואנרגיה (SPESIF קיצור של Space, Propulsion & Energy Sciences International Forum) טען בשנת 2010 כי ניתן יהיה להפעיל את מערכות הדור הראשון משנת 2020 ואילך, ומערכות הדור השני משנת 2030. 

==היסטוריה==

הדמיה של מערכת מהדור השני
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הגה ד"ר ג'יימס פאוול יחד עם עמיתו, ד"ר גורדון דנבי, את רעיון המגלב שנעה באמצעות מוליכי על, ממנו התפתח התכנון למגלב המודרני. בשנת 1997, ייסד ד"ר פאוול את חברת StarTram בע"מ יחד עם ג'ורג' מייס, מהנדס אווירונאוטיקה שעבד במעבדה הלאומית ברוקאוון בין השנים 1974 ל-1997 ורכש ידע משמעותי בנושאי התרמודינמיקה בעת החדירה לאטמוספירה ועיצוב כלי טיס על קוליים. 

תכנון ועיצוב מערכת ה-StarTram הראשונה התפרסמה כטיוטה בשנת 2001 ונרשמה כפטנט בארצות הברית. בטיוטה זו הוזכר ה-MagLifter, מערכת נוספת שפותחה בשנת 1994 על ידי ג'ון ס. מנקינס שהיה מנהל מחלקת מחקרי קונספט מתקדמים בנאס"א. ה-MagLifter התבסס על טכנולוגיית המגלב להמראה ולפי הערכות והתכנונים היה אמור להיות בעל נצילות אנרגטית של 90%. הבסיס הרעיוני של ה-StarTram שונה במהותו ממערכת ה-MagLifter.

==ראו גם==
* מבנה-על
* הייפרלופ
* מעלית חלל

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.startram.com/home Startram Homepage] 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מבני-על
קטגוריה:אמצעי העברה אנכית
קטגוריה:חקר החלל: מיזמים עתידיים
SkyTran

הדמיה המתארת את מערכת ה-SkyTran
SkyTran היא מערכת תחבורה אישית מהירה המבוססת על מסילה עילית, שעליה ינועו בעזרת טכנולוגיית ריחוף מגנטי קרוניות הנושאות שניים עד ארבעה נוסעים כל אחת. משקל הקרוניות ללא נוסעים כ-700 ק"ג כל אחת והן יוכלו לנוע במהירות של 100 עד כ-160 קמ"ש.

את הרעיון למערכת זו הציע לראשונה דאגלס מלאווקי בשנת 1990 והיא בפיתוח על ידי חברת .Unimodal Inc ואף נבנה אב טיפוס ראשוני המציג חלקית את פעולת המערכת. מנגנון הריחוף המגנטי נבחן על ידי חברת ג'נרל אטומיקס וקיים שיתוף פעולה של חברת .Unimodal Inc עם סוכנות החלל האמריקאית, נאס"א, כדי להמשיך את פיתוחה של המערכת ולבחון אותה לראשונה באופן מלא וכולל.

== בישראל ==
הניסוי הציבורי הראשון של המערכת היה אמור להיבנות בתל אביב אך לבסוף הוחלט כי הוא לא יוקם. ביולי 2014 פרסמה הנהלת החברה הודעה לפיה המערכת מוצגת בגודל מלא אצל התעשייה האווירית. ב־14 באפריל 2015 אושרה העברת כספים לטובת המיזם בהרצליה, דבר המקדם משמעותית את המיזם בישראל. עם זאת נכון ל-2023 המערכת עדיין לא בשלבי הקמה.

בשנת 2017 התפרסם במקומונים בנתניה כי פיילוט ראשון של הפרויקט שיחבר בין תחנת הרכבת ספיר לשכונת קריית נורדאו בעיר. ב-4 בספטמבר 2018 אישרה הוועדה המקומית בעיר את הקמת המיזם. אורך המסלול המיועד בשלב הפיילוט יהיה כ-600 מטרים.

ב-2019 פורסם כי המערכת הוצעה כחלופה זולה יותר לרכבת הקלה שהוצעה לתכנון בין נמל התעופה רמון לאזור העיר אילת עם אפשרות הארכה דרך העיר עד למעבר הגבול בטאבה. עלות החלופה תהיה כחצי מיליארד דולר<ref></ref>.

== בעולם ==
ביוני 2019 נחתם מזכר הבנות בין SkyTran לבין רשות הכבישים והתחבורה (RTA) של דובאי באיחוד האמירויות הערביות לפיתוח מערכת תחבורה מושהית Sky Pod<ref></ref>.

בפברואר 2021, Reliance Industries הגדילה את אחזקותיה ב-skyTran ל-54.46% עם השקעה נוספת של 26.76 מיליון דולר, מה שהופך את Reliance Industries Limited לבעלת העניין העיקרית ב-SkyTran<ref></ref>.

==ראו גם==
* מכונית ירוקה
* תחבורה
* תחבורה ציבורית
* תחבורה בת קיימא

==קישורים חיצוניים==
* 
* [http://mynetnetania.co.il/article/165518 העתיד מעל הפקקים: פיילוט תחבורה ראשון בישראל יתרחש בקריית נורדאו] כתבה במקומון Mynet נתניה
* [https://web.archive.org/web/20160123195712/http://www.patentgenius.com/patent/D329028.html US Patent D329028, "Monorail vehicle"], filed June 12, 1990 and issued September 1, 1992.
* [http://web.archive.org/web/*/http://www.skytran.net/ Archive of old SkyTran.net site]
* [http://www.physorg.com/news172939296.html Are Magnetically Levitating 'Sky Pods' the Future of Travel?]
* [http://www.maglevboard.net The International Maglevboard]
* [http://www.nasa.gov/images/content/378940main_skytran_226.jpg Skytran vehicle and guideway at NASA Ames]
* [http://www.nasa.gov/topics/nasalife/features/unimodal.html NASA Skytran press release]

==הערות שוליים==

קטגוריה:תחבורה בת קיימא
קטגוריה:ישראל: מיזמי תחבורה עתידיים
קטגוריה:נתניה: תחבורה
קטגוריה:הרצליה: תחבורה
קטגוריה:אילת: תחבורה
מדליית בנג'מין פרנקלין

מדליית בנג'מין פרנקלין היא פרס המוענק על הישגים בתחומי המדע וההנדסה על ידי מכון פרנקלין בפילדלפיה, ארצות הברית. המדליה מוענקת מאז 1998 והיא מאחדת בתוכה מספר מדליות של מכון פרנקלין, בהם מדליית פרנקלין.

==זוכים==
רשימת הזוכים במדליית בנג'מין פרנקלין לפי שנים:

==קישורים חיצוניים==
* 
* [https://www.ieee.org/content/dam/ieee-org/ieee/web/org/about/awards/moh_rl.pdf רשימת זוכי המדליה] נכון לשנת 2020

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:מכון פרנקלין
קטגוריה:פרסים אמריקאיים
קטגוריה:פרסים מדעיים
ג'יימס פאוול

ג'יימס ר. פאוול הוא פיזיקאי אמריקאי המוכר בזכות עבודתו על המגלב שנעה באמצעות מוליכי על. עבודתו בנושא זה העניקה לו, יחד עם גורדון דנבי, את מדליית בנג'מין פרנקלין בשנת 2000. בנוסף, הוא גם עבד על pebble-bed nuclear reactor.

משנת 2001 מוביל פאוול את המחקר לשימוש במערכת המגלב עבור טיסות לחלל. מערכת עתידית זו, שנקראת StarTram, מציעה מהירויות של 14,300 קמ"ש עד 31,500 קמ"ש כשההאצה מתבצעת בתוך מנהרה. עלות השיגור במערכת זו תהיה זולה מטילי שיגור של ימינו.

==הערות שוליים==

קטגוריה:פיזיקאים אמריקאים
קטגוריה:זוכי מדליית בנג'מין פרנקלין
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קרנגי מלון
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו במאה ה-20
רוז'ה דיוואזן

רוז'ה אנטואן דיוואזן (בצרפתית: Roger Duvoisin; ז'נבה, 28 באוגוסט 1904 – ניו ג'רזי, 30 ביוני 1980) היה צייר וסופר שווייצרי-אמריקני. נודע בספרי הילדים שכתב ואייר.

==ביוגרפיה==
רוז'ה דיוואזן נולד לאב ארכיטקט. גדל והתחנך בז'נבה, בה סיים את האקדמיה לאמנויות, תוך שהוא מתמחה בציור תפאורות-תיאטרון ובציור קיר. 

ב-1926 נסע לצרפת, שם ניהל תחילה מפעל לקדרות בעיירה פרני-וולטיר ואחר כך נתמנה מנהל אמנותי של מחלקת הציור במפעל-טקסטיל בעיר ליון. 

כעבור שנה הוזמן לנהל מפעל דומה בניו יורק. אך בבואו לארצות הברית פשט המפעל את הרגל. 
דיוואזן החליט לנסות להגשים חלום ישן שלו — איור ספרי-ילדים. 

ב-1938 קיבל אזרחות אמריקנית, ומאז אייר וכתב עשרות ספרים, רובם לגיל הרך. ספריו מצטיינים בשילוב של טקסט וציור. סגנונו תמציתי ובהיר וציוריו הצבעוניים שופעי שימחת-חיים.

בשנת 1959 הוא אייר את הספר הראשון מסדרת סיפורי עם של המדינות מאת וירג'יניה הבילנד.

==ספריו==
*"ותהי אמריקה" (1938) — סיפור גילויו של העולם החדש
*"הם ירדו לים" (1943. פרס פסטיבל האביב) — הרפתקאות ימאים וגלאים
*"לויתן חג-המולד" (1945)
*"שלג לבן, שלג בהיר" (1947. עם אלוין טרסלט. פרס קלדקוט)
*"ארבע פינות תבל" (1948) — סיפור-חייו של פרנסיסקו פיסארו
*סדרת "פטוניה" הפופולרית, על קורותיה המשעשעות של אווזה סכלה:
**"פטוניה והזר" (1951)
**"פטוניה יוצאת לטיול" (1952)
**"פטוניה, הזהרי" (1958)
**"ורוניקה שלנו נוסעת אל חות פטוניה" (1962)
*"א היא אניה" (1952)
*"בית ארבע העונות" (1956) — בני משפחה נחלקים בדעתם מה הצבע המתאים לביתם החדש
*"הצייד המאושר" (1960. עיטור 'ניו יורק טיימס')
*סדרת "ורוניקה" (1961 ואילך) — מעשיה בסוסת-יאור שיצאה לטיול והגיעה העירה
*"הקטור פנגויך (1972. עיטור 'ניו יורק טיימס')
*"נחש מה אני" (1974. פרס אקדמית ניו יורק לספרי-מדע לילדים. תר' פ. חותם 1980) — סיפור-חידות מצויר המושתת על משחקי צבע
*"יסמין" (1975) 
*"ליטורינה" (1977) — מעשה בג'ירפה המנסה להתיידד עם סביבתה
*"שלגי ויערי" (1979) — שני דובים מסייעים להסוות זה את זה

==פרסים==
דיוואזן קיבל עיטורים ואותות-כבוד על תרומתו בת-הקיימא לספרות-הילדים. ביניהם: 
* מדליית קולדקוט (1948)
* פרס איגוד המאיירים (1961)
* פרס רוטגרס (1966)
* מועמד סופי לפרס אנדרסן (1968)
* פרס קרלן (1976)

==משפחתו==
רעייתו, הסופרת לואיז פטיו (נולדה 1904), חיברה בין השאר את הסדרה רבת-ההצלחה, אותה אייר, "האריה המאושר" (1954). הסדרה תורגמה ל-14 שפות ונפוצה במיליון עותקים.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20130402055820/http://www.picturebookcottage.com/index_files/Page599.htm ביבליוגרפיה] של רוז'ה דיוואזן
* 

קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:ציירים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1904
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1980
קטגוריה:זוכי מדליית קולדקוט
אזור ההתכנסות הבין-טרופי

ענני סופה של אזור ההתכנסות הבין טרופי מחוברים כקו, מזרח האוקיינוס השקט
אזור ההתכנסות הבין-טרופי (באנגלית: Intertropical Convergence Zone, ITCZ) הוא האזור המקיף את כדור הארץ בסמוך לקו המשווה, ובו רוחות הסחר הצפוניות והדרומיות נפגשות. 

אזור זה ידוע בקרב ימאים כ-doldrums, והוא נקרא במקור, משנות ה-20 ועד שנות ה-40, בשם "החזית הבין-טרופית" (Intertropical Front, ITF), אולם לאחר ההכרה בחשיבות התכנסות רוחות השדה במזג האוויר הטרופי, נעשה שימוש במונח הנוכחי - אזור ההתכנסות הבין-טרופי. כאשר אזור זה קרוב לקו המשווה הוא מכונה האפיק הקרוב-משווני (near-equatorial trough). כאשר האזור נמשך לתוך המחזור המונסוני הוא מכונה לעיתים האפיק המונסוני (מינוח זה נפוץ יותר באוסטרליה ובחלקים מאסיה).

השם הנפוץ בקרב הימאים, doldrums, נובע מחוסר היציבות המשונה שלו. מזג האוויר יכול להיות רגוע למשך תקופות ארוכות מאוד, עם סופות רעמים חזקות מדי פעם, ששוככות במהירות. אזור ההתכנסות הבין-טרופי נראה כרצועת עננים המקיפה את כדור הארץ, בסמוך לקו המשווה. 

בחצי הכדור הצפוני, רוחות הסחר נעות לכיוון דרום מערב מצפון מזרח, בחצי הדרומי נעות צפון מערבה מדרום מזרח. כאשר אזור ההתכנסות הבין-טרופי ממוקם מצפון או מדרום לקו המשווה, הכיוונים משתנים בהתאם לכוח המדומה, כוח קוריוליס, הנובע מהסיבוב של כדור הארץ. למשל, כאשר אזור ההתכנסות הבין-טרופי הוא מצפון לקו המשווה, רוחות הסחר הדרום מזרחיות משנות פניהן לרוחות דרום מערביות כשהן חוצות את קו המשווה. אזור ההתכנסות הבין-טרופי נוצר כתוצאה מתנועה אנכית רחבה, הנראית כפעילות קונבקטיבית (זרמי אוויר עולים באטמוספירה) של סופות רעמים. היא נובעת מהתחממות האוויר על ידי קרינת השמש ועלייתו. תנועת האוויר שתופס את מקומו היא למעשה רוחות הסחר. אזור ההתכנסות הבין-טרופי למעשה עוקב אחר אזור עליית האוויר הלח של תא הדלי. האזור שבו יורד האוויר ומתייבש הוא קווי רוחב הסוס (horse latitudes). מיקום אזור ההתכנסות משתנה במשך הזמן. הוא נע הלוך ושוב ביחס לקו המשווה יחד עם נקודת הזנית. מעל האוקיינוס, שם אזור ההתכנסות מוגדר טוב יותר, המחזור העונתי עדין יותר, משום שהקונבקציה מרוסנת מפאת פיזור החום באוקיינוס. לעיתים, נוצר אזור כפול, אחד מצפון לקו המשווה ואחד מדרום. במצב זה נוצר רכס לחץ גבוה בין שני אזורי ההתכנסות. על פי רוב אחד חזק מהשני. 

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אקלים
קטגוריה:אטמוספירת כדור הארץ
קטגוריה:מטאורולוגיה
גרבנמכר

גרבנמכר (בלוקסמבורגית: Gréiwemaacher, בגרמנית: Grevenmacher) היא קומונה במעמד עיר, הממוקמת במזרח לוקסמבורג, סמוך לגבול עם גרמניה. הקומונה היא בירת קנטון גרבנמכר ומחוז גרבנמכר (עד לביטולו ב-2015).

העיר שוכנת על הגדה השמאלית של נהר המוזל, באזור בו מגדלים ענבי יין.

== ערים תאומות ==
לגרבנמכר הסכם ערים תאומות עם:
* 

== קישורים חיצוניים ==

* 

קטגוריה:לוקסמבורג: ערים
אבראהים האשם

אבראהים האשם (ערבית: ابراهيم هاشم, 1888-1958) היה פוליטיקאי ירדני ממוצא פלסטיני ששימש חמש פעמים כראש ממשלת ירדן. כהונתו הראשונה, בשנים 1933–1938, הייתה כאשר עבר הירדן הייתה חלק מהמנדט הבריטי. בזמן כהונתו השנייה, בשנים 1945–1947, זכתה ממלכת ירדן בעצמאותה. שלוש כהונותיו האחרונות היו תחת שלטון המלך חוסיין, בשנים 1955–1958. נרצח כראש ממשלה בזמן ההפיכה הסוציאליסטית בעיראק.

==ביוגרפיה==

אבראהים האשם נולד בשכם בשנת 1888. למד משפטים באיסטנבול ולאחר מכן לימד בדמשק. בימי שלטונו של פייסל בסוריה היה נשיא בית המשפט הגבוה בדמשק. עם ראשיתו של המנדט הצרפתי בשנת 1920 עבר לירדן. הוא היה שר הכספים של ירדן וכן היה שר המשפטים בממשלת ירדן מספר פעמים, בשנות ה-20. במחצית השנייה של שנת 1932 עלה שמו כמועמד לראשות הממשלה. 

האשם היה חבר בוועידת השייכים שהייתה ידועה כמפלגת העם הירדני. התמנה לראשות ממשלת עבר הירדן המנדטורית בידי האמיר עבדאללה באוקטובר 1933, וסיים את כהונתו הראשונה באוקטובר 1938. נמנה עם האליטה המשכילה ממוצא פלסטיני ששלטה בפוליטיקה הירדנית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. כהונתו השנייה של האשם החלה עם תום מלחמת העולם השנייה, ב-19 במאי 1945. במהלך כהונה זו קיבלה ירדן את עצמאותה מידי בריטניה, ובכך נעשה האשם לראש הממשלה הראשון של ממלכת ירדן ההאשמית. את כהונתו השנייה סיים בפברואר 1947.

בשנת 1951 היה האשם יושב ראש הסנאט הירדני ולאחר רצח המלך עבדאללה ביולי 1951, האשם היה מהחברים בוועדה שמינתה את נאיף (בנו השני של עבדאללה) לעוצר. האשם אף תמך במינויו של נאיף למלך, אך לבסוף גבר הפלג שתמך בטלאל, והוא התמנה למלך בספטמבר 1951. האשם התמנה בנובמבר 1951 למועצת העוצרים שכיהנה בעת העדרו של טלאל לרגל נסיעותיו אל מחוץ לירדן.

האשם התמנה בפעם השלישית לראש ממשלה בזמן מלכותו של חוסיין בעקבות משבר ברית בגדאד בשנת 1955. ראש הממשלה היזאע אל-מג'אלי רצה לצרף את ירדן לברית שיזמה בריטניה, אך הדבר גרר מהומות מצד האופוזיציה הסוציאליסטית בממלכה. בעקבות זאת התפטר אל-מג'אלי והאשם מונה במקומו ב-21 בדצמבר 1955, אולם מינויו לא הרגיע את הרוחות והוא נאלץ להתפטר בראשית ינואר 1956. החליפו סמיר א-ריפאעי, שהכריז סופית על אי-הצטרפותה של ירדן לברית בגדאד. בממשלתו, כיהן האשם כסגן ראש הממשלה. בפברואר 1956 הוא מונה ליושב ראש הסנאט ועזב את הממשלה. 

בהמשך אותה שנה התמנה האשם בפעם הרביעית לתפקיד ראש הממשלה, הפעם כראש ממשלת מעבר לאחר נפילת ממשלתו עולת-הימים של סעיד אל-מופתי. הוא כיהן בתפקיד מיולי עד אוקטובר של 1956. ב-29 באוקטובר נערכו בחירות בהן זכה ראש המפלגה הלאומית הסוציאליסטית סולימאן א-נאבולסי. ממשלתו של נאבולסי נקלעה למשבר ביחסיה עם המלך חוסיין, ששיאו בקשר צבאי להפילו באפריל 1957 ("קשר זרקא"). לאחר כישלון הקשר, חוסיין קטע את מדיניותו הליברלית, פיטר את נאבולסי, והוציא את כל המפלגות אל מחוץ לחוק. ב-24 באפריל מינה את האשם לעמוד בראש ממשלה שהייתה פרו-האשמית באופן מובהק.

בעקבות הקמת קע"ם האנטי-מלוכנית, כאיחוד של מצרים וסוריה, בפברואר 1958, הגיעו עיראק וירדן להסכם על איחוד פדראטיבי ביניהן, במאי 1958. האשם התפטר מתפקיד ראש ממשלת ירדן ומונה לסגן ראש ממשלת האיחוד. ב-14 ביולי 1958, בזמן שהותו בבגדאד בתפקיד זה, פרצה בעיראק המהפכה של עבד אל כרים קאסם, שבמהלכה נרצח מלך עיראק פייסל השני. באותו יום האשם נתפס בשדה התעופה של בגדאד יחד עם שר ההגנה הירדני, ושניהם נרצחו בידי בלינץ' של תומכי המהפכנים, יחד עם שר שלישי, כלוצי אל כיירי.

==לקריאה נוספת==
* 

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ראשי ממשלת ירדן
קטגוריה:ילידי 1878

קטגוריה:נפטרים ב-1958
סעיד אל-מופתי

סעיד אל-מופתי (בערבית: سعيد المفتي; 1898 - 25 במרץ 1989) היה פוליטיקאי ירדני ממוצא צ'רקסי, כיהן שלוש פעמים בתפקיד ראש ממשלת ירדן בשנות ה-50 של המאה ה-20.

==ביוגרפיה==
סעיד אל-מופתי נולד בעמאן בשנת 1898 למשפחה עשירה ממוצא צ'רקסי שברחה מרוסיה. השבטים הצ'רקסים תמכו בעבדאללה עם מינויו לאמיר עבר הירדן בידי הממלכה המאוחדת, וכך נסללה דרכו של אל-מופתי לפוליטיקה הירדנית למן שנת 1924. אל-מופתי נקט במדיניות בדלנית מהממלכה המאוחדת, וטען כי הבריטים מתערבים יותר מדי בנעשה בירדן. כהונתו הראשונה בתפקיד ראש ממשלת ירדן הייתה בחודשים אפריל–דצמבר של שנת 1950. במאי 1953 מונה לסגן ראש הממשלה.

בסוף מאי 1955 התמנה בשנית לתפקיד ראש הממשלה, לאחר שהחליף את קודמו תאופיק אבו אל-הודא. ממשלתו התייחדה בכך שהיא כמעט לא כללה שרים מהממשלה הקודמת ובמקום זאת קידמה לחלק מהתיקים פקידים בכירים לתפקידי שרים. כהונתו השנייה ארכה פחות משנה, בעקבות משבר ברית בגדאד. בספטמבר חתמה הממלכה המאוחדת על הסכם עם עיראק שמטרתו הקמת ברית הגנתית אנטי-סובייטית, שכללה גם את אפגניסטן וטורקיה. הבריטים ניסו לגייס את ירדן לברית, כחברה ערבית נוספת. אולם, אל-מופתי היה הססן ולא קיבל החלטה נחרצת בנושא. בעקבות עסקת הנשק הצ'כית-מצרית ב-21 בספטמבר 1955 נוצר גוש פרו-סובייטי בעולם הערבי שאותו הנהיג נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר. גוש זה היווה קונטרה לברית בגדאד הפרו-מערבית. בהשראת מצרים, השרים הפלסטינים בממשלת אל-מופתי התנגדו להשתתפות בברית הפרו-מערבית, וארבעה מהם התפטרו במפתיע. עקב זאת, וכן התעמולה הגוברת מצד מצרים וחברותיה, אל-מופתי התפטר ב-13 בדצמבר 1955. את מקומו של אל-מופתי תפס שר הפנים בממשלה היזאע אל-מג'אלי, שגם הוא לא האריך ימים בתפקיד.

אל-מופתי נקרא לשמש בשלישית כראש ממשלה ב-22 במאי 1956 בעקבות התפטרותו של סמיר א-ריפאעי. אולם בעקבות חוסר שביעות רצון ציבורי הממשלה הופלה מעט יותר מחודש אחר כך, והוקמה ממשלת מעבר בראשותו של אבראהים האשם עד לבחירות באוקטובר. בדצמבר 1956 מונה אל-מופתי ליושב ראש הסנאט הירדני. באפריל 1957, מונה אל-מופתי לסגן ראש הממשלה ושר הפנים בממשלתו של חוסיין אל-ח'אלידי. לאחר נפילת הממשלה, ניהל אל-מופתי מגעים להקמת ממשלה בראשותו, אולם הדבר לא נסתייע. בהמשך שנת 1957 הוא שב לתפקיד יושב ראש הסנאט והמשיך לכהן בתפקיד זה עם הפסקות עד שנת 1974. במרץ 1963 הוא מונה לסגן ראש הממשלה, בממשלתו של סמיר א-ריפאעי. ביולי 1963 הוא כיהן לזמן קצר כסגן ראש הממשלה, בממשלתו של חוסיין בן נאסר. במהלך הקריירה הפוליטית שלו שימש גם בתפקידי שר התקשורת, שר הפנים ושר החוץ..

אל-מופתי נפטר ב-25 במרץ 1989 בעמאן. על שמו קרוי רחוב מרכזי בבירה הירדנית. אחת משלוש בנותיו היא דוקטור אמינה דאוד אל-מופתי, שלמדה פסיכיאטריה באוניברסיטת וינה. בעת ששהתה בגדה המערבית החליטה להתגייס למוסד וסייעה לישראל במאבק כנגד ארגוני הטרור. בנותיו האחרות נישאו לקצינים בכירים בצבא ירדן ואחת מהן מרצה באוניברסיטת עמאן.

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ראשי ממשלת ירדן
קטגוריה:צ'רקסים
קטגוריה:ירדנים שנולדו ב-1898
קטגוריה:נפטרים ב-1989
Gett

טקסט=
מונית בישראל עם דגלים של Gett ו[[יאנדקס. טקסי]]
מוניות עם מיתוג של Gett בתל אביב
גט (Gett) המוכרת גם בשמה הקודם, גט-טקסי (GetTaxi) היא חברה ישראלית ואפליקציה לשירות הזמנת מוניות ושליחויות דרך טלפון חכם. השירות פעיל בישראל, אנגליה, ארצות הברית ורוסיה.

האפליקציה היא שירות מבוסס מיקום המאפשר לנהגי מוניות ולנוסעים לתקשר זה עם זה באופן ישיר, ובין היתר לתאם איסוף, לבצע תשלום ולתת משוב. ניתן לזהות רכבים בשירות החברה על ידי סמליל, מיתוג, או דגל על הרכב. 

מייסדי חברת ג'יטי גטאקסי סיסטמס בע"מ, המוכרת במותג Gett, מפתחת האפליקציה, הם רועי מן ודייב וייזר, המשמש גם כמנכ"ל החברה. מנכ"ל החברה בישראל הוא מארק און. באפריל 2022 פורסם שווייזר יפרוש מהחברה ויוחלף על ידי מקס קרסניק ומטיאו דה ראנזי כמנכ"לים משותפים.

במאי 2024 דווח שפנגו תרכוש את אפליקציית שירותי התחבורה "Gett" במחיר של כ-175 מיליון דולר.

== היסטוריה ==
האפליקציה הושקה ב-2010 בשם GetTaxi, והפכה במהירות לפופולרית. בשנת 2015 הורחבה פעילות האפליקציה גם להזמנת שליחויות, ועקב כך שינתה החברה את המותג שלה ל-Gett.

במאי 2016 השקיעה קבוצת פולקסווגן 300 מיליון דולר ב-Gett. בדצמבר 2018 דווח שפולקסווגן צפויה למחוק השקעה זו.

ב-2017 רכשה Gett את שירות הנסיעות Juno ב-200 מיליון דולר על מנת להיכנס לשוק ההסעות הפרטי בארצות הברית ולהילחם באובר, ובין היתר גם בליפט. אך ב-2019 הודיעה גט כי היא סוגרת את הפעילות של ג'ונו, בין היתר גם בעקבות עודף רגולציה במדינה.

נכון למרץ 2018 רשומים במאגר החברה בישראל כ-8,000 נהגי מוניות.

בשנת 2018 השיקה גט שירות ייעודי לתושבי ירושלים, בעיקר החרדים, בשם "גט מהדרין" שעיקרו להזמין מוניות שנהגיהם שומרי שבת, כלומר שמתחייבים לא להציע את שירותיהם בשבת ובמועדים.<ref>ת"צ 48087-02-20 מוגרבי ואח' נ' ג'יטי גטאקסי סרוויסס ישראל בע"מ ואח'</ref> ב-19 בפברואר 2020 הגיש נידאל מוגרבי יחד עם שניים נוספים בייצוג המרכז הרפורמי לדת ומדינה תובענה ייצוגית נגד חברת גט על קיום שירות "גט מהדרין" שלטענתם מפלה לרעה נהגי מוניות ערבים ונוסעים, ומפר את חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.<ref></ref> ב-30 במאי 2023 הושגה פשרה בין הצדדים שבעקבותיה חברת גט תעצור את השירות בירושלים ותשלם פיצויים בסך כ-6 מיליון שקלים לנהגי מוניות ערבים ונוסעים שלא יכלו להירשם ל"גט מהדרין".<ref></ref>

ב-2019 חתמה גט על הסכם עם ענקית ההסעות ליפט (Lyft) שתתחיל להסיע את הלקוחות העסקיים.

נכון לינואר 2020, גייסה גט כ-800 מיליון דולר ושווייה הוערך (במאי 2019) בכ-1.48 מיליארד דולר.

בשנת 2016, פורבס הרוסי הציב את Gett במקום התשיעי ברשימת החברות היקרות ביותר של רונייט עם הערכה של 500 מיליון דולר.<ref></ref><ref></ref>

== קישורים חיצוניים ==
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אפליקציות בתחום התחבורה
קטגוריה:מוניות
קטגוריה:חברות שהוקמו בשנות ה-2010
פארק הכט

עמוד הכניסה לפארק הכט
פארק הֶכְט הוא פארק בעיר חיפה, השוכן בין תל שקמונה וגן לאומי תל שקמונה שהוכרז בשנת 2008, ובין חוף דדו. הפארק, שנפתח בשנת 2008 ומשתרע על שטח של 75 דונם, אורכו 1.2 ק"מ ורוחבו נע בין 70-60 מטר. הפארק הוקם בעלות של 14 מיליון שקל על ידי עיריית חיפה ובמימון קרן הכט והוא נקרא על שמו של ראובן הכט. זהו הפארק הגדול ביותר בשטחה האורבני של העיר.

==הפארק==
הפארק שוכן במערב חיפה בצמוד וממערב לכביש החוף והוא פארק נופש פעיל. הפארק משתרע מצפון לדרום והוקם על שטח שהיה מוזנח במשך שנים ומכוסה בחלקו באשפה. הוא תוכנן על ידי משרד אדריכלי נוף גרינשטיין הר-גיל, אדריכלות נוף ותכנון סביבתי. בפארק אלמנטים רבים המאפשרים פעילות רחבה למגוון גילאים. הפארק פונה לקהל יעד מגוון של משתמשים: משפחות, ילדים, מבוגרים, רצים, הולכים, משחקי כדור, רוכבי אופניים, רקע לצילומי חתונות ואירועים עירוניים. בפארק נמצאים מגרשי קט-רגל וכדורסל.

הפארק פתוח רוב שעות היממה והכניסה אליו חופשית. המתכננים יצרו מערכת של אזורים וחללים אשר תומכים בקיום פעילויות שונות לשימוש אוכלוסיות מגוונות. הפארק כולל אזורי צמחייה מגוונים הלוקחת בחשבון את הקרבה לים ועמידה לרסס מי הים תוך שילוב מינים מקומיים עם מינים תרבותיים. חלק מהאזורים בעלי אופי של צמחי תרבות עונתיים. באזורים אחרים יש חיבור לצמחיית החולות הקיימת באזור, וכן משטחי דשא לשימוש התושבים. בעת תכנון הפארק נלקח בחשבון להפוך את חוף הים הנמצא ממערב לפארק לנגיש לתושבי השכונות הסמוכות.

את שטח הפארק חוצים ערוצים של שני נחלים: נחל לוטם בדרום הפארק ונחל עלייה מצפונו. המעבר מעל ערוצי הנחלים נעשה מעל גשרים. העיצוב של הפארק משלב את ואדיות הנחלים כחלק מהפארק. בהמשך, עוברים ערוצי הנחלים באמצעות מעברי מים מבטון מתחת למסילת הרכבת. מעברים אלה מאפשרים קשר בין הפארק לחוף הים. במערבו של אחד המעברים בצמוד לים נמצאת מרפסת תצפית ממנה ניתן לצפות על הים, הגלים וסלעי החוף. גבולו הדרומי של הפארק נתחם בערוץ נחל עמיק.

משטח הפארק יוצא מסלול הליכה לכיוון גן לאומי שקמונה, העובר במקביל לקו החוף. בקרבת הפארק נמצאים מספר אתרים כמו תל שקמונה, שרידי רצפות פסיפס ומבני מגורים ותעשייה מדרום לתל, מערות שקמונה - מערות קבורה על צלע ההר, המכון לחקר הימים והאגמים והאנדרטה לזכר הנרצחים בפיגוע במסעדת מקסים שהתרחש בשנת 2003.

בתוך שטח הפארק עובר מסלול שביל חיפה שנחנך בשנת 2011, הקטע העובר בפארק הוא מקטע 16 בשביל. החל משנת 2012 חודש בשטח הפארק אירוע תערוכת הפרח הבינלאומית חיפה, שהתקיים בעבר בגן האם.

הפארק זכה בשנת 2009 בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף.

==גלריית תמונות==
<gallery>
אזור התכנסות מוצל.JPG|אזור התכנסות מוצל בפארק הכט
בריכת ברווזים.JPG|בריכת הברווזים בפארק
Haifa International Flower Exhibition P1130950.JPG|פארק הכט בתערוכת הפרח 2012. לפני המבנים החצי כדוריים שפך נחל לוטם.
Haifa International Flower Exhibition P1130936.JPG|הפארק בתערוכת הפרח 2012 ברקע בתי שכונת שער העלייה
Hecht park 2014.jpg|פארק הכט, ספטמבר 2014
parkhecht16.JPG|רחבת מתקני שעשועים
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.inature.info/wiki/%D7%A4%D7%90%D7%A8%D7%A7_%D7%94%D7%9B%D7%98 פארק הכט] באתר "טבע ונופים בישראל"
*[http://guyshachar.com/content/heb/2010/hecht-park-ido-tadmor/ איפו בחיפו - פארק הכט חיפה] סיור עם סיור עם גיל הרגיל, באתר של גיא שחר
*[http://www1.haifa.muni.il/apps/project/tourisim/parkhecht.asp תכנון פארק הכט] באתר עיריית חיפה
*

==הערות שוליים==

קטגוריה:מערב חיפה
קטגוריה:חיפה: גנים ופארקים
קטגוריה:ראובן הכט
קטגוריה:כביש 4
יתד חרס

יתד החרס שהוקדש על ידי [[אנתמנה מלך לגש לאלוהי העיר באד-טיבירה (מוזיאון הלובר)]]
צלמית עשויה נחושת המתארת את האל כורע וקובע יתד. נמצאה בעיר נגירסו.]]
יתדות חרס היו בשימוש במסופוטמיה בידי השוּמֶרים וגם בתרבויות עתיקות אחרות באלף השלישי לפנה"ס. המונח 'יתדות חרס' או 'מסמר חומר' מתייחס גם למסמרים או חרוטים, המכונים גם 'מסמרי יסוד'. היתדות הונחו בעת בניית מבנה והוטבעו בתוך קירותיו. על גבי היתדות היו חקוקות כתובות בכתב יתדות כדי לשמש כראיה שהמקדש או המבנה היה רכושו של האל שלו הוקדש המבנה.

בנוסף נעשה שימוש בחרוטים ללא כתובות עליהם, שהיו צבועים במגוון צבעים ושימשו לעיטור ויצרו פסיפסים דקורטיביים על הקירות והעמודים בתוך המבנים. בנוסף שימשו להגברת החוזק של המבנה.

יתד חרס ידוע הוא יתד של המלך אֶנתֶמֶנָה מלך לַגַש שהוקדש לאלוהי העיר השומרית באד-טיבירה, ומספר על הסכם אחווה שנחתם בין אנתמנה ולוּגָל-כִּינִיש-דוּדוּ שליט ארך. הכתובת אומרת: "אלה היו הימים כשאנתמנה שליט לגש ולוגל-כיניש-דודו שליט ארך חתמו על חוזה של אחווה". על פי הכתובת, אנתמנה מתאר עצמו כבונה מקדש העיר אי-מוש לאלים אינַנָּה ותמוז, תחת התואר המקומי שלו לוגל-אי-מוש.

==חרוטי קבורה==
במצרים העתיקה נעשה שימוש בחרוטי קבורה שהיו עשויים מחומר, השימוש בהם היה כמעט אך ורק בנקרופוליס של תבאי. החרוטים הונחו מעבר לכניסה לאולם הקבר. שימושים ראשונים בחרוטים כאלה נעשו כבר בתקופת השושלת ה-11 במאה ה-21 לפנה"ס, אבל הם לא היו מעוטרים. בתקופת הממלכה החדשה, שהחלה במאה ה-16 לפנה"ס, הם יוצרו בגודל מוקטן ועליהם נחרטו שמו ותוארו של בעל הקבר, לעיתים קרובות הכתובת כללה גם תפילה קצרה.

==קישורים חיצוניים==

חרוטי קבורה ממצרים, תקופת [[הממלכה החדשה]]

קטגוריה:שומר
קטגוריה:עתיקות
קטגוריה:מצרים העתיקה
קטגוריה:ממצאים ארכאולוגיים מחרס
אנואר סעב

אנואר סעב (נולד ב-1967) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, דרוזי ישראלי, שכיהן כמפקד חטיבת עודד.

== שירות צבאי ==
סעב נולד וגדל בכפר אבו סנאן. עם גיוסו לצה"ל שובץ בגדוד חרב ועבר מסלול הכשרה כלוחם. לאחר קורס מ"כים חי"ר שימש כמדריך בגדוד 906 (שועלי הנגב). בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. לאחר מכן שימש כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד חרב. בתפקידו הבא שימש סעב כמפקד פלוגה בחטיבת ביסלמ"ח. בהמשך שימש כמפקד גדוד חרב וכסגן מפקד חטיבת שומרון, בין היתר עם פרוץ האינתיפאדה השנייה באירועי קבר יוסף והר עיבל. לאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת ברעם.

בשנים 2006–2008 פיקד על חטיבת עודד, בין היתר במלחמת לבנון השנייה. סעב הוביל את חייליו בקרבות על מרג' עיון ואל-ח'יאם. בעת מבצע עופרת יצוקה שימש סעב כמפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף, ולאחר מכן מפקד מחוז צפון וחיפה בפיקוד העורף, בין היתר באירוע השרפה בכרמל. בנוסף שימש סעב כמדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים רב חילי במשך שנתיים.

לאחר שחרורו מכהן כמנכ"ל חברת נדין טק בע"מ העוסקת בתחום התוכנה והתעופה. במילואים משמש כראש מטה הגיס הצפוני.

סעב בעל סטארט אפ MY CITY מערכת שליטה ובקרה לניהול הרשויות והארגונים, שזכתה לתמיכת המדען הראשי בשנת 2018/2019.

סעב הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וכן השתלם בקורס בחיל הנחתים האמריקני, למעשה הקצין הדרוזי הראשון בוגר פו"מ מרינס. כמו כן לסעב תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון, תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה ותואר ראשון נוסף במשפטים מהקריה האקדמית אונו.

== קישורים חיצוניים==
* .
* .
* 
;מפרי עטו:
* [https://www.lebanonwar2.idf.il/%D7%93%D7%91%D7%A8-%D7%94%D7%9E%D7%A4%D7%A7%D7%93%D7%99%D7%9D/%D7%90%D7%9C%D7%9D-%D7%9E%D7%99%D7%9C-%D7%90%D7%A0%D7%95%D7%90%D7%A8-%D7%A1%D7%A2%D7%91/ דבר מפקד חטיבת "עודד" במלחמת לבנון השנייה, אל"ם (מיל') אנואר סעב], אתר צה"ל, 10.07.2016.

==הערות שוליים==

קטגוריה:אלופי-משנה בצה"ל
קטגוריה:מפקדי חטיבת עודד
קטגוריה:קצינים דרוזים ישראלים
קטגוריה:מפקדי מחוז מרכז בפיקוד העורף
קטגוריה:מפקדי מחוז צפון בפיקוד העורף
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בוגרי הקריה האקדמית אונו: משפטים
קטגוריה:משפטנים דרוזים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1967
קטגוריה:אבו סנאן: אישים
הבשורה מצ'סטלו

הבשורה או הבשורה מצ'סטלו (באיטלקית: L'Annunciazione di Cestello) היא ציור טמפרה על לוח עץ במידות של 150X160 ס"מ מאת הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס, סנדרו בוטיצ'לי. הציור מוצג במוזיאון אופיצי בפירנצה .

היצירה הוזמנה בשנת 1489 על ידי בנדטו די סר ג'ובאני גרדי (Benedetto di Ser Giovanni Guardi) עבור כנסיית צ'סטלו בפירנצה (כיום כנסיית סנטה מריה מדלינה דיי פאצי). היא נמצאת באופיצי מאז שנת 1782.

הציור כולל את האלמנטים האייקוניים של הבשורה למרים, נושא שבוטיצ'לי עסק בו במשך שנים. כיום מוכרים שבעה ציורים של האמן המתארים את האירוע, הראשון מ-1479 והאחרון מ-1493.

==ראו גם==
ציורי בשורה נוספים מאת בוטיצ'לי:
* הבשורה של בוטיצ'לי במוזיאון קלווינגרוב בגלאזגו.
* הבשורה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
* הבשורה - פרסקו בגלריה אופיצי.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:סנדרו בוטיצ'לי
קטגוריה:ציור של תקופת הרנסאנס
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-15
קטגוריה:ציורי טמפרה
ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב

ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב (ברוסית: Владимир Дмитриевич Набоков; 21 ביולי 1870 – 28 במרץ 1922) היה מדינאי, קרימינולוג ועיתונאי ליברל-דמוקרט רוסי. אביו של הסופר הנודע ולדימיר נבוקוב, ולכן נקרא גם ולדימיר נבוקוב האב.

== משפחתו וראשית ימיו ==
נבוקוב נולד בצארסקויה סלו למשפחה אריסטוקרטית. אביו, דימיטרי (1827–1904) היה שר המשפטים בממשלת הצאר אלכסנדר השני. אמו, מריה פון קורף (1842–1926) הייתה ברונית גרמנית-בלטית מקורלנד.

נבוקוב למד משפטים וקרימינולוגיה באוניברסיטת סנט פטרבורג ולימד בבית הספר למשפטים בעיר. ב-1897 נשא לאשה את אלנה איוונובנה (1876–1939) ולזוג נולדו חמישה ילדים: ולדימיר, סרגיי (1900–1945), קיריל (1911–1964), אלנה (1906–2000) ואולגה (1903–1978).

== חיים פוליטיים ברוסיה ==
בין השנים 1904–1917 ערך את העיתון "נאום" (Речь). ב-1906 נבחר לדומה (בית הנבחרים) מטעם המפלגה הדמוקרטית החוקתית (ה"קדטים").

לאחר מהפכת פברואר 1917 כיהן כשר בממשלת המעבר הרוסית.

עקב מהפכת אוקטובר נמלטה משפחת נבוקוב מסנט פטרסבורג, תחילה לחצי האי קרים, בו הקימו הרוסים הלבנים רפובליקה קצרת ימים, בה כיהן כשר משפטים ולאחר מכן, ב-1919 עבר ללונדון.

== חייו ומותו בברלין ==
בעוד ולדימיר נבוקוב הצעיר נשאר באנגליה לצורכי לימודים בקיימברידג', עברו ב-1920 נבוקוב האב ומשפחתו לברלין, מרכזם של רוב הגולים הרוסים באותה תקופה.

נבוקוב השתלב עד מהרה בחברת המהגרים ובצמרת ההנהגה של מפלגת הקדטים בברלין. הוא ערך והוציא לאור את העיתון Rul ("הגה") שהצטיין בגישה דמוקרטית, ליברלית ופרו-מערבית וסלד באופן גלוי מכל קיצוניות ימנית או שמאלית.

מפלגת הקדטים הרוסית בברלין התפלגה לפלג שביקש לחזור לרוסיה ולשאת ולתת עם הבולשביקים, בראשות פאבל מיליוקוב ולפלג שביקש לבסס חברה רוסית-מערבית חלופית בברלין, בראשותו של נבוקוב. ב-28 במרץ 1922 כינסו מיליוקוב ונבוקוב דיון פומבי באולם הפילהרמונית של ברלין. לאולם הצליחו להיכנס שני צעירים רוסים מלוכנים-ימנים קיצוניים, שביקשו לרצוח את מיליוקוב. השניים, שבלסקי וטבוריצקי, היו ממקורביו של פיודור וינברג ושל חוגים קדם-נאציים. עם תחילת האספה קמו ממקומם והחלו לצעוד לכיוון הבמה, תוך שירת שירים לאומניים. כאשר שלף שבלסקי אקדח וכיוון אותו אל מיליוקוב, זינק נבוקוב על מנת לסכל את הרצח, אולם המתנקשים ירו בנבוקוב מספר כדורים עד שהתמוטט ומת.

נבוקוב הבן שהה אותה עת בברלין, במסגרת ביקור משפחתי והאירוע מוזכר בספרו האוטוביוגרפי "דבר, זיכרון".

== קישורים חיצוניים ==

* [http://dezimmer.net/NabokovFamilyWeb/nfw01/nfw01_003.htm רשומה גנאלוגית]
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:קרימינולוגים
קטגוריה:שרי ממשלת רוסיה
קטגוריה:קורבנות רצח בגרמניה
קטגוריה:רפובליקת ויימאר: אישים
קטגוריה:עורכי עיתונים רוסים
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1869
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1922
שירה חברתית

שירה חברתית היא תמת שירה שמתמקדת במציאות ועוסקת בנושאים של צדק חברתי.

==שימושים היסטוריים במונח==
צירוף המילים "שירה חברתית" כמונח בתחום השירה, הופיע לראשונה בספרדית (Poesia Socíal), כשם כולל לקבוצה של משוררים שעסקו ספציפית בתמות חברתיות בשנות ה-50 וה-60, בהשפעתה ובהשראתה של מלחמת האזרחים בספרד. מאוחר יותר החל המושג להתקבל גם בשפה האנגלית, תחילה בהקשר של שירה שנכתבה בספרדית בידי מקסיקנים-אמריקנים בטקסס. לאחר שהתבסס המושג השתמשו בו חוקרי ספרות על מנת להתייחס לשירתם של מספר משוררים, בהם ג'ורג' ברנרד שו, ויסטן יו אודן וססאר ואייחו. 

==שירה חברתית בישראל==
במהלך המחאה החברתית של 2011, ראתה אור בהוצאת גרילה תרבות החוברת 'שירון המהפכה: שירת האוהלים', שהתמקדה בשירים בעלי תוכן חברתי. דוגמאות נוספות לשירה חברתית בישראל, הן האנתולוגיה 'אדומה', ספר השירה הראשון של יודית שחר, וערבי השירה של ערס פואטיקה.

==ראו גם==
* שיר מחאה
* גרילה תרבות
* ביטאון שירה

== קישורים חיצוניים ==
* 
* [http://social-poetry.co.il אתר שירה חברתית]

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סוגות שיריות
צביעה של סרטי קולנוע

With Our King and Queen Through Indiaצביעה של סרטי קולנוע היא שם לכל תהליך של הוספת צבע לתמונות נעות בצבע שחור לבן. הדבר נעשה על מנת להוסיף לסרט אפקטים מיוחדים, לערוך לסרט מודרניזציה או להציג מראה אותנטי של הישויות שצולמו בו. צביעת סרטי קולנוע הפכה לנפוצה ולקלה יותר בעידן המחשב, כשהאופציה להתחקות אחר הצבעים המקוריים הפכה לקלה יותר. בעידן ה-DVD, וכן התפתחות האמצעים הטכנולוגיים, הצביעה צוברת פופולריות מחודשת.

== טכניקות צביעה ==
בטכניקת הצביעה ביד, שהייתה אחת הטכניקות הראשוניות והפרימיטיביות לצביעת סרטים, כל עותק של סרט הודפס בנפרד, ולפיכך היה על הטכנאים לעבור בדקדקנות על כל פריים, כדי להציג צביעה מקצועית ועשירה. לעיתים נעשה שימוש בשבלונה על מנת להקל על הטכנאים. הצביעה במחשב החלה בשנות השבעים ופותחה על ידי וילסון מרקל. בצביעה זו, הטכנאי מצייר רק חלק מהתמונה, כשהמחשב משלים את שאר התמונה במדויק לפי הכיוון שהתווה הטכנאי. במקור הצביעה במחשב נחשבה לירודה וזולה, אך השתפרה מאז 1980.

עם השנים פותחו טכנולוגיות צביעה ממוחשבת רבות, כאשר כל טכנולוגיה מציגה יתרונות וחסרונות.

בשנת 2005, הזמין מרטין סקורסזה צביעה של קטעים מסרטים הוליוודיים מסוימים עבור הצגת צביעתם בסרטו "הטייס".

== מחלוקות ==
באמצע שנות השמונים, לאחר צביעת סרט הקומדיה "טופר", החלה תופעת הצביעה לעורר מחלוקות. התומכים בתופעה טענו שכך קהלים חדשים ייחשפו לסרטים הישנים. הטענה העיקרית של המתנגדים לה, שאינה רלוונטית כיום, הייתה שהצביעה נעשית באופן מגושם, חסר יעילות ולא לוקחת בחשבון טכניקות תאורה מסוימות שיועדו במקור לשחור לבן. בין התומכים בדבר היה קרי גרנט. בין המתנגדים לדבר היו רוג'ר איברט, פרנק קפרה ג'יימס סטיוארט, ג'ון יוסטון, ג'ורג' לוקאס ווודי אלן.

איל התקשורת טד טרנר, שנודע בציבור כחסיד של צביעת סרטים, ניצל את תדמיתו זו לצורך מסירת הודעה הומוריסטית לעיתונות כי ישקול לצבוע את "האזרח קיין". אורסון ולס, שלקח הצהרה זו ברצינות, ביקש שבועיים לפני מותו ב-1985 ש"לא יתנו לטד טרנר להשחית את הסרט שלי עם הצבעים שלו".

== ראו גם ==
* טכניקולור

קטגוריה:היסטוריה של הקולנוע
קטגוריה:טכניקות אמנותיות
זוחלים ימיים

שחזור של Acamptonectes
זוחלים ימיים היא קבוצה של זוחלים החיים את רוב חייהם בים ומוצאים בו את מזונם. קבוצה זו איננה ענף או קבוצה טבעית, אלא קבוצה המאגדת בתוכה בעלי חיים מענפים שונים בעלי אפיונים דומים (עקב אבולוציה מתכנסת).

זוחלי הים החלו להופיע בתקופת הפרם שבפליאוזואיקון ולעומת הדו-חיים הם יכלו לחיות ולשחות בים בלי בעיות (הדו-חיים סופגים חומרים דרך עורם מה שבים המלא במלח עלול להיות קטלני). היו סדרות רבות שהחלו לעבור אז לים: מזוזאורוס, איכתיוזאורים, מוזאזאוריים, נותוזאוריים, זאורופטריגיים כמו ההנודוס והפלזיוזאורים (שחלקם היו ארוכי צוואר וחלקם גדולי לסתות), צבי ים גדולים כמו ארכלון, והתנינים הימיים ת'לאטוסוכים. כמו כן היו זוחלים כמו תנינאים גדולים במים מתוקים כמו דיינוסוכוס וסרקוסוכוס ואפילו דינוזאורים כמו הבריוניקס.

לאחר הכחדת קרטיקון-שלישון, היו הרבה פחות זוחלים ימיים מאשר קודם וסדרות רבות של זוחלים ימיים ואף חיות ים אחרות – נכחדו. היצורים ששרדו ופנו לים היו תנינים שונים (תנין הים הוא התנין היחיד ששוחה באוקיינוס), צבי ים, נחשי ים ארסיים ובאיי גלאפגוס גם איגואנה ימית.

ישנם גם כמה מיני זוחלים המצויים במים מתוקים או יודעים לשחות זמן רב כמו: אנקונדה, רוב הצבים, והתנינים ולטאות שונות כמו כוח הנילוס ובסיליסק.

שלא כמו יונקים ימיים ועופות ימיים, לחלק מהזוחלים הימיים יש אפשרות לנשום חלקית חמצן מהעור וכך להיות יותר זמן מתחת למים. אך לעומתם הם אינם יכולים להיות במים קרים ושופעי חמצן ודגים (מלבד הצב הגלדי). בנוסף, הזוחלים הימיים מטילים ביצים ביבשה אם כי חלקם ממליטים ולדות בתוך הים. חלק מהזוחלים הימיים שנכחדו לא יכלו כלל לעלות לחוף, כך שהם השריצו צאצאים חיים בים. הדבר ניכר ממאובנים של איכתיוזאורוס בהמלטה.

התנין דמוי הדג [[דקוזאורוס בציד פטרוזאורים]]

==קישורים חיצוניים==

*
גוגי גרנט

גוגי גרנט (באנגלית: Gogi Grant; 20 בספטמבר 1924 - 10 במרץ 2016) הייתה זמרת מוזיקה פופולרית אמריקאית. הייתה ידועה בעיקר בזכות להיטה "The Wayward Wind", שכיכב בראש רשימת הלהיטים בשנת 1956.

== חייה ==
גרנט נולדה כמירטל אודרי ארינסברג בפילדלפיה, פנסילבניה. בגיל 12 עברה עם משפחתה ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם התפרסמה בתחרויות שירה ובתוכניות טלוויזיה. בשנת 1952 החלה להקליט את שיריה הראשונים, תחת השמות "אודרי בראון" ו"אודרי גרנט". כינוייה "גוגי" ניתן לה על ידי סוכנה בחברת התקליטים תקליטי RCA. ב-1955 עברה לחברת תקליטים קטנה ואלמונית בשם "Era Records", שם הוקלט שירה הראשון שהפך ללהיט "Suddenly There's a Valley", ונכנס לרשימת עשרת הגדולים של בילבורד באותה שנה.

שנה לאחר מכן, ב-1956 הוציא גרנט שיר נוסף שהיה ללהיט גדול אף יותר, ושבגללו היא זכורה, ה-"The Wayward Wind", שכיכב בראש רשימת הלהיטים במשך מספר שבועות באותה שנה. מעל למיליון עותקים של השיר נמכרו ברחבי ארצות הברית בלבד, ובאנגליה השיר הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי. היא הופיעה יחד עם הווארד קיל בגרסת האריך-נגן של המחזמר המפורסם "ספינת השעשועים" בשנת 1958.

למרות שגרנט לא הפסיקה להופיע עד שנת 2010, הפופולריות שלה ירדה כבר בשנות השישים, עם הצלחות מינוריות במהלך הקריירה הארוכה.

נפטרה ב-10 במרץ 2016.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:זמרות אמריקאיות
קטגוריה:זמרים אמריקאים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1924
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1924
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-2016
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2016
תיאטרון המעלות

תיאטרון המעלות או תיאטרון רוטברג הוא תיאטרון פתוח בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.

==תולדות המקום==
בז' בניסן תרפ"ה, 1 באפריל 1925, התקיים בקמפוס הנבנה בהר הצופים טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. הטקס נועד לחבר את הציבור הרחב אל האוניברסיטה הצעירה ולסמן בתודעה הציבורית את תחילת פעילותה של האוניברסיטה כמוסד אקדמי מוביל בעם ישראל, שהוקם בתכנונה של התנועה הציונית בארץ ישראל.

לצורך הטקס תכנן האדריכל פריץ קורנברג אמפיתיאטרון זמני בהר הצופים ונבנתה במת כבוד מעץ. המקום שנבחר להקמת התיאטרון נמצא בצידו המזרחי של הקמפוס וצופה אל עבר מדבר יהודה והרי אדום.

לאחר כעשור נבנה מבנה הקבע של התיאטרון בתכנון האדריכל בנימין צ'ייקין.

==התיאטרון==
התיאטרון הקבוע נבנה באותו מקום של קודמו ונקרא "תיאטרון המעלות". בתחתית התיאטרון נבנתה במה בסגנון רומי עם חמישה שערים שדרכם ניתן לראות את הנוף, מעל השערים הכתובת האוניברסיטה העברית בירושלים בעברית ובאנגלית וסמליל האוניברסיטה. משני צידי הבמה ומתחתיה נבנו אולמות ומחסנים.

במהלך מלחמת העצמאות ניזוק התיאטרון וגם השנים שבהן הקמפוס היה מובלעת בשטח ממלכת ירדן לא הועילו למצבו הפיזי. לאחר מלחמת ששת הימים, כשחזרה האוניברסיטה להר הצופים, בוצעו עבודות שיפוץ בתיאטרון. עבודות השיפוץ נתרמו על ידי הזוג רוטברג מאילינוי, ארצות הברית ושם התיאטרון הוסב ל"תיאטרון רוטברג".

במהלך השנים התיאטרון משמש לטקסים הרשמיים של האוניברסיטה. לאחר מלחמת ששת הימים נערך במקום טקס הענקת תוארי דוקטור ודוקטור לשם כבוד במהלכו קיבל רמטכ"ל המלחמה, רב-אלוף יצחק רבין, תואר דוקטור לשם כבוד. במעמד קבלת הטקס נשא רבין את נאום הר הצופים.

==תמונות התיאטרון==
<gallery widths="125px" heights="100px"">
קובץ:Keren Hayesod Album, Hebrew University02 (cropped).jpg|קונצרט באמפיתיאטרון, שנות השלושים
קובץ:Har Hatsofim IMG 7860.jpg|שערי הכניסה לתיאטרון
קובץ:מבט על המדרגות מלמטה..jpg|מדרגות התיאטרון
קובץ:התיאטרון הפתוח בהר הצופים.jpeg|העמודים ושם האוניברסיטה
קובץ:Founding of the Hebrew University.jpg|האמפיתיאטרון הזמני בטקס הפתיחה
</gallery>

==ראו גם==
* אמפיתיאטרון גבעת רם

==קישורים חיצוניים==

*[https://web.archive.org/web/20131013061304/http://new.huji.ac.il/files/fcc920070e411ff81e2a1142181ce54b/siurim_היסטוריה.pdf הסבר על התיאטרון בחוברת סיור בהוצאת האוניברסיטה]
*

קטגוריה:האוניברסיטה העברית בירושלים: מבנים
קטגוריה:אמפיתיאטראות בישראל
קטגוריה:קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן בנימין צ'ייקין
המעלות
מנחם מנשה

חכם מנחם מנשה (1892, ה'תרנ"ג – 5 בספטמבר 1968, י"ב באלול ה'תשכ"ח, ירושלים) היה מייסד ארגון "חברת אהבת חיים" ומחבר הספר אהבת חיים, על התורה, הכולל פירושים, מעשיות, אגדות והלכות.

== ביוגרפיה ==
נולד בעיירה קאייק הסמוכה לרוסה שבנסיכות בולגריה ליעקב מנשה ולסולטנה. אביו נפטר כשהיה בן עשר והוא נותר עם אמו וארבעת אחיו. למד בעירו ובהמשך באיסטנבול אצל חבריו ותלמידיו של רבי יצחק אקריש (מחבר הספר "קריית ארבע"), ואצל רבי שלמה אליעזר אלפנדרי. במקביל עבד בעבודות זמניות לפרנסתו. היה חבר בחברת מזהירי שבת שיצאו מדי ערב שבת להזהיר את בעלי החנויות על סגירתן לקראת כניסת השבת.

בגיל 18 נשא את אסתר חרז, בת למשפחת נדבנים מאדריאנופול, שהייתה יתומה ומבוגרת ממנו בשנתיים. בגיל 20 גויס לצבא האימפריה העות'מאנית והשתתף במלחמת העולם הראשונה. בגיל 25, עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנו, באמצעות עגלה שהביאה אותם לגבול לבנון. המשפחה התיישבה בשכונת בית ישראל בירושלים.

בירושלים התחבר עם המקובל הרב יצחק אלפייה והפך לתלמידו. בשנת ה'תרצ"ד כאשר עלה הרב יהודה פתיה לירושלים, הפך ליד ימינו ולתלמידו.

עבד לפרנסתו כפחח. בשנת 1930 (ה'תר"צ) הקים את "חברת אהבת חיים", שעסקה בהפצת תורה, קיום תעניות דיבור, תפילות, תיקונים ואיסוף כספים לעזרה לנזקקים. בימי מלחמת העולם השנייה ערך מספר תפילות ציבוריות למען שלום האזרחים וסיום המלחמה.

רוב פעולותיו למען נזקקים היו בסתר. הרב שמואל אליהו סיפר שאביו, הרב מרדכי אליהו אמר עליו שהיה אחד מל"ו צדיקים, "אם לא הראשון שבהם".

נפטר בי"ב אלול ה'תשכ"ח, 5 בספטמבר 1968, בגיל 76 ונקבר בהר המנוחות.

נכדו הוא הרב יוסף שבתאי (שני), נכדתו היא הזמרת ריקי גל.

== חיבוריו ==
* אהבת חיים - דרשות, אגדות, מעשיות והלכות על סדר פרשיות השבוע, ירושלים 1936 (שני כרכים, [https://www.otzar.org/wotzar/book.aspx?5172 חלק א] ו[https://www.otzar.org/wotzar/Book.aspx?17068&$201709032151442 חלק ב], באתר אוצר החכמה)
* [http://www.hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=32882&pgnum=1 לקוטי מנשה] - הלכה ומוסר על פי סדר אורח חיים, ירושלים ה'תרצ"ז, 1937. באתר hebrewbooks

== לקריאה נוספת ==
* מרדכי אלמז, חכם מנחם מנשה, עובדות, הנהגות, ותולדות חייו, ירושלים ה'תשנ"ה

== קישורים חיצוניים ==
* נכדו הרב יוסף שבתאי, [http://www.shaaryosef.com/books/toldot-menachem-2013.pdf תולדות מנחם], ירושלים ה'תשע"ג
* 
* [https://www.tehillim-center.co.il/article/622 מי היה חכם מנחם מנשה זצ"ל, שיום פטירתו חל בי"ב אלול], באתר תהילים, 7 בספטמבר 2016, ד' אלול התשע"ו
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:רבנים טורקים
קטגוריה:מחברי ספרי דרוש
קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:האימפריה העות'מאנית: רבנים
קטגוריה:ירושלים: רבנים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1892
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1968
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
ויקיפדיה הרומנית

ויקיפדיה הרומנית היא גרסה של ויקיפדיה בשפה הרומנית. המיזם החל ב-19 ביוני 2003 ונכון ל-{{יום מקומי}} ב{{שם חודש מקומי}} {{שנה מקומית}} ישנם בו ערכים ו- משתמשים פעילים.

== היסטוריה ==
הערכים הראשונים בוויקיפדיה הרומנית נכתבו בחודש יולי 2003, כאשר הגרסה הראשונה של העמוד הראשי נכתבה ב-12 ביולי 2003. ממשק המשתמש היה בתחילה באנגלית ותורגם בהמשך לרומנית על ידי בוגדן סטנצ'סקו. משתמש זה פנה לאוניברסיטאות שונות ברומניה שמחוברות לאינטרנט וכן לאקדמיה הרומנית על מנת למשוך תורמים לפרויקט. מאמציו משכו את תשומת הלב של התקשורת הרומנית, שזימנה אותו לעיתים תכופות להציג את הפרויקט בפני הציבור הרחב.

באפריל 2004, ויקיפדיה הרומנית סייעה בהשקת ויקיפדיה בשפה הארומנית.

=== המחלוקת המולדובנית ===
מרבית תושביה של רפובליקה מולדובה הם דוברי רומנית, אולם בתקופה בה האזור היה חלק מברית המועצות כתבו את השפה הרומנית באותיות קיריליות ובהשפעת השפה הרוסית חדרו לאוצר המילים המולדובני מילים רוסיות. לאחר שרפובליקת מולדובה זכתה לעצמאות היא הכריזה על השפה הרומנית כשפתה הרשמית ועברה לשימוש באלפבית הרומני, שנגזר מהאלפבית הלטיני. המיעוט הסלאבי ברפובליקת מולדובה לא היה מרוצה מההתפתחות ותבע מעמד דומה לשפה הרוסית, אך התביעות נדחו. חבל טרנסניסטריה המולדובני, שבשטחו מרבית האוכלוסייה היא ממוצא רוסי או אוקראיני, הכריזה ב-1990 על פרישה ממולדובה ותבע עצמאות. בחבל טרנסניסטריה מדוברות שלוש שפות, רוסית, אוקראינית ורומנית המכונה מולדובנית - כל השפות נכתבות באותיות קיריליות. נמצאו כותבי רומנית באותיות קיריליות שתבעו הכרה בשפה מולדובנית נפרדת מהרומנית, שפה קרויה בפיהם: "מולדובנית" וגם פתחו מיזם ויקיפדי עבור השפה הזאת. לאחר שהצדדים הציגו את טיעוניהם, ויקיפדיה החליטה ב-2006 להקפיא את המיזם המולדובני ולהותיר רק ויקיפדיה רומנית, בעיקר משום שלא נמצאו ויקיפדים מולדובנים, שישאו את המיזם ומספר הערכים בוויקיפדיה המולדובנית היה מועט מאוד ומרבית הערכים היו הפניות לערכים המתאימים בוויקיפדיה הרומנית.

== שינויים בסימנים הדיאקריטיים ==
ב-2010 שינתה הוויקיפדיה הרומנית את הסימנים הדיאקריטיים של האותיות הרומנית המקבילות לשי"ן ולצד"י. האותיות היו מורכבות מהאותיות S ו-T עם סימן דיאקריטי מתחתן - הסימן היה סדיליה ושונה לפסיק רגיל.

== קישורים חיצוניים ==

* 

==הערות שוליים==

רומנית
קטגוריה:רומנית
ליובר

ליובר (באוקראינית: Любар) היא עיירה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה.

==יהדות==
היהודים מופיעים בליובר עוד בראשיתה. בית הכנסת הראשון נבנה ב-1491. בתקופת מרד חמלניצקי היהודים ברחו מן המקום ובית הכנסת נשרף על ידי הקוזקים. האוכלוסייה היהודית החלה לחזור לליובר בסוף מאה ה-17 תחילת מאה 18. שיא האוכלוסייה היה ב-1910, אז האוכלוסייה היהודית בליובר נאמדה ב-8648 שהיו יותר מ-40 אחוזים מכלל האוכלוסייה. 

בתקופת מלחמת האזרחים לאחר מהפכת אוקטובר פרצו פוגרומים ברחבי אוקראינה, בליובר נרצחו 44 יהודים, יותר ממאתיים נפצעו, מאות נשים נאנסו.

===שואה ומלחמת העולם השנייה===
חיילי ורמאכט נכנסו לליובר ב-6 ביולי 1941, ובמקום הוקם גטו. ב-9 באוגוסט 1941 כ-300 גברים יהודים מהעיירה נרצחו בכפר הסמוך יורובקה, ובספטמבר נרצחו כ-1,380 יהודים נוספים בסמוך לעיירה. הגטו חוסל באוקטובר 1941 בידי שוטרים אוקראינים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:גטאות באוקראינה
קטגוריה:מחוז ז'יטומיר: יישובים
קטגוריה:קהילות יהודיות באוקראינה
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-14
סורוקה (עיר)

סורוקה (ברומנית: Soroca, אוקראינית: Сороки, בפולנית: Soroki, ביידיש: סאָראָקע) היא עיר בצפון מולדובה, סמוך לגבול עם אוקראינה. שוכנת לגדת נהר הדניסטר, ומרוחקת כ-160 ק"מ צפונית מהבירה קישיניב. העיר משמשת כבירת מחוז סורוקה. בעבר הייתה קהילת יהודי סורוקה קהילה משמעותית.

== היסטוריה ==
ההתיישבות בעיר החלה בימי הביניים, אז סחרו תושבי סורוקה עם הרפובליקה של ג'נובה. בשנת 1499 בנה שטפן הגדול מצודה בעיר, הקיימת עד היום. מקור השם סורוקה אינו ידוע.

המצודה המקורית שהוקמה מעץ, הייתה חוליה חשובה בשרשרת הביצורים שהגנה על נסיכות מולדובה. לגדת הדניסטר הוקמו ארבעה מבצרים, לגדת הדנובה שניים, ועוד שלושה בגבול הצפוני של הנסיכות. בין השנים 1543–1546 נבנה המבצר מחדש מאבן, תחת שלטונו של פטרו רארש.

במלחמה הטורקית הגדולה בשלהי המאה ה-17, הגנו בהצלחה כוחותיו של יאן סובייסקי על המבצר מפני העות'מאנים. למבצר הייתה חשיבות אסטרטגית לשני הצדדים שנלחמו במלחמה העות'מאנית-רוסית, שהתקיימה בין 1710–1711. העות'מאנים כבשו את המבצר, והם החזיקו בו עד לכיבושו מחדש על ידי הרוסים במהלך המלחמה ב-1735–1739.

שנות המאה ה-19 היו שנים של שגשוג יחסי, העיר גדלה במהירות, חולקה לשכונות, נבנו בה רחובות מודרניים, בתי חולים, בתי ספר, וכנסיות. תחת שלטון ברית המועצות הפכה סורוקה למרכז תעשייתי חשוב בצפון מולדובה.

== הקהילה היהודית ==

בין רבני העיר, וככל הנראה הראשון בה, בלט רבי דוד שלמה אייבשיץ, מצדיקי תנועת החסידות ומחבר הספר "לבושי שרד". הרב אייבשיץ, פעל בעיר בראשית המאה ה-18 (תקס"ג) והחל לפעול לענייני היהדות בעיר. הוא הקים בה את הישיבה הראשונה בבסרביה, וכן הפיץ בה את משנת החסידות. בשנת 1897 מנתה הקהילה היהודית בסורוקה 8,763 תושבים, שהיו למעלה ממחצית תושבי העיר. מרבית יהודי העיר עסקו בחקלאות, בעיקר בגידול טבק וענבים.

לפני מלחמת העולם השנייה היה לקהילת יהודי סורוקה בתי ספר, בית חולים ובית אבות משלה. הקהילה הושמדה כולה עם כניסת הנאצים לעיר. כיום מתגוררים בעיר כ-150 משפחות יהודיות, בעיר פועל בית חב"ד.

== דמוגרפיה ==
{|class="toccolours" border="1" cellpadding="3" style="border-collapse:collapse;text-align:center"
!width="100px"|שנה
!width="80px"|תושבים
!width="80px"|שינוי
|-
|1930 ||14,661||-
|-
|1959 ||14,895|| 1.6%
|-
|1970 ||24,465|| 64.2%
|-
|1979 ||31,831|| 30.1%
|-
|1989 ||42,297|| 32.9%
|-
|2004 ||28,362|| 32.9%
|-
|2012 ||37,500|| 32.2%
|-
|2014 ||22,196|| 40.8%
|}
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2012, התגוררו בעיר 37,500 תושבים.

בעיר מתגוררים מיעוט ניכר של צוענים, לעיתים מכונה סורוקה "בירת הצוענים במולדובה".

== ערים תאומות ==
לסורוקה הסכם ערים תאומות עם:
* 

==גלריית תמונות==
{| align=center
|<gallery widths="150px" heights="150px" perrow="4">
קובץ:СорокиЗемство.jpg|מראה העיר בשנת 1917
קובץ:Soroca12.jpg|מראה העיר מהגבעות הסמוכות
קובץ:Soroca77.JPG|מראה במרכז העיר
קובץ:Mihail Sadoveanu monument in Soroca park.jpg|אנדרטה לזכרו של מיכאיל סדוביאנו בפארק העורבים שבסורוקה
קובץ:4-Wikiexpedition13.JPG|חומת המבצר
קובץ:Cetatea Soroca.JPG|מראה המבצר מהגדה השנייה של הדניסטר
קובץ:Soroca50.jpg|כנסיית הכרת התודה בסורוקה
</gallery>
|}

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מולדובה: ערים
קטגוריה:מולדובה: רשויות עירוניות
קטגוריה:מולדובה: עיירות יהודיות
קטגוריה:קהילות יהודיות שהושמדו בשואה
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-15