Songs from the West Coast

Songs from the West Coast (בתרגום חופשי מאנגלית: שירים מן החוף המערבי) הוא אלבום האולפן ה־26 של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־1 באוקטובר 2001. הוא הוקלט בלונדון ובחמישה אולפנים בלוס אנג'לס. מבקרים רבים ראו באלבום חזרה לצליל מבוסס הפסנתר שאפיין את המוזיקה של ג'ון בשנות ה־70 המוקדמות, צליל שכמה מהם כינו "חזרה לשורשים"
.

האלבום, כמו גם הסינגלים "I Want Love" ו־"Original Sin", היו מועמדים לפרס גראמי. התארחו בו מוזיקאים ונגני אולפן מפורסמים, ובווידאו קליפים של הסינגלים שלו כיכבו שחקנים מפורסמים.

== רקע ==
האלבום נוצר בשיתוף פעולה של ג'ון עם הפזמונאי הקבוע שלו, ברני טופין. לראשונה השניים עבדו פנים מול פנים בחדר אחד. החדר היה בלוס אנג'לס (שם גם הוקלט האלבום), ומכאן שם האלבום. פטריק לאונרד הפיק את האלבום וניגן קלידים בכמה שירים. ג'ון ולאונרד שיתפו פעולה גם באלבומו הקודם של ג'ון, פסקול הסרט "הדרך לאל דוראדו", שיצא לאור בשנה הקודמת. המתופף הוותיק חזר ללהקה כחבר קבוע באופן מלא. הזמרת טאטה וגה ערכה הופעת בכורה כזמרת ליווי. היא הצטרפה כחברה מלאה ללהקה מאוחר יותר. סטיבי וונדר, שעבד עם ג'ון בעבר בשירים I Guess That's Why They Call It the Blues ו־, ניגן מפוחית פה ו ב־"Dark Diamond". שלושת חברי להקתו של ג'ון באותה תקופה, גאי בבילון, בוב בירץ' וג'ון מהון, לא השתתפו באלבום.
רופוס ויינרייט שר כזמר רקע בשיר "American Triangle", שנכתב על רצח מת'יו שפרד ב־1998. טופין כתב את השיר לבקשתו של ג'ון. היה זה השיר הראשון באלבום שהשניים כתבו.

היה זה אלבומו הראשון של ג'ון שאינו פסקול שיצא מאז מוזגו החברות ויוניברסל מיוזיק גרופ בתחילת 1999. כתוצאה מהמיזוג, הזכויות על כל הקטלוג של ג'ון עברו ל"יוניברסל מיוזיק גרופ".

ג'ון אמר שההשראה לשירים רבים באלבום באה מהאזנה ל־"Heartbreaker", אלבומו של ריאן אדמס. ג'ון אף הודה לאדמס בהערות האלבום על כך "שגרמת לי לעשות טוב יותר".

האלבום הוקלט ברשמקול אנלוגי. ג'ון אמר שהוא מאמין שכך "הקול והכלים נשמעים חם יותר". הוא הוסיף שהוא ניסה להתרחק מהטכנולוגיה באלבום זה, ושלראשונה לא השתמש באפקט אקו לשיפור קולו, אף שחשש מכך. ג'ון נתן את הקרדיט לכך למפיק, פטריק לאונרד: . בריאיון אחר למגזין "GQ" הרחיב ג'ון: 

ג'ון, שמפורסם בכך שתמיד חשוב לו מאוד להתעדכן במוזיקה העכשווית, הרחיב עוד שבאלבום הזה הפסיק לנסות להידמות ולהתחרות בצעירים בהכנסת להיטים למצעדים. בריאיון ל־VH1 אמר: .

ב־2002 יצאה לאור מהדורה מחודשת מיוחדת של האלבום, שכללה תקליטור בונוס עם רמיקסים, צדדי ב' וסינגלים שהוקלטו בזמן ההוצאה לאור של האלבום, אך לא נכללו בו או באלבומים אחרים.

== סינגלים ==
אף אחד מהסינגלים לא נכנס למצעד בילבורד הוט 100, ובכך נשבר רצף של 31 שנים עם לפחות שיר אחד של ג'ון במצעד (ורצף של 30 שנים עם לפחות סינגל אחד שלו בטופ 40 במצעד).

הסינגל הראשון, "I Want Love", הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה־10 במצעד השירים מתחת להוט 100, למקום השישי במצעד השירים העכשוויים למבוגרים ולמקום התשיעי בקנדה. בהמשך קיבל הסינגל מועמדות לפרס גראמי. ל־"This Train Don't Stop There Anymore" הייתה הצלחה מתונה במצעדים: הוא הגיע למקום ה־24 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה־10 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים בארצות הברית. הסינגל "Original Sin" יצא כסינגל פרומו בלבד בארצות הברית והגיע שם למקום ה־18 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים. במצעד הסינגלים הבריטי, הוא הגיע למקום ה־39. בהמשך קיבל מועמדות לגראמי.

=== וידאו קליפים ===
סם טיילור-ווד ביימה את הווידאו קליפ ל־"I Want Love". רוברט דאוני ג'וניור ביצע בו ליפ סינק לשירתו של ג'ון. בקליפ, שצולם בשוט אחד ארוך, נראה השחקן נע מחדר לחדר בבית גדול וריק, בבית האחוזה .

ג'סטין טימברלייק מגלם את ג'ון הצעיר בקליפ ל־"This Train Don't Stop There Anymore".

אליזבת טיילור ומנדי מור (בת ה־17 אז) השתתפו עם ג'ון בקליפ ל־"Original Sin", אותו ביים דייוויד לה-שאפל. ג'ון וטיילור מגלמים את הוריה של מור, המגלמת מעריצה של ג'ון המפליגה על כנפי הדמיון ופוגשת אותו בשנות ה־70 (הידוענים הנוספים הנראים בסצנה בה היא מדמיינת אינם האישים האמיתיים אלא רק נראים כמותם).

== ביקורת ==

סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר "AllMusic", כתב שזאת הפתעה מרעננת להיווכח שבאלבום חזר ג'ון במידה רבה ל"צליל הקלאסי" שלו מראשית שנות ה־70. עם זאת הוא סייג שגם כאן יש אלמנטים ממוזיקה עכשווית למבוגרים: כמה מהבלדות נשמעות מעט מרוסנות מדי. עדיין, זה האלבום הטוב והעשיר ביותר שג'ון הוציא מזה הרבה זמן, אלבום שישנה הרגשה שג'ון כתב אותו מתוך ההנאה הצרופה שביצירה, ושהרצון להשיג להיטים היה משני כאן. עוד כתב ארלוויין שהאלבום "זורם בקלות ובטבעיות". בין השאר ציין ארלוויין את "The Wasteland" ה"בלוזי" ואת "Birds", שיר "הקאנטרי־רוק המצוין, הרזה והמזיז". "הכתיבה של ג'ון לא הייתה כה מובחנת או עקבית מאז ראשית שנות ה־80, והוא לא יצר אלבום טוב מזה שנים רבות". ארלוויין סיכם כי: .

קן טאקר , מבקר "אנטרטיינמנט ויקלי", כתב שהאלבום הוא חזרה לעבר והתקדמות בעת ובעונה אחת. טאקר הוסיף שכתמיד, מילותיו של ברני טופין "עמוסות וקלישאתיות", שג'ון לדעתו תמיד השתמש בהם רק כ"מחרוזת הברות מדודות לתלות בהן את רגשותיו". טאקר סיכם שהאלבום הוא .

ב"הגרדיאן" נכתב שבאלבום "ג'ון באופן כמעט בלתי נתפס נולד מחדש כאומן רציני". האלבום "פשוט, אבל דרמטי", שג'ון שר בו "מהנשמה" ושהמנגינות שהוא יוצר בעזרת הקלידים "ממריאות" בו למילותיו "החדות והפקחיות" של טופין. מבקר "הגרדיאן" ציין את "Birds" ו־"Mansfield" כבחירה שלו "מתוך אוסף מצוין".

רוברט הילברן מ"לוס אנג'לס טיימס" כתב שאומנם ג'ון וטופין .

ב"פיפל" נכתב שבאלבום ג'ון ניסה לתפוס משהו מה"עוקץ" שהיה לו בשנות ה־70. טופין מוסיף קצת "נשיכה" ללחנים היפים מבוססי הפסנתר של ג'ון. [...] עם זאת, מבקרי המגזין כתבו ש"ג'ון לא יכול להתנגד לכל הדחפים השמאלציים בשירים כמו 'The Emperor’s New Clothes'". במגזין סיכמו: "שורה תחתונה, השמש לא שקעה על אלטון ג'ון.

בארי וולטרס מ"רולינג סטון" כתב שג'ון הצליח בחלק מהשירים לשחזר את אווירת שנות ה־70 באופן מוצלח. הוא שיבח את "I Want Love", הן מבחינת מוזיקה הן מבחינת מילים. הוא שיבח את המוזיקה של "American Triangle", אך ביקר את המילים המפורשות מדי שהן "מביכות ומגושמות ומצמצמות את הלחן רחב היריעה, בעל הנטייה הקלאסית, של ג'ון". על "The Emperor's New Clothes" כתב וולטרס שהוא "נדוש", אך שיבח את "Ballad of the Boy in the Red Shoes". וולטרס סיכם: .

דייוויד קוואנטיק מ־BBC כתב שבתחילת המאה ה־21 ג'ון לא נתפס כמוזיקאי פעיל אלא כ"שאריות מן העבר" – מוזיקאי שמופיע עם להיטיו הגדולים מהעבר, לאחר שרגעי השיא שלו משנות ה־70 וה־80 חלפו. על אף המצוינות של "Made in England" שמ־1995, כותב קוואנטיק, רוב האנשים שגילו את ג'ון בשנות ה־90 עשו זאת דרך החידוש שלו ל־"Candle in the Wind" בעקבות מות דיאנה, נסיכת ויילס. על כן היה זה מפתיע במידת מה, כתב, שג'ון "הגיח מהאולפן ב־2001 עם אחד מהאלבומים החזקים בקריירה שלו". האלבום, עם תחושה חזקה של אמריקנה, לקח את הצוות ג'ון־טופין בחזרה לימי התחלת הקריירה שלהם. קוואנטיק שיבח את "This Train Don’t Stop There Anymore" ואת "I Want Love" וציין את החשיבות של הווידאו קליפים שנעשו להם עם רוברט דאוני ג'וניור וג'סטין טימברלייק. לגבי שאר האלבום כתב קוואנטיק (ומציין במיוחד שירים כמו "Look Ma No Hands" ו־"Birds") שהם "מהורהרים ויש בהם הרגשת הרפייה באופן שלא נשמע בעבודה של ג'ון כבר הרבה זמן". .

== רשימת השירים ==

=== הוצאה מחודשת 2002, תקליטור בונוס ===

== משתתפים ==
* אלטון ג'ון – זמרה, פסנתר, הרמוניום (6)
* סטיבי וונדר – מפוחית פה (2), (2)
* פטריק לאונרד – אורגן האמונד B3 (2, 4), אורגן (3), קלידים (4, 5, 11), מלוטרון (10)
* בילי פרסטון – אורגן האמונד B3 (7, 8, 10)
* – גיטרה (1, 2, 8), גיטרה חשמלית (3, 7), גיטרה אקוסטית (9, 11), מנדולינה (9), זִמרת רקע (1–3, 7, 9–12)
* דייוויד צ'אנינג – גיטרה אקוסטית (3), גיטרת דוברו (6)
* – גיטרה חשמלית (4, 11), גיטרה (5, 6, 10), בוזוקי (11)
* ברוס גייטש – גיטרה אקוסטית (4, 7)
* פול בושנל – גיטרה בס, זִמרת רקע (1–3, 7, 9–12)
* – תופים (1, 3, 7–9), זִמרת רקע (1—3, 7, 9—12)
* מאט צ'מברלין – תופים (2, 4–6, 10–12), כלי הקשה (6)
* ג'יי בלרוסה – כלי הקשה (1, 3, 5, 7, 9)
* פול בקמסטר – עיבודי כלי נשיפה וניצוח (1), עיבודי כלי קשת וניצוח (5, 9, 11, 12)
* רופוס ויינרייט – קולות הרמוניה (4)
* קודסיאן קאי – זִמרת רקע (7, 8, 12)
* גארי בארלו – זִמרת רקע (12)
* טאטה וגה – זמרת רקע (8)

=== הפקה ===
* פטריק לאונרד – מפיק
* ביל בוטרל – מיקס ב־ (הוליווד שבקליפורניה)
* אלן סנדרסון – עוזר מיקס, עוזר הקלטת כלי מיתר וכלי קשת
* ג'ו צ'יקרלי – טכנאי הקלטות, הקלטת קול, הקלטת כלי קשת וכלי מיתרים
* בריאן שיבל – הקלטה
* ראלף סאטון – הקלטה (סטיבי וונדר, 2)
* סטיב ג'ונס – עוזר הקלטה (סטיבי וונדר, 2)
* דייוויד צ'אנינג – הקלטת קול (רופוס ויינרייט, 4)
* דארל ת'ורפ – עוזר הקלטה (רופוס ויינרייט, 4)
* ג'ניפר היליארד – עוזרת הקלטה
* קתרינה לי – עוזרת הקלטה, מתאמת הפקה
* ג'ונתן מריט – עוזר הקלטה
* טוד שומייקר – עוזר הקלטה
* אנדי גרין – עוזר הקלטת קול
* טום סטנלי – עוזר הקלטת קול
* סטיוארט ויטמור – מאסטרינג ב־ (הוליווד שבקליפורניה)
* דרק מקילופ – מתאם A&R, ניהול
* טוד אינטרלנד – מתאם A&R
* אדריאן קולי – מתאם הפקה
* סוזן איברה – מתאמת הפקה
* Peacock – עיצוב
* סם טיילור-ווד – צילום
* קית' בראדלי – ניהול
* פרנק פרסלנד – ניהול

== פרסים ומועמדויות ==
=== פרסי גראמי ===
{| class="wikitable sortable"
|+
!שנה
!עבודה
מועמדת
!קטגוריה
!תוצאה
|-
| rowspan="2" |2002
|"Songs from the West Coast"
|פרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר
|
|-
|"I Want Love"
| rowspan="2" |פרס גראמי לביצוע הפופ הקולי הטוב ביותר – גברים
|
|-
|2003
|"Original Sin"
|
|}

== מיקומי שיא במצעדים ==
===מצעדים שבועיים ===

=== מצעדים שנתיים ===

== נתוני מכירות ==
{| class="wikitable"
|+
!מדינה
!הסמכה
!יחידות מאושרות / מכירות
|-
| אוסטרליה (ARIA)
| זהב
| 35,000^
|-
| איטליה (FIMI)
| פלטינה
| 100,000*
|-
| ארצות הברית (RIAA)
| זהב
| 500,000^
|-
| בריטניה (BPI)
| פלטינה ×2
| 600,000^
|-
| דנמרק (IFPI Denmark)
| זהב
| 25,000
|-
| נורווגיה (IFPI נורווגיה)
| זהב
| 25,000*
|-
| ניו זילנד (RMNZ)
| זהב
| 7,500^
|-
| ספרד (PROMUSICAE)
| פלטינה
| 100,000^
|-
| פינלנד (Musiikkituottajat)

| זהב
| 21,006
|-
| צרפת (SNEP)
| זהב
| 142,800
|-
| קנדה (Music Canada)
| זהב
| 50,000^
|-
|שוודיה (GLF)
|זהב
|40,000^
|-
| שווייץ (IFPI שווייץ)
| זהב
| 20,000^
|-
! colspan="3" |סיכומים
|-
!אירופה (IFPI)
|פלטינה
|1,000,000*
|-
| colspan="3" |^אומדן היחידות המופצות מבוסס על הסמכת האלבום בלבד*אומדן המכירות מבוסס על הסמכת האלבום בלבד
|}

== קישורים חיצוניים ==

== ביאורים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אלבומי 2001
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי אלטון ג'ון
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי פטריק לאונרד
קטגוריה:אלבומי זהב באוסטרליה
קטגוריה:אלבומי זהב בארצות הברית
קטגוריה:אלבומי פלטינה כפולה ומעלה בממלכה המאוחדת
קטגוריה:אלבומי זהב בקנדה