OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אהרן קמפינסקי

אהרן קֶמפינסקי (26 בינואר 1939 – 2 ביולי 1994) היה פרופסור לארכאולוגיה בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.

==ביוגרפיה==
קמפינסקי נולד ב-1939 בנהריה. למשפחה ממוצא יקי. אביו היה אדריכל.

את לימודיו עשה באוניברסיטה העברית בירושלים: בשנת 1962 סיים תואר בוגר בארכאולוגיה והיסטוריה, ב-1967 קיבל תואר מוסמך בארכאולוגיה ואשורולוגיה וב-1975 קיבל תואר דוקטור בארכאולוגיה, על דיסרטציה בנושא "ארץ-ישראל וסוריה בשלבה האחרון של תקופת הברונזה התיכונה 2 ב: 1650–1550 לפנה"ס)"; ספרו על העיור בארץ ישראל באלף השלישי לפנה"ס הוא סיכום של עבודה זו שלו. לאחר סיום לימודיו התמחה בגרמניה בתרבויות המזרח הקדום עם דגש על תרבויות אשור וחתים.

בשנת 1965 ערך חפירות בירור סטרטיגרפיות, יחד עם מורו-עמיתו המהנדס עמנואל דונאייבסקי, במגידו ובחצור. למגידו חזר פעם נוספת במשלחת של פרופ' יגאל ידין. חפירה נרחבת ערך יחד עם עמיתים מגרמניה בתל משוש שבבקעת באר-שבע, בתל בית העמק ובתל ערני שליד קריית גת. בחפירותיו האחרונות, שניהל מאז 1986 ועד למותו, בתל כברי שבגליל המערבי, העלה ממצאים חשובים שפתחו צוהר רחב לקשרים שבין ארץ ישראל ובין העולם האֵגאי-המינואי באלף השני לפנה"ס.

קמפינסקי היה מדען בעל נטייה לביקורתיות מדעית ללא פשרות, אותה ביטא בכתב ובעל פה. כך למשל, היה נגד זיהוי המבנה שנחשף בהר עיבל עם המזבח שבנה יהושע בן נון כמסופר במקרא, ונגד ייחוס רימון השנהב שרכש מוזיאון ישראל, למקדש לאלוהי ישראל בירושלים. לחלק אחר של ביקורתו הנוקבת היה צביון של מאבק נגד דעות קדומות, ניצול של מידע ארכאולוגי לצרכים פוליטיים לאומניים וכן מאבק בממסד הארכאולוגי, שנכנע, לדעתו, לחוגים החרדיים בעניין חפירת קברים, סחר בעתיקות וכיוצא בזה.

הקים את אגודת הארכאולוגים, שבה היה הכוח המניע. במסגרתה הקים במה נוספת לפרסומים בתחום הארכאולוגיה: כתב העת "ארכיאולוגיה". כתב העת הפיק רק 4 חוברות, ולאחר מותו פסקה פעילות זו.

לבקשתו נקבר קמפינסקי בבית העלמין בכברי הסמוך לתל כברי, שבו ראה את אחד משיאי עבודתו המדעית הארכאולוגית.

==ספריו==

* מגידו עיר מדינה כנענית ומרכז ממלכתי ישראלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה
* אהרן קמפינסקי ורבקה גונן, מבוא לארכיאולוגיה של ארץ-ישראל יח' 6–7, האוניברסיטה הפתוחה
<div class="mw-content-ltr">
* 'Kempinski, Aharon,' in: Who's who in biblical studies and archaeology, 1993, p. 150.
</div>

==ספר זיכרון==
* אליעזר אורן ושמואל אחיטוב (עורכים), ספר זיכרון לאהרון קמפינסקי: מחקרים בארכיאולוגיה ותחומים קרובים, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ב 2002. [http://merhav.nli.org.il/primo-explore/search?query=lsr12,exact,קמפינסקי%20אהרן%20ספר%20זכרון&vid=NLI_Rambi&lang=iw_IL רשימת מאמרים בקטלוג רמב"י]

==לקריאה נוספת==
ביבליוגרפיה של כתביו:
* 'כתבי אהרון קמפינסקי', בתוך: ספר זיכרון לאהרון קמפינסקי (2002), עמ' טו–כד.
*אלי שילר, "דברים לזכרו של אהרן קמפינסקי", כתב הערת אריאל, כרך 102, עמ' 270–271

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* [http://www.tau.ac.il/humanities/archaeology/info/Kempinski.pdf דברים לזכרו באתר אוניברסיטת תל אביב] 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ארכאולוגים ישראלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: ארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום
קטגוריה:עורכי האנציקלופדיה המקראית
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:אישים הקבורים בכברי

קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1939
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1994
ד"ר פפר

ד"ר פפר (Dr Pepper) הוא משקה מוגז אמריקאי המשווק כבעל טעם ייחודי. המשקה נוצר בשנות ה-80 של המאה ה-19 על ידי צ'ארלס אלדרטון בעיר וייקו בטקסס ונמכר לראשונה בשנת 1885. ד"ר פפר החל להיות משווק ברחבי ארצות הברית בשנת 1904. בתחילת המאה ה-21 נמכר המשקה אף באירופה, אסיה ודרום אמריקה. למשקה גרסה ללא סוכר, דיאט ד"ר פפר, וכן שורה של טעמים נוספים תחת אותו מותג, אשר שווקו לראשונה בשנת 2000. ד"ר פפר הוא המשקה הקל הפופולרי הוותיק ביותר הנמכר כיום בעולם.

==היסטוריה==
על פי נתוני משרד הפטנטים האמריקאי הבקשה להכרה במשקה ד"ר פפר הוגשה ב-1 בדצמבר 1885, שנה בטרם הוגשה הבקשה למשקה קוקה-קולה. בשנת 1904 הוא החל להיות משווק ברחבי ארצות הברית, בעת התערוכה העולמית של סנט לואיס שנערכה בשנת 1904. המשקה שווק כמשקה מוגז חדש המורכב מ-23 טעמים.

את המשקה המציא רוקח יליד ברוקלין בשם צ'ארלס אלדרטון אשר עבד בבית מרקחת בעיר וייקו בטקסס. תחילה הוא הציע לבעל בית המרקחת לטעום מן המשקה והאחרון אהב את הטעם. הקונים בבית המרקחת שמעו על המשקה מפה לאוזן והחלו מבקשים את משקה ה"ווייקו". אלדרטון מסר את נוסחת המשקה לבעל בית המרקחת מוריסון וזה כינה אותו בשם ד"ר פפר. מקור שמו של המשקה אינו ברור וקיימות השערות רבות בעניין זה. אחת מהן היא כי נקרא על שם אנזים הקיבה פפסין. מסמכים שהתגלו בשנת 2009, ואשר מקורם ככל הנראה בבית המרקחת שבו נרקח לראשונה המשקה, תומכים בהשערה זו.

דוגמת משקאות מוגזים רבים אחרים בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ד"ר פפר שווק כמשקה הממריץ את פעילות המוח ומעניק אנרגיה. על פי השערה נוספת באשר למקור שמו, תכונות נטענות אלה הן שהיוו מקור לשם. יש אף המשערים כי המשקה נקרא לכבודו של ד"ר פפר אמיתי כלשהו.

המשקה מופץ על ידי Keurig Dr Pepper, קוקה קולה ופפסיקו בהתאם לזכיינות אזורית.

===מאבקים משפטיים===
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נקשר שמו של המשקה במאבקים משפטיים. בשנת 1995 הנציבות הפדרלית למסחר (באנגלית: Federal Trade Commission) בארצות הברית מנעה מיזוג בין חברת קוקה-קולה לבין ד"ר פפר. ההחלטה התקבלה על יסוד ההנחה כי משקה ד"ר פפר משתייך לסוג משקאות מוגזים ייחודי, בעל טעם "פפר", ולא בטעם קולה, ולכן קוקה-קולה מנסה לרכוש מונופול בתחום משקאות מוגזים אלה. 

לאחר כישלון ניסיון המיזוג בין ד"ר פפר לקוקה-קולה, התמזגו חברות ד"ר פפר וסבן אפ ויצרו את תאגיד Dr Pepper/Seven Up Inc. לאחר מיזוג זה רכשה חברת קוקה-קולה את רוב זכויות שיווק המשקה מחוץ לתחומי ארצות הברית.

בשנת 1996 הייתה חברת ד"ר פפר מעורבת שוב בסכסוך משפטי בנושא הגבלים עסקיים לאחר שהנהלת קבוצת הפוטבול דאלאס קאובויס הואשמה בכך שכרתה עם החברה הסכמים בניגוד לחוזים המחייבים של ליגת ה-NFL.
===ד"ר פפר בישראל===
בישראל נמכר ד"ר פפר מ-1997 ובמשך תקופה ארוכה קשה היה להשיגו.
בעת האחרונה, החלו לשווק את המשקה מחדש בחלק מחנויות הנוחות בתחנות הדלק ובכל סניפי רשת המרכולים "טיב טעם".
כמו כן, ניתן להשיג את המשקה במרכולים שונים ברחבי הארץ.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:משקאות מוגזים
קטגוריה:מותגי משקאות
קטגוריה:משקאות הקרויים על שם אישים
חיל המשלוח הקנדי

חיילים צועדים ב[[טורונטו, 1918]]
חיל המשלוח הקנדי למלחמת העולם הראשונה (באנגלית: Canadian Expeditionary Force - C.E.F) היה המסגרת הצבאית שהוקמה על ידי קנדה במלחמת העולם הראשונה כחיל משלוח על מנת להשתתף במלחמה. חיל המשלוח התחלק לגיס חי"ר לוחם, הגיס הקנדי, שלחם בחזית המערבית ולכוחות נוספים, שחלקם אף לא הגיעו לאירופה. החיל מנה 619,646 חיילים רשומים, מתוכם 142,588 מגויסי גיוס חובה. 424,589 חיילים שירתו מעבר לים (מתוכם רק 25,000 מגויסי חובה). בנקודת השיא, עם תום המלחמה, שירתו בחיל המשלוח שירות פעיל 388,038 חיילים בכל הדרגות.

==רקע==

השתתפותה של קנדה במלחמת העולם הראשונה החלה ב-5 באוגוסט 1914, כאשר המושל הכללי של קנדה הכריז מלחמה על גרמניה, וזאת בעקבות הכרזתה של בריטניה יום קודם לכן. לקנדה כמעט שלא היה כוח צבאי לפני מלחמת העולם הראשונה. מיד לאחר הכרזת המלחמה נפתחו תחנות גיוס ותוך חודשיים התייצבו והתחיילו 32,000 חיילים. לאחר אימון קצר בקוויבק נשלחו ראשוני החיילים של חיל המשלוח הקנדי לבריטניה, להמשך אימונים ולהצבה בחזית. חיל משלוח זה הפך לדיוויזיה הקנדית הראשונה. בספטמבר 1915, עם הגיעה של הדיוויזיה הקנדית השנייה לחזית בצרפת, נוצר "הגיס הקנדי" (Canadian Corps).

==הרכב==
חיל המשלוח הקנדי כלל, בנוסף לגיס החי"ר, כוחות נוספים שכללו כוחות מנהלה, רפואה וסיעוד (ובהם כ-3,000 נשים), תובלה, אספקה וחימוש, ארטילריה, פרשים קלים (חלק ניכר מהם לא הגיע לחזית), רוכבי אופניים ששימשו כרצים וחפרים. כמו כן נכללו בכוח 35,000 יערנים שעסקו בהקמת מחנות ומחסות ביערות צרפת וכריתת עצים עבור הנעת הרכבות הצבאיות הרבות של מדינות ההסכמה. החיל חולק ל-260 גדודים, חלקם התבססו על תשתית קודמת של גדודי המיליציות המקומיות בקנדה. כ-80 מהם חולקו לחמש הדיוויזיות שהרכיבו את הגיס הקנדי.

הגיוס ההתנדבותי לצבא היווה הזדמנות לשילוב ולניעות חברתית עבור מיעוטים. הגדוד ה-114 הורכב ברובו מילידים קנדיים שבעיקר נודעו כצלפים מעולים, אם כי 3,500 מהם שירתו גם במסגרות אחרות. בנוסף, התגייסו גם קנדים ממוצא אפריקאי ויפני. עם זאת, רק מעטים מבין דוברי הצרפתית התגייסו במסגרת הגיוס ההתנדבותי (וראו פולמוס גיוס החובה של 1917).

==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
* Dancocks, Daniel G. Spearhead to Victory – Canada and the Great War, Hurtig Publishers, 1987
* Cook, Tim. At the Sharp End - Canadians Fighting the Great War 1914-1916 Vol. One, Viking Canada, 2007
* Cook, Tim. Shock Troops - Canadians Fighting the Great War 1917-1918 Vol. Two, Viking Canada, 2008
* Nicholson, Col. G.W.L. Canadian Expeditionary Force 1914–1919, Official History of the Canadian Army in the First World War, Queen's Printer, 1964
</div>

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.thecanadianencyclopedia.com/index.cfm?PgNm=TCE&Params=A1SEC817715 חיל המשלוח הקנדי באנציקלופדיה ההיסטורית הקנדית] 
* [http://www.canadiansoldiers.com אתר מקיף על כל הקשור בנושא] 
* [http://www.canadiangreatwarproject.com פרויקט קנדה במלחמת העולם הראשונה] 

==הערות שוליים==

קטגוריה:קנדה במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:יחידות צבא קנדיות במלחמת העולם הראשונה
גיום לגראן

גיום לגראן (בצרפתית: Guillaume Legrant, Guillaume Lemacheriea, Le Grant; היה פעיל בשנים 1405 – 1449)
היה מלחין צרפתי בראשית תקופת הרנסאנס, שפעילותו התרחשה בפלנדריה, איטליה וצרפת. הוא היה בין הראשונים שכתבו מוזיקה פוליפונית, להבדיל בין קטעים לקול סולו ולקולות אחדים בכל תפקיד.

== קורות חייו ויצירתו ==

אין מידע על ילדותו ונעוריו, אבל שמו האמיתי (למאשרייה) מרמז על מוצא צרפתי. הוא נזכר לראשונה ברשומות כנסייה בשנת 1405, כזמר בבורז'ה. בשנת 1407 התמנה לכומר במקום ושם נשאר עד 1410. לגבי שמונה השנים הבאות אין שום רשומות של פעילותו. אבל ידוע שהיה ברומא ב-1418, אז התקבל כזמר לכנסיית האפיפיור, אז מרטינוס החמישי, שם נשאר עד 1421. שום פעילות מוזיקלית שלו איננה מתועדת בצרפת, אך הוא קיבל קצבאות כמורה במחוז הבישופות של רואן. הואיל ועל פי הרשומות החזיק לפחות בקצבה אחת כזאת עד 1449, ההנחה היא שהיה בחיים במועד זה.

המוזיקה של לגראן מקובצת בכרך 11 של Corpus mensurabilis musicae. שבע יצירות שרדו, מהן שלוש של מוזיקת קודש והשאר חילוניות. יצירות הקודש כוללות שני פרקי "קרדו" מן המיסה ופרק "גלוריה" אחד; אלה הן היצירות שבהן הוא מבחין בין קטעי הסולו לקטעי המקהלה המלאה בחלקים הפוליפוניים.. 

כל יצירותיו החילוניות ששרדו כתובות בצורת וירלאי, אחת ה"צורות הקבועות" <,formes fixes. רוב מלחיני התקופה כתבו ב"צורה קבועה, אחרת, הרונדו, אבל לגראן ביכר כפי הנראה את הווירלאי, שהיה נפוץ השימוש במאה הקודמת. בשנת 1420 ידוע על מלחינים מעטים שחיברו וירלאי, ומכאן אפשר לשער, שחיבוריו של לגראן קדמו לשנת 1420 (הווירלאי נעשה שוב פופולרי בהמשך המאה ה-15, במוזיקה של אנטואן בינואה ויוהנס אוקכם.

== יצירות ==

* וירלאי (כולם לשלושה קולות)

*Pour l'amour de mon bel amy
*Ma chiere mestresse et amye
*Or avant, gentilz fillettes
*La doulce flour (מעובד ליצירה אינסטרומנטלית קאמרית)

פרקי מיסה (כולם לשלושה קולות)

* גלוריה
* קרדו
* קרדו

== לקריאה נוספת ==
<div class="mw-content-ltr">

* Craig Wright: "Guillaume Legrant", Grove Music Online, ed. L. Macy (Accessed June 16, 2007), [http://www.grovemusic.com (subscription access)]
* Nigel Wilkins: "Virelai", Grove Music Online, ed. L. Macy (Accessed June 16, 2007), [http://www.grovemusic.com (subscription access)]
* Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. 
* Howard Mayer Brown, Music in the Renaissance. Prentice Hall History of Music Series. Englewood Cliffs, New Jersey; Prentice-Hall, Inc., 1976. 
</div>
* קרייג רייט: "גיום לגראן", מילון גרוב המקוון בעריכת ל. מייסי.
* נייג'ל וילקינס: "וירלאי", מילון גרוב המקוון בעריכת ל. מייסי.
* גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות', 1954
* הווארד מאיר בראון, :מוזיקה ברנסאנס", סדרת תולדות המוזיקה של פרנטיס הול, 1975

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-15
קטגוריה:ילידי 1405
קטגוריה:נפטרים ב-1449
רוזן יורק

רוזן יורק או רוזן יורקשייר (באנגלית: Earl of York או Earl of Yorkshire) הוא תואר אצולה שהיה מוענק בממלכת אנגליה עד שנוצר התואר דוכס יורק בשנת 1348 והוענק לאדמונד מלאנגלי, בנו הרביעי של אדוארד השלישי, מלך ממלכת אנגליה.

התואר "רוזן יורק" הוענק פעמיים:
* בשנת 1138 הוענק התואר לוויליאם לה גרוס, רוזן אלבמארל, על ידי סטפן, מלך אנגליה. התואר בוטל בשנת 1179 במותו של ויליאם.
* בשנת 1190 הוענק התואר לאוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על ידי המלך ריצ'רד הראשון. התואר בוטל במותו של אוטו בשנת 1218.

==ראו גם==
*רוזן נורת'מבריה
*רוזן נורת'מברלנד
*דוכס יורק

יורק, רוזן
קטגוריה:יורק
עמירם טראובר

עמירם "עמי" טראובר (נולד ב-16 ביולי 1939) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.

טראובר הוא השחיין הישראלי הראשון ששחה 100 מטר חופשי בפחות מדקה.

== ביוגרפיה ==
עמירם טראובר התאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד, תחת הדרכתו של המאמן נחום בוך. הוא ירד לראשונה את הדקה במשחה ל-100 מטר חופשי בתחרות שחייה שנערכה בארצות הברית כשקבע תוצאה של 59.8 שניות והיה לשחיין הישראלי הראשון שעושה זאת.

===1954===
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1954 זכה טראובר במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:36.8 דקות, אחרי עוזי רוזן מהפועל גוש זבולון (5:20.7 דקות) ולפני נחום בוך חברו ומאמנו (5:46.0 דקות).

===1957===
במכביה החמישית שנערכה בסוף ספטמבר 1957 זכה טראובר במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם יצחק לוריא, עוזי בק וראובן שפע בתוצאה של 9:40.7 דקות, אחרי דרום אפריקה (9:39.6 דקות) ולפני ארצות הברית (10:32.4 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 21:16.4 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:11.4 דקות. 

באליפות ישראל שנערכה בשנת 1957 זכה טראובר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.7 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:15.0 דקות.

===1958===
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1958 זכה טראובר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:07.2 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 21:09.2 דקות.

===1959===
בתחרות בין ישראל ליוון שנערכה ביוון שיפר טראובר שלושה שיאים ישראלים תוך כדי משחה אחד, במשחה ל-800 מטר חופשי (10:51.5 דקות), במשחה ל-1000 מטר חופשי (13:39.0 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (20:43.6 דקות).

באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.5 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:56.5 דקות ובמשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 20:57.8 דקות, לפני נ. שחם מהפועל מעוז חיים (21:28.0 דקות) ודניאל פרוכטר מהפועל גוש זבולון (21:51.0 דקות).

===1960===
בתחרויות הכנה לקראת המשחקים האולימפיים שנערכו בראשית אוגוסט 1960, שבוע לאחר חזרתו מארצות הברית, שם הוא למד והתאמן קבע טראובר 5 שיאים ישראלים חדשים. בתחרות בין ישראל ליוון שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן הוא שיפר שלושה שיאים ישראלים תוך כדי משחה אחד, במשחה ל-800 מטר חופשי (10:31.1 דקות), במשחה ל-1000 מטר חופשי (13:14.6 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (20:02.6 דקות). בבריכת השחייה "בת גלים" בחיפה במשחה ל-100 מטר חופשי הוא קבע שיא ישראלי חדש של 59.7 שניות ובתחרות נוספת שנערכה בחולון מספר ימים לפני הנסיעה, הוא קבע שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר חופשי במסגרת משחה שליחים 4x200 מטר חופשי כשקפץ ראשון בתוצאה של 2:12.3 דקות.

====אולימפיאדת רומא====
באולימפיאדת רומא (1960) סיים טראובר במקום ה-35 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.7 שניות, במקום ה-36 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:58.6 דקות ובמקום ה-17 הלפני אחרון במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם יורם שניידר, גרשון שפע ויצחק לוריא בתוצאה של 4:37.6 דקות, הוא שחה את סגנון החופשי בתוצאה של 1:00.1 דקות.

===1961===
בתחרות שנערכה בארצות הברית קבע טראובר במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.7 שניות ובמשחה ל-200 מטר תוצאה של 2:11.0 דקות.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שחייני חופשי ישראלים
קטגוריה:אלופי ישראל בשחייה
קטגוריה:שיאני ישראל בשחייה
קטגוריה:שחיינים אולימפיים ישראלים
קטגוריה:משתתפים ישראלים באולימפיאדת רומא (1960)
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1939
אגודות הכפרים

אגודות הכפרים (בערבית: روابط القرى רַוַאבִּטֶ אלְקֻרַא או الرّوابط القرويّة אַ-רַּוַאבִּטֶ אלְקֻרַוִיַּה) היו ארגונים פוליטיים פלסטינים שקמו בשטחי יהודה ושומרון אחרי 1977 ושמו להם למטרה הן את קידומו של האזור הכפרי, והן קידומה של מסגרת מדינית פלסטינית עצמאית שתתקיים בדו-קיום לצד ישראל תוך שלילתו של אש"ף. בין הפעילים הבולטים בהתארגנות היו מוסטפא דודין (שר החקלאות הירדני לשעבר) ומוחמד נאצר. בשיא פעילותן מנו האגודות כ-70,000 תומכים רשומים.

מצד החברה הפלסטינית היו שהאשימו את אגודות הכפרים בבגידה. כך, למשל, גרסו אש"ף כמו גם זרמים פרו-ירדנים. ההתנגדות לאגודות הביאה אף להתנקשות ביוסוף אל-חטיב ראש האגודות ברמאללה שהיה תושב הכפר בילעין (נובמבר 1981) וכן לרציחות נוספות של ראשי הארגון. בנוסף, שחיתויות פוליטיות מצד כמה מראשי האגודות פגעו אנושות בתדמיתן. עשרות שנים אחרי הפרשה עדיין נתפסים אנשי האגודות כגרועים שבפלסטינים וחרפתם היא "לדורות".<ref></ref>

בראשית דרכן זכו האגודות לעידודו של הממשל הצבאי הישראלי ובעיקר מצידו של פרופ' מנחם מילסון, יועץ הממשל הצבאי לענייני ערבים ביהודה ושומרון ומאוחר יותר ראש המנהל האזרחי, ויגאל כרמון סגנו דאז ומחליפו בראשות המנהל האזרחי, מתוך תקווה שהאגודות יחלישו את כוחו של אש"ף. ב-14 בנובמבר 1982 התכנסו בחברון אלפי חברי אגודות הכפרים והקימו את 'התנועה הדמוקרטית לשלום', שקראה למשא ומתן ישיר עם ישראל על יסוד הכרה ופשרה ובהמשך להסכמי קמפ-דייוויד. כמו כן האגודות הסכימו לוויתור על זכות השיבה. היחס לאגודות השתנה עם חילופי גברי במנהל האזרחי כאשר ראש המנהל החדש, שלמה איליה, ומתאם פעולות הממשלה בשטחים בנימין בן אליעזר אסרו על האגודות להמשיך את פעולתן המדינית. השמאל הישראלי התפלג ביחסו לאגודות. בעוד החלק הדומיננטי יותר ששלט גם בדעת הקהל באמצעות עיתונים כמו הארץ, דבר ועל המשמר ראה באש"ף את נציגם הבלעדי של הפלסטינים, פעל חלק אחר באמצעות 'תנועת הדרך לשלום' שקמה במרץ 1983 במגמה הפוכה. גם הימין הישראלי לא אהד את האגודות מחשש שתנועה פלסטינית מתונה עלולה להוביל למדינה פלסטינית המתקיימת בדו קיום לצד ישראל, על חשבון חזון ארץ ישראל השלמה.

==לקריאה נוספת==
* "אגודות הכפרים", לקסיקון פוליטי של מדינת ישראל, בעריכת שילה הטיס רולף, כתר, ירושלים, 1988, עמ', 10.
* אודי מנור, לעשות שלום עם הפלסטינים: הוויכוח בישראל על הגדה המערבית 1987-1967, הוצאת כרמל 2012
* [https://www.youtube.com/watch?v=EcCqCp3j9Dc סרט (אוגוסט 2024)] בערוץ כאן על אגודות הכפרים

==הערות שוליים==

קטגוריה:יהודה ושומרון
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני: ארגונים פלסטיניים
אנדרטה לחללי גדוד 68

אנדרטה לחללי גדוד 68 של חטיבת ירושלים (חטיבה 16), שנפלו במלחמת יום הכיפורים במעוזים של קו בר-לב על גדות תעלת סואץ. האנדרטה ממוקמת על מדרון ההר לרגלי טיילת שרובר שליד שכונת ארמון הנציב בירושלים.

== הקמה ==
גדוד 68 היה גדוד מילואים שנשלח לאייש את המעוזים ערב מלחמת יום הכיפורים. חיילי הגדוד איישו את המעוזים בגזרה הצפונית והמרכזית. את ארבעת המעוזים בגזרה הדרומית איישו חיילי נח"ל. המלחמה ניחתה עליהם בהפתעה. תוך שלושה ימים נפלו כל המעוזים בידי המצרים פרט למעוז הצפוני - בודפשט. 76 מחיילי הגדוד נהרגו והשאר - חלקם נשבו וחלקם הצליחו לסגת ולחבור עם כוחות צה"ל

האנדרטה בנויה משש קוביות בטון יצוק בגודל 1.5 מטר דמויות מכשולים נ"ט. על הקוביות נקבעו לוחות אלומיניום המצוירים בצריבה. על הקובייה הראשונה מופיעים שמות המעוזים שאוישו על ידי חיילי הגדוד וכתוב: "לחיילי גדוד 68, חטיבה 16 - הירושלמית אשר עמדו בגבורה בפרץ מול נחשולי ענק. מעוזי תעלת סואץ - יום הכיפורים תשל"ד".

על קובייה סמוכה חרוטים שמותיהם ודרגותיהם של 76 חיילי הגדוד שנפלו במלחמה. על שאר הקוביות מופיעים שרטוטים של מבנה המעוזים וקריאות מצוקה של הלוחמים כמו: "הם עולים עלינו אתם מבינים? נו, תרביצו ארטילריה", או: "כל הזמן חיכיתי למטוסים, כמה זמן זה לוקח למטוס להגיע".

האנדרטה הוקמה בשנת 1975 ביוזמת אגודת ידידי גדוד 68. היא נבנתה על ידי אריק אופיר.

מעל אתר ההנצחה הוקם מצפור החטיבה הירושלמית.

ותיקי גדוד 68 הוסיפו לשמור על קשר הדוק גם בתום המלחמה, סייעו לפגועי המלחמה, לאלמנות, ליתומים. בשנת 2011 ראה אור הספר"מעוז צור" מאת עופר רגב

== גלריה ==
<gallery widths="150px" heights="150px" perrow="4">
File:Reg. 68 Memorial in Jerusalem (1).jpg|
File:Reg. 68 Memorial in Jerusalem (2).jpg
File:Reg. 68 Memorial in Jerusalem (3).jpg
File:Reg. 68 Memorial in Jerusalem (4).jpg
</gallery>

== ראו גם ==
* חטיבת ירושלים במלחמת יום הכיפורים

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.izkor.gov.il/en_8906970929b60209757e9b8432278c51 האנדרטה] באתר יזכור

גדוד 68
קטגוריה:החזית המצרית במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:חטיבת ירושלים
אקסקליבר-אלמאז

איור המציג את החללית במסלול סביב כדור הארץ
אקסקליבר-אלמאז הייתה חברה פרטית המפתחת חללית מאוישת לטיסות חלל מסחריות, תוך התבססות על חללית מאוישת מתקופת ברית המועצות, שכונתה TKS. החברה הייתה רשומה באי מאן, ושותפות בה חברות מארצות הברית, רוסיה ובריטניה. פורקה בשנת 2016.
==TKS==
החללית TKS פותחה בברית המועצות על ידי משרד התכנון משינוסטרויניה של ולדימיר צ'לומיי, כמתחרה לחללית סויוז ופרוגרס אותה פיתח סרגיי קורוליוב. החללית נועדה לספק מצרכים שונים לתחנות החלל הצבאיות של הסובייטים וכן להעלות צוותים לחלל ולהשיבם לכדור הארץ. תא החזרה לכדור הארץ היה ניתן לשימוש חוזר. צורת העגינה של החללית בתחנת החלל הכתיבה יצירת פתח במגן החום של החללית, תצורה חריגה ביחס לחלליות אחרות.

החללית עברה מספר טיסות ניסוי מוצלחות אך לא הופעלה באופן סדיר.

==מבנה==
החללית אקסקליבר-אלמאז מורכבת מתא צוות שאפשר לעשות בו שימוש חוזר, וצורתו קונית, דומה לחלליות אפולו או לחללית העתיד של ארצות הברית, אוריון. לחללית צמוד מכלול מסלולי, המאפשר מרחב פעילות לצוות בעת שהותו בחלל. כמו כן כוללת החללית יחידת שירות, ובה מערכת הנעה, מערכות קיום לאסטרונאוטים, תאים סולאריים לייצור חשמל ומערכות נלוות נוספות. שתי היחידות הצמודות לחלק שנועד לחזור אל כדור הארץ מופרדות ממנו בטרם השיבה לקרקע, נופלות ונשרפות באטמוספירת כדור הארץ (במובן זה דומה התכנון הכללי של החללית לחללית הרוסית הוותיקה סויוז).

==תפעול==
החללית הייתה מיועדת לשיגור לחלל באמצעות מגוון של משגרים, בהם המשגרים הרוסיים שתוכננו מלכתחילה לשאת את החללית לחלל (המשגרים פרוטון וסויוז). החברה שקלה גם להשתמש במשגר שמפתחת חברת Space X, הפאלקון 9.

==ראו גם==
*דרגון (חללית)

==קישורים חיצוניים==
* 
== הערות שוליים ==

קטגוריה:מיזמי חלל פרטיים
בית קברות אדולוראטה

בית קברות אדולוראטה או בשמו המלא סנטה מריה אדולוראטה (מלטית Ċimiterju Santa Marija Addolorata; אנגלית Santa Marija Addolorata Cemetery - "מרים הקדושה הדואבת") הוא בית קברות קתולי מונומנטלי בעיר פאולה באי מלטה שבמלטה. הוא שוכן בשטח פתוח בדרומה של העיר, כקילומטר מדרום לנמל הגדול. בית הקברות הוא הגדול במלטה; הוא נחנך ב-9 במאי 1869 והוא פעיל גם כיום.
== היסטוריה ==
המושל הבריטי של מלטה הורה על הקמת בית הקברות במטרה לבטל את מנהגי הקבורה בכנסיות. מלאכת התכנון הופקדה בידיו של האדריכל אמנואלה גליציה (Emanuele Luigi Galizia) אשר ערך מחקר בבתי קברות באיטליה, צרפת ובאנגליה. בית הקברות הוקם בסגנון נאו-גותי בין השנים 1862–1868 בגבעת "טל אור" (Tal Horr), אשר שימשה כאתר קבורה כבר בתקופה הפרהיסטורית. צורתו כשל מחומש, אורכו מדרום לצפון הוא 430 מטרים ורוחבו המרבי ממזרח למערב הוא 380 מטרים. במרכזו של בית הקברות ניצבת קפלה נאו-גותית בצורת צלב לטיני, המחולקת לשלוש סיטראות. בחזיתה של הקפלה ניצב צריח מחודד בן שלוש קומות, וגרם מדרגות מונומנטאלי מוביל אליו מכיוון רחבת הכניסה המרכזית אל האתר. ברחבת הכניסה השוכנת בצידו הצפוני של בית הקברות, ניצב שער עשוי קשתות מחודדות הנושאות צריחונים.

בבית הקברות אלפי קברים מסוגים שונים, ובהם קריפטות ומאוזוליאה משפחתיים, חלקם מעוטרים בתבליטים ובפסלים. בית הקברות הוא בעיקרו אזרחי, אך במלחמת העולם הראשונה והשנייה נקברו בו גם חיילים, וגם בעיתות שלום נקברו במקום אנשי צבא ובני משפחותיהם אשר מצאו את מותם במלטה. בכל שנה, ב-21 בנובמבר, עורכים הנזירים הפרנציסקנים במלטה מיסה בקפלת בית הקברות, לזכר אחיהם הטמונים במקום.
== גלריה ==
<gallery>
Santa Marija Addolorata Cemeter (2).JPG|שער הכניסה
Santa Marija Addolorata Cemeter (3).JPG|מראה בבית הקברות
Santa Marija Addolorata Cemeter (12).JPG|מראה מבית הקברות אל הנמל הגדול
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20020205051048/http://website.lineone.net/~remosliema/addolorata.htm Addolorata Cemetery]
* [https://web.archive.org/web/20101001183002/http://www.ww1cemeteries.com/ww2_cemeteries/addolorata_cemetery.htm אודות בית הקברות]
* [https://web.archive.org/web/20100106201627/http://www.mepa.org.mt/news-details?id=147 בית הקברות ברשות לתכנון ולסביבה]
* [https://web.archive.org/web/20100222033737/http://www.resources.gov.mt/addcem?l=1 אודות שיקום בית הקברות]
* [http://en.gloria.tv/?media=41294 סרטון אודות בית הקברות]
* [http://photosynth.net/view.aspx?cid=acb5c4b8-4bfc-4c9c-a0ac-3c8b653f8189 תמונת הקפלה בבית הקברות] 
* [http://www.ofm.org.mt/?p=1547 המיסה השנתית הפרנציסקנית שנערכת בבית הקברות]
* [http://docs.justice.gov.mt/lom/legislation/english/subleg/10/04.pdf Addolorata Cemetary Regulations (תוקן לאחרונה 1933) ]

אדולוראטה
קטגוריה:מבני התחייה הגותית
טולוע

טולוע (מפרסית, בתרגום לעברית: "שחר") הוא שמו של הלוויין השני מפיתוח איראני עצמאי. שר ההגנה של איראן אחמד והידי התייחס למיזם הלוויין בכלי התקשורת האיראניים וציין כי הלוויין יוצג בתחילת חודש פברואר 2010. הלוויין אכן הוצג בפרלמנט האירני ב - 3 בפברואר 2010, יום שנקבע על ידי איראן כיום ציון לתעשיות החלל של המדינה.

הלוויין תוכנן ונבנה על ידי מדענים איראנים ומומחים מחברת Sa-Iran - Electronics Industries Co, והוא אמור היה להיות משוגר לחלל באמצעות משגר הלוויינים האיראני סימורג במהלך 2012. על פי נתוני סוכנות החלל האיראנית, טולוע מיועד למשימת חישה מרחוק, ועל פי היצרן של הלוויין, תאגיד Sa-Iran, הרזולוציה של הלוויין תהיה 20 מטר. נכון למאי 2016, לוויין זה טרם שוגר לחלל.

קטגוריה:לוויינים איראניים

fa:ماهواره طلوع
משמרת חזיר

משמרת חֵזִיר (נקראת גם: משמרת ממלח) היא המשמרת ה-17 מבין כ"ד משמרות כהונה ששירתו בבית המקדש בתקופת בית ראשון ונזכרות בתנ"ך (ב). המשמרת חזרה מגלות בבל והמשיכה להתקיים ולעבוד בבית המקדש גם בתקופת בית שני.

==השם "חזיר"==
בתלמוד הירושלמי, (מסכת תענית, פרק ד', הלכה ב') מובא הסבר לשם חזיר, לפיו מקור השם הוא השורש ח.ז.ר. כלומר; שמואל הנביא ("שמואל הרואה" בלשון התלמוד הירושלמי - כלשון הפסוק) ודוד המלך הוסיפו עוד שש-עשרה משמרות כהונה על שמונה המשמרות הקיימות שהעמיד משה. לכל אורך תהליך הוספת המשמרות הקפידו על חלוקה שווה של משמרות, חציין מבני אלעזר הכהן וחציין מבני איתמר הכהן, אך כאשר הגיעו לשמונה האחרונות, לא היו מספיק צאצאים לאיתמר, כך שכל שמונה המשמרות האחרונות היו מבני אלעזר והפרו את השוויון. ממקרה זה נגזר השם חזיר, בכך שסבב חלוקת המשמרות 'חזר' להיות מבני אלעזר עקב חוסר בבני איתמר. 

על פי ה, לא נכללה משמרת זו בין ארבע משמרות הכהונה שעלו מן הגולה בתחילת תקופת בית שני (שמהן ייסדו עשרים וארבע משמרות על פי גורל), ולכן נקבע אז שאפילו אם מאוחר יותר היא תעלה היא תהיה טפלה למשמרות שעלו בראשונה.

השם "חזיר" נזכר גם בספר נחמיה (), אך שם מדובר ברשימת שמות של ראשי משפחות שעלו מבבל, ואין לכך קשר למשמרת חזיר.

==ארכאולוגיה==
===כפר ממלח===
מצפון לכביש 65, כקילומטר ומחצה דרומית לצומת צלמון, נמצאים שרידי "כפר ממלח" - מקום מושבה של משפחת חזיר מירושלים, לאחר שעברו משפחות הכהונה לגליל. במקום מערות קבורה קדומות, מאגרי מים, מערכת מחילות מסתור מימי המרידות ברומאים ומבני ציבור שונים. בראש גבעת ממלח נמצאים שרידי בית הכנסת המזוהה עם בית הכנסת של משפחת חזיר.

===קבר בני משמרת חזיר===

קבר בני חזיר
קבר בני חֵזיר הוא מערת קבורה של משפחת כוהנים מבני חֵזיר הנמצא בנחל קדרון שמתוארך לתקופת החשמונאים, והוא חצוב כולו בתוך הצוק. כתובת בעברית שנחקקה מעל המערה מלמדת כי המערה שימשה את בני חֵזיר במשך כמה דורות (וגם מלמדת על שמות הנפוצים בתוך בני המשמרת: אלעזר, יוסף, חניה - שמוזכרים פעמיים): ניתן גם ללמוד מכתובת זו על חשיבותה של משמרת זו (יחסית לשאר 24 משמרות הכהונה), שזכתה לחציבת קבר במקום מרכזי - מול הר הבית.

קטגוריה:כ"ד משמרות כהונה
צ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית)

צ'ארלסטון (באנגלית: Charleston) היא עיר במחוז צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית בארצות הברית. זוהי עיר המחוז והעיר הגדולה ביותר במחוז. בין השנים 1670 ל-1790 שימשה העיר כבירתה של פרובינציית דרום קרוליינה. נכון לשנת 2020 חיים במטרופולין של צ'ארלסטון כ-800,000 תושבים.

==שם העיר ומיקומה==
שמה של העיר בעת היווסדה היה קרלופוליס (Carolopolis), שם שמובנו בלטינית הוא: "עירו של צ'ארלס". בשנת 1670 שונה שמה של העיר ל"צ'ארלסטאון" (Charlestown או Charles Towne) ובשנת 1680 שונה מיקומה המקורי, על גדתו המערבית של נהר אשלי, למיקום הנוכחי באויסטר פוינט. בשנת 1783 שונה שמה של העיר פעם נוספת לשמה הנוכחי.

==היסטוריה==
בשנת 1690 הייתה צ'ארלסטון העיר החמישית בגודלה בצפון אמריקה, והיא נותרה בין עשר הערים הגדולות בארצות הברית עד למפקד האוכלוסין בשנת 1840. צ'ארלסטון ידועה בכינויה "העיר הקדושה" בזכות כנסיותיה הרבות, אשר מגדלי פעמוניהן בולטים מתוך נוף הבניינים הנמוך בעיר, וכן בזכות העובדה שהייתה זו אחת מן הערים הבודדות בשלוש עשרה המושבות אשר גילו סובלנות דתית כלפי הכנסייה הצרפתית הוגנוטית. עד היום היא אחת מן הערים הבודדות בארצות הברית שבה כנסייה הוגנוטית. צ'ארלסטון אף הייתה אחת מן הערים הראשונות במושבות הבריטיות בצפון אמריקה אשר התירה ליהודים לקיים את מנהגי דתם ללא הגבלות. קהילת בית הכנסת ק"ק "בית אלוהים", אשר נוסדה בשנת 1749, היא הקהילה היהודית הרביעית בגילה בין מדינות ארצות הברית. בית הכנסת "ברית שלום בית ישראל" הוא בית הכנסת האורתודוקסי העתיק ביותר בדרום ארצות הברית ונוסד על ידי יהודים מקהילת אשכנז (יוצאי גרמניה ומרכז אירופה) במחצית המאה ה-19.

בשנת 2007 חיו בצ'ארלסטון 118,492 נפש, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה בקרוליינה הדרומית. לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 צ'ארלסטון היא העיר בעלת הגידול המהיר ביותר בקרוליינה הדרומית. בשנת 2016 הוצפה העיר בשל ההוריקן "מת'יו" שפגע בה בדרגה 1.

בעיר חיים כ-5,500 יהודים, וישנו בית ספר יהודי על-שם אדלסטון, בו לומדים תלמידים מכיתות גן - ח'.

== ערים תאומות ==

* 

== ראו גם ==
* פסטיבל המוזיקה של ספולטו

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 
* 
* 

קטגוריה:קרוליינה הדרומית: ערים
קרוליינה הדרומית
קטגוריה:ארצות הברית: ערי חוף
קטגוריה:מפרץ צ'ארלסטון
קטגוריה:ערים קדושות
קטגוריה:ארצות הברית: ערי נמל בחוף המזרחי
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1670
עודד (תנועה)

תנועת עודד הייתה תנועה של סטודנטים יהודיים מרוקאיים שפעלה בצרפת במטרה להעלות לארץ ישראל אינטלקטואלים יוצאי צפון אפריקה. את שם התנועה נתן ההיסטוריון שלמה דינור. 

הסטודנטים למדו בצרפת על אף שהוריהם עלו לישראל, משום שבצרפת הם נהנו מלימוד באוניברסיטאות בחינם ואילו בישראל היה שכר הלימוד גבוה, בנוסף לאפליית יהודי צפון אפריקה. הסטודנטים מתנועת עודד בראשותו של אלי ואקנין – שהגה את רעיון התנועה – פנו בבקשת עזרה אל הסוכנות היהודית בצרפת וזו סייעה להם לעלות לישראל.

התנועה פעלה הן לעידוד עלייתן של אליטות אינטלקטואליות, בעיקר סטודנטים ואקדמאיים מקרב יהדות מרוקו, ובמשך שנות פעילותה הביאה לעלייתם של כ-1,000 סטודנטים, והן על ידי עידוד ותמיכה בסטודנטים יוצאי מרוקו בישראל. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הצטרפו חלק מפעילי התנועה למערכת הפוליטית ובראשית שנות ה-80 התפרקה התנועה.

אסון אוניית המעפילים אגוז ב-1961 היה הזרז שהביא להתאגדותם של סטודנטים יהודים בנפרד מהתאגדות הסטודנטים המרוקאיים בני כל הדתות שפעלו ב"בית מרוקו" שבאוניברסיטת פריז. התנועה הוקמה בפריז בשנת 1962 בידי בוגרי תנועות נוער ציוניות, ושנתיים לאחר מכן, אחרי סמינרים, הכנה רעיונית וביסוס התנועה, עלו לישראל 120 סטודנטים יוצאי מרוקו. בשנת 1968 עבר מרכז התנועה לירושלים. התנועה העניקה מלגות לסטודנטים על מנת שיעלו לישראל וכן פעלו בקרב עולי מרוקו במפעלים כגון מתן שיעורי עזר לכ-10,000 תלמידים, מרביתם בשכונות מצוקה, "מכינה" לטכניון, מחנות קיץ לילדים ממשפחות מעוטות יכולת, מפעלים תרבותיים כגון תיאטרון בובות נודד ולהקה ועוד. 

במחצית השנייה של שנות ה-70 פנו חלק מפעילי התנועה לפוליטיקה. מספר פעילים הצטרפו למפ"ם ואילו אחרים הצטרפו לתנועה הדמוקרטית לשינוי, שהעניקה משקל רב לבעיות חברתיות. בכנסת התשיעית ייצג מרדכי אלגרבלי את תנועת עודד בסיעת התנועה הדמוקרטית לשינוי. לאחר התפוררות התנועה הדמוקרטית לשינוי התמודד אלגרבלי יחד עם סעדיה מרציאנו, איש הפנתרים השחורים בבחירות לכנסת העשירית, אולם מפלגתם, מפלגת האיחוד, לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. אחדים מהפעילים הפוליטיים שפנו למפ"ם היו בין מייסדי תמ"י, אולם רובם חדלו מפעילותם הפוליטית בראשית שנות ה-80. איש תנועה אחר שהפך לפעיל בפוליטיקה הישראלית היה אלי דיין, שנבחר לראש עיריית אשקלון בשנת 1978 ולימים היה לחבר הכנסת ולסגן שר מטעם המערך ומפלגת העבודה.

בשנת 1981 התפרקה התנועה.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.rmjjm.com/oded.asp עודד - כתנועה] - באתר [http://www.rmjjm.com/index.asp תנועות הנוער היהודיות במרוקו]

==הערות שוליים==

קטגוריה:ארגונים חברתיים בישראל
קטגוריה:ארגונים פוליטיים בישראל
קטגוריה:אקטיביזם מזרחי
קטגוריה:יהדות מרוקו
המחנכים

המחנכים (בגרמנית: Die fetten Jahre sind vorbei; תרגום חופשי: ימי השפע חלפו) הוא סרט גרמני-אוסטרי משנת 2004 של הבמאי הגרמני הנס ויינגרטנר, אשר היה מועמד לפרס דקל הזהב, ומככבים בו דניאל ברוהל ויוליה ינטש.

==עלילה==

הסיפור סובב סביב שלושה צעירים אנטי-קפיטליסטים ואנרכיסטים אשר חיים בברלין: יול, החבר שלה פטר, והחבר הכי טוב שלו יאן.

יול היא מלצרית אשר מתקשה לשלם חוב שנוצר עקב זאת שמיליונר שנהג במרצדס בלם בלימה פתאומית, מה שגרם לתאונה והמכונית שלו נהרסה. ומאחר ששכחה לשלם ביטוח היא נשארה עם חוב של 100 אלף יורו, מה שגרם לה לעזוב את הדירה מאחר שהתקשתה לשלם את שכר הדירה ולעבור לגור עם חברה.

כשפטר יוצא לטיול לברצלונה, יאן מגלה ליול מה הוא ופטר עושים בלילות. מתברר שיאן ופטר לא מסתפקים בדיבורים, אלא גם פועלים על פי האידאולוגיה האנרכיסטית שלהם. הם מסתובבים בוואן, מוצאים בתים מנקרי עיניים ועושים עליהם תצפיות, מגלים מה ההרגלים של השוהים בבית ומוצאים את הזמן המתאים, ופורצים לבתים אלו. הם אינם גונבים דבר, ורק מארגנים מחדש את הריהוט ומשאירים פתק עם המסר: "יש לכם יותר מדי כסף" או "ימי השפע שלכם ספורים", וחותמים "המחנכים".

כשפטר אינו נוכח, יול ויאן יוצאים לפעולה לילית מהסוג שיאן ופטר נוהגים לעשות, ופורצים לביתו של האדם העשיר שיול התנגשה בו במכוניתה וחייבת לו את הכסף. הפעולה מסתבכת כאשר בעל הבית מפתיע אותם, והשלושה (כולל פטר שמגיע במהרה) מחליטים לחטוף אותו ולברוח אתו הרחק מהעיר על מנת שסודם לא יתגלה.

הם נוסעים לבקתה בלב הנוף ההררי והפסטורלי של גרמניה ומבלים כמה ימים בחברת האיש שחטפו, המתגלה כאדם חביב ואף מספר שבצעירותו, בסוף שנות ה-60, היה אנרכיסט אידאולוגי בעצמו לפני שהתמסד והתעשר. היחסים עם החטוף אינם יחסי חוטף-חטוף רגילים והוא זוכה ליחס טוב יחסית ואף מנהל ויכוחים פוליטיים ושיחות אידאולוגיות עם שלושת הצעירים מסביב לשולחן האוכל.

במקביל, היחסים בין השלישייה מתערערים כשפטר מגלה (על ידי השבוי שלהם) שהתפתח רומן בין יאן ויול, ומתפתח ריב בין החברים פטר ויאן. בין השלושה נוצר משולש אהבה והם מחליטים לסמוך על האדם שחטפו, שמבטיח להם, ואף נותן להם הצהרה כתובה בחתימת ידו, שאם יוחזר לביתו ולמשפחתו הוא לא יגלה דבר למשטרה.

סוף הסרט מתרחש חזרה בברלין, כשהשלושה משחררים את החטוף לביתו. בתפנית מפתיעה מתגלה שהחבורה טעתה כשסמכה על האדם שחטפו, שדיווח עליהם למשטרה. כאשר מגיע כח משטרתי לביתם, השוטרים אינם מוצאים אותם. על הקיר באחד החדרים נמצא נייר, ועליו נכתב: ישנם אנשים שאינם משתנים.
לאחר זאת, השלושה נראים במקום מסוים, שבו הם מתכננים פעולה נוספת, והסוף נשאר פתוח ומעורפל, ולא ידוע אם הצליחו ליישם את תכנונם.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:סרטים גרמניים
קטגוריה:אנרכיזם
סטפן ראזין

דיוקנו של ראזין
סטפן ראזין ([[וסילי סוריקוב)]]
סְטֵנְקָה (סְטֵפַּן) ראזין (ברוסית: Степан Тимофеевич Разин; 1630 – 16 ביוני 1671) היה קוזאק, מנהיג המרד הגדול ברוסיה הצארית במאה ה-17.

ראזין נולד בכפר זימובייסקיה במחוז וולגוגרד של ימינו (שם נולד מאוחר יותר ימליאן פוגצ'וב – מנהיג המרד הגדול הבא). בשנת 1661 הוא ניהל משא ומתן עם הקלמיקים, ומכאן ניתן להסיק שהוא היה כבר בעל מעמד ומוניטין בין הקוזאקים של הדון. גם לאחיו, איוואן ופרול, היה מוניטין צבאי. בשנים 1662–1663 פיקד ראזין על יחידה קוזאקית בפשיטות לשטחים של חאנות קרים והאימפריה העות'מאנית. באותה תקופה, הוויוודה האציל יורי דולגורוקוב החליט להוציא להורג את אחיו הבכור של ראזין, איוואן ראזין. ככל הנראה, תרם אירוע זה במידה רבה להתנהגותו בהמשך של סטפן ראזין.

בשנת 1667 הוביל ראזין פשיטה מוצלחת של קוזאקים על הערים בוולגה התחתונה, בנהר אורל ובפרס.

==המרד==
באביב 1670 החל ראזין במרד גלוי נגד השלטון. הוא שלח כרזות בהן הציע לכל האיכרים והצמיתים להצטרף לכוחותיו תוך הבטחת חופש והנהגת השיטה הנהוגה ביישובים קוזאקים בשטחים שיכבוש. לא הייתה לו כוונה לסלק את הצאר אלכסיי הראשון מהשלטון, אך בהתאם לכרזות כל הסובבים את הצאר מושחתים ויש להחליפם. הוא גם פיזר שמועות שבמחנה שלו נמצא הבן של הצאר (שכבר לא היה בחיים) וראש הכנסייה לשעבר ניקון (שהיה בגלות ונשללו ממנו כל תאריו). בכל הערים שהצליח לכבוש הנהיג ראזין ממשל קוזאקי, תוך הריגת נציגי השלטונות וביזה של מעמד הביניים. בכל השטחים סביב הוולגה החלו מרידות של איכרים ושל עמי הוולגה: מארי, צ'ובשים ומורדבה. לאחר כיבוש אסטרחן, צאריצין, סראטוב וסמרה התקדם ראזין עד לסימבירסק אך לא הצליח לכבוש אותה. ב-4 באוקטובר 1670, במהלך קרב סמוך לעיר, נפצע ונמלט לאזור נהר הדון. במקביל, החלו כוחות גדולים מטעם השלטון להתקדם לכיוון נהר הדון.

ראשי הקוזאקים המקורבים לשלטון הבינו היטב שהצאר עלול לנקום בכל האוכלוסייה הקוזאקית, ולכן, באפריל 1671, כבשה האצולה הקוזאקית בקרב עקוב מדם את מעוזו של ראזין והסגירה אותו לידי השלטונות הרוסיים ושליחי הצאר.

==הוצאתו להורג==
ב-6 ביוני 1671 הוצא ראזין להורג בכיכר בּוֹלוֹטְנַיָה שבמוסקבה, בחברת אחיו הצעיר פְרוֹל.

== השיר ==
אודות סטפן ראזין נכתב שיר רוסי עממי המתאר את מעלליו. כותרת השיר היא "סטנקה ראזין". השיר, שנכתב בסביבות שנת 1883, זכה להצלחה מסחרית במערב דווקא במאה ה-20 תחת הכותרת "The Carnival is Over", לאחר שהוקלט על ידי להקת הפולק האוסטרלית "המשחרים". השיר צעד בראש מצעדי המכירות בבריטניה ובאוסטרליה בשנת 1965. בשנות השמונים הוקלטה לשיר גרסה נוספת על ידי להקת הדיסקו הגרמנית "בוני אם".
בברית המועצות זכה ראזין למעמד של כבוד, בהיותו מנהיג מרד עממי נגד המלוכה. בשנת 1965 שר הזמר ליאוניד חריטונוב, בלוויית מקהלת הצבא האדום, את השיר "הצוק" (The Cliff), המהלל את ראזין על היותו האדם היחיד שהצליח לטפס אל ראש הצוק המאיים.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:רוסיה הצארית: אישים
קטגוריה:ילידי 1630
קטגוריה:נפטרים ב-1671
ניקון (פטריארך)

ניקון (ברוסית: Никон; בשמו החילוני: ניקיטה מינין, Никита Минин; 7 במאי 1605 – 27 באוגוסט 1681) היה ראש הכנסייה הרוסית, הנהיג רפורמה דתית נרחבת, אך בסופו של דבר סולק מכל תפקידיו.

דיוקן מקורי של ניקון, מעשה ידי הצייר ההולנדי דניאל ווכטרס.

== חייו ==
ניקון נולד במשפחת איכרים ממוצא מורדובי בכפר ליד ניז'ני נובגורוד. אימו נפטרה בילדותו ואביו התחתן שנית. בגיל 12 הוא עבר לגור במנזר. בשנת 1624 חזר להוריו, התחתן והחל לשרת ככומר מקומי. בשנת 1635 לאחר פטירת ילדיו, הכריח את אשתו לנדור נדרי נזירה, ונעשה נזיר בעצמו במנזר סולובקי. מאוחר יותר עבר למנזר אחר ובשנת 1643 התמנה לאב המנזר. בשנת 1646 הגיע למוסקבה לפגישה עם אלכסיי הראשון. הצאר התרשם ממנו מאוד והחליט להשאיר אותו בחצרו. עם הזמן השפעתו על הצאר גדלה וכל יום שישי הוא היה מגיע לצאר לשיחות והתייעצויות בנושאים דתיים ומדיניים והוא התיישב במנזר נובוספסקי. בשנת 1649 התמנה לראש כנסייה בנובגורוד.

==ראש הכנסייה הרוסית==
ב-15 באפריל 1653 נפטר הפטריארך הרוסי. ב-25 ביולי 1652 ניקון התמנה לראש הכנסייה הרוסית החדש. במהלך הטקס הוא הצליח לקבל את הבטחת הצאר שהוא לא יתערב בענייני דת וכנסייה.

זמן קצר לאחר קבלת תפקיד הפטריארך ניקון החל בביצוע רפורמה דתית ברוסיה. מהות הרפורמה הייתה בהתאמת הספרים הדתיים הרוסים לספרים היוונים והתאמת מנהגי התפילה עם המנהגים היוונים. צורת ניהול הרפורמה הביאה להתנגדות עזה ובסופו של דבר לפילוג בכנסייה הרוסית.

באותה תקופה אלכסיי הראשון ניהל מערכה צבאית נגד האיחוד הפולני-ליטאי – מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667). בזמן העדרו של הצאר ממוסקבה ניקון ניהל את ענייני המדינה. מצב זה, לאור האופי וההתנהגות שלו גרמו להתמרמרות עזה בין הבויארים וההנהגה הדתית. בסופו של דבר היחסים בינו לבין הצאר התקררו וב-10 ביולי 1658 ניקון עזב בהפגנתיות את התפקיד הרם ועבר למנזר ליד מוסקבה.

בשנת 1660 בהתייעצות של ראשי הכנסייה הרוסית תוכנן לשלול מניקון את כל תפקידיו ותואר הכומר. התוכנית לא יצאה אל הפועל, אך סוכם לערוך לו משפט. בשנת 1666 החל המשפט שבו ישבו פטריארכים מאלכסנדריה ואנטיוכיה. ב-12 בדצמבר 1666 התקיימה הישיבה השלישית והאחרונה. מניקון נשללו כל תפקידיו ותואריו והוא נשלח למנזר פראפונטוב כנזיר מן המניין. לאחר פטירת אלכסיי הראשון הוא הועבר למנזר אחר עם משטר נוקשה. 

בשנת 1681 ניקון קיבל אישור לחזור למנזר באזור מוסקבה. בדרך, באזור ירוסלבל הוא נפטר. בלוויה שהתקיימה הצאר החדש פיודור השלישי התייחס לניקון כראש הכנסייה למרות מחאות הכמורה. בשנת 1682 בהתאם לבקשות הצאר ולמרות התנגדות ראש הכנסייה סוכם להחזיר את ניקון לרשימת ראשי הכנסייה ולהתייחס לזכרו בהתאם.

למרות העונש האישי הכבד שהוטל עליו, הרפורמות שהוא יזם נמשכו.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:הפטריארכים של מוסקבה
קטגוריה:רוסיה הצארית: אישים
קטגוריה:רוסיה: נצרות
קטגוריה:ילידי 1605
קטגוריה:נפטרים ב-1681
איוואן רילסקי

איור של איוואן רילסקי משנת 1860
 איוואן רִילְסְקִי ("מרילה"; בבולגרית: Свети Иван Рилски; 867, סקרינו, האימפריה הבולגרית הראשונה – 18 באוגוסט 946, מנזר רילה, הרי רילה, האימפריה הבולגרית הראשונה) היה קדוש נוצרי אורתודוקסי, שפעל בתחומי בולגריה של ימינו.

רילסקי היה נזיר מתבודד, שהוכרז כקדוש עוד בחייו. חסידיו הקימו לזכרו כנסיות רבות, כאשר האתר המפורסם מביניהם הוא מנזר רילה, מקום בו הלך לעולמו ובשנת 1983 הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בשנת 2008 נתגלתה בחפירות ארכאולוגיות כנסייה שהוקמה לזכרו, ליד עיר הבירה העתיקה של האימפריה הבולגרית בווליקו טרנובו.

==תולדות חייו==
רילסקי נולד בשנת 867 לספירה בכפר סקרינו שבהרי אוסוגובו, ליד הנהר סטרומה בקרבת העיר דופניצה של ימינו. הוא חי בזמנם של המלכים בוריס הראשון, בנו סימאון הראשון ונכדו פטר הראשון. בגיל 25 הפך רילסקי לכומר בכנסיית דמטריוס הקדוש ואחר בחר בחיי פרישות. הוא חי בהתבודדות באתרים שונים, לפני שבחר באתר שהרי רילה, שם התגורר במערה שהותאמה לתנאי מגורים. שמו יצא למרחוק כקדוש המסוגל לחולל נסים, ונוצרה סביבו עדת חסידים שהלכו בדרכו וכן נהירה של אוכלוסייה מקומית לקבל את ברכתו. כך, החלו להתפתח סביב מערת ההתבודדות (הרמיטאז'), מבנים ארעיים אשר בהמשך הפכו לקומפלקס מנזר רילה. שמעו של הנזיר הסגפן, הגיע גם לאוזני המלך פטר הראשון, בבירה טרנובו והוא הגיע אישית כדי לפגוש את רילסקי, כדי לקבל עצה ותמיכה רוחנית, אך התקשה להגיע למערת ההתבודדות בשל תנאי השטח הקשים. מתוך סיפורי הפולקלור הבולגריים, אנו למדים, כי רילסקי סירב לפגוש את המלך פנים מול פנים, כדי לא לאבד מענוותו וחוסן אמונתו, בשל כבוד המלכים שהורעף עליו. מסופר כי השנים נפגשו ממרחק וקדו האחד לשני, לאות כבוד. רילסקי הסכים לקבל רק מנחת מזון ולא כל תשורה אחרת.

==מקום קבורתו==
מערת ההתבודדות ([[הרמיטאג') שבה התבודד רילסקי ובה הלך לעולמו בשנת 946]]
לאחר מותו הועברו שרידי גופתו לסופיה על ידי המלך פטר הראשון. לאחר כיבוש העיר בשנת 1183 על ידי המלך ההונגרי בלה השלישי, הועברו עצמותיו לעיר הבירה של הממלכה ההונגרית באסטרגום ונותרו שם 4 שנים, עד שהוחזרו לסופיה בשנת 1187. בשנת 1194, ציווה הצאר איוואן אסן הראשון, שליט האימפריה הבולגרית השנייה, להעביר את עצמותיו של רילסקי לבירת הממלכה, טרנובו. העות'מאנים, אשר כבשו את העיר בשנת 1393, לא פגעו בשרידים, ובשנת 1469 הם הועברו באישור הסולטאן מוראט השני למקום מנוחתם האחרונה במנזר רילה.

==איוואן רילסקי בפולקלור הבולגרי==
רילסקי הוא הקדוש הנוצרי החשוב ביותר בעיני הבולגרים ובכלל זה בני העם החיים בתפוצות תבל. הוא נחשב למייסד מנזר רילה, שהוא אתר העלייה לרגל החשוב ביותר לתושבי המדינה ואחד מהמתוירים ביותר בקרב תיירים המגיעים אליו מחוץ לבולגריה. צלמית של רילסקי מופיעה על גבי מטבע בולגרי של 1 לב ועל שטר באותו ערך. הבולגרים מציינים במהלך השנה שני ימי חג לזכרו של רילסקי, האחד ב-18 באוגוסט והשני ב-19 באוקטובר. הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה מציינת בתאריך ה-1 ביולי בכל שנה את השבת עצמותיו מהונגריה לבולגריה.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==
<div style="direction: ltr;">

</div>

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בולגריה: היסטוריה
קטגוריה:אנשי ימי הביניים
קטגוריה:אנשי דת נוצרים
קטגוריה:קדושים נוצרים
קטגוריה:אישים שהונצחו בשטרות כסף בולגריים
קטגוריה:ילידי 876
קטגוריה:נפטרים ב-946
המכון למדיניות נגד טרור

המכון למדיניות נגד טרור (ICT) בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה של אוניברסיטת רייכמן, הוא מרכז מחקר אקדמי ישראלי.
== פעילות ==
המכון פועל לפיתוח מדיניות ציבורית חדשנית ביחס לבעיית הטרור העולמי, באמצעות מחקר יישומי של תופעת הטרור ודרכי ההתמודדות עמה. המכון שם לו למטרה לחקור את נושא ההתמודדות המוראלית–פסיכולוגית עם הטרור ולגבש המלצות, אשר מחד יצמצמו את האפקטיביות של אסטרטגית הטרור, ומאידך יסייעו בחיזוק כושר העמידה של הציבור אל מול תופעה זו. ייחודו של המכון בהשוואה למכונים אחרים בא לידי ביטוי, בין השאר, בשיטת המחקר שבה הוא נוקט – צוותי חשיבה מיוחדים של אנשים מדיסציפלינות מחקריות שונות מהעולם האקדמי והביטחוני. מאז הקמתו, התמקד המכון בפעילות בכמה מישורים: מחקר אקדמי–יישומי, כנסים וימי עיון, ייעוץ למקבלי החלטות, פעילות הסברתית–חינוכית, פורומים לדיון ול"סיעור מוחות" ובניית מאגרי מידע והפעלתם.

בראש המכון למדיניות נגד טרור עומד ד"ר בועז גנור. שבתי שביט, לשעבר ראש המוסד, הוא יו"ר הוועד המנהל.

==פעילות התנדבותית במכון למדיניות נגד טרור==
בפני הסטודנטים קיימת האפשרות להתנדב לפעילות בעלת אופי מחקרי במכון למדיניות נגד טרור, מהמובילים בתחומו בעולם, המתבצעת בהנחיית אנשי הסגל המחקרי של המכון. הפרויקט פתוח לסטודנטים של בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:טרור
קטגוריה:בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה
קטגוריה:מכוני מחקר בישראל
דואיליו קולטי

דואיליו קולטי (Duilio Coletti; 28 בדצמבר 1906 - 22 במאי 1999) היה במאי ותסריטאי קולנוע איטלקי. הוא ביים 29 סרטים בשנים 1934–1977. סרטו צוללת תקיפה מ-1954 נכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי הרביעי בברלין. קולטי השתתף בחבר המושבעים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השמיני בברלין.

==פילמוגרפיה חלקית==
* וונדה החוטא (1952)
* צוללת תקיפה (1954)
* מבצע חץ מקשת (1965)
* Anzio (1968)

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:במאי קולנוע איטלקים
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1906
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1999
נור שמס

נור שמס (בערבית: مخيّم نور شمس, מילולית: "אור שמש"; בעברית נפוץ גם הכתיב נור א-שמס) הוא מחנה פליטים פלסטינים מזרחית לעיר טולכרם, מדרום לכביש 57. מחנה הפליטים הוקם בשנת 1951 בתחומי מחנה מעצר בריטי.

==היסטוריה==
בשנת 1915 הוקמה במקום תחנת הרכבת נור שמס על שלוחה של מסילת השומרון, שנסללה בשיתוף פעולה בין הטורקים לגרמנים לצורכי מלחמת העולם הראשונה.

המחנה בנוי על אתר ששימש כמחנה מעצר לאסירים פליליים בתקופת המנדט הבריטי, וישבו בו גם אסירים פוליטיים יהודים. האסירים הועסקו בעבודות פרך במחצבות הסמוכות. בסמוך למחנה הותקפה משאית בבעלות יהודית שעשתה את דרכה מטולכרם לשכם ב-15 באפריל 1936 על ידי פורעים ערבים. בהתקפה נהרג אדם אחד ונפצעו שניים, והיא נחשבת לפעולה האלימה הראשונה של המרד הערבי הגדול.

לאחר מלחמת העצמאות אוכלס המחנה בפליטים פלסטינים מאזור חיפה והגליל. במלחמת ששת הימים נמלטו חלק גדול מתושביו, אך במקומם התיישבו במקום פליטים מג'נין ומבקעת הירדן.

בעקבות הסכמי אוסלו בשנת 1995 הוגדר המחנה כשטח A, ויחד עם טולכרם עבר לשליטתה של הרשות הפלסטינית, ומאז התבסס במחנה תשתיות ותאי טרור פעילים. בזמן האינתיפדה השנייה, במרץ 2002, שב צה"ל וכבש את המחנה. שנה אחר כך נערכה פעולה נוספת בה רוכזו כל הגברים ממחנה הפליטים טולכרם הסמוך במחנה נור שמס לצורך חיפוש מבוקשים.

===מלחמת חרבות ברזל===

ב-2023 הפך המחנה למוקד של טרור פלסטיני בעקבות התבססות של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני במימון ותמיכה איראנית. במחנה הוקמו מעבדות נפץ לייצור מטעני חבלה ויצאו ממנו פיגועים רבים.

ב-19 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, כיתר צה"ל את המחנה, חשף צירי תנועה מחשש למטענים ופעל לעצור במחנה אנשי חמאס ומחבלים חמושים. בעימות נהרגו כ-13 מחבלים.

בסוף דצמבר 2023, על מנת לסכל ירי והשלכת מטענים לעבר כוחות במהלך מבצע לסיכול טרור במחנה, צה"ל חיסל שישה מחבלים ופצע שבעה, חלקם מתקיפת כטב"מ. לאחר מספר ימים פעל צה"ל במחנה להשמדת תשתיות טרור, כאשר במחנה נמצאו עשרות רבות של מטענים, כלי נשק ותחמושת. חלק מהמטענים נמצאו סמוך לגן ילדים של אונר"א.

החל ב-19 עד 21 באפריל 2024 (במשך יותר משתי יממות) צה"ל פעל לסיכול טרור בתוך המחנה; נהרגו 14 מחבלים ונעצרו 15 מבוקשים.

ב-28 באוגוסט 2024 צה"ל פתח במבצע מחנות קיץ, מבצע רחב היקף על מחנות הפליטים בשומרון, בדגש על מחנה נור שמס. ביומיים הראשונים למבצע חוסלו יותר מעשרה מחבלים במחנה, בין המחבלים שחוסלו היה מפקד גדודי הגא"פ מחמד ג'אבר אבו שוג'אע.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:נפת טולכרם
קטגוריה:מחנות פליטים פלסטיניים ביהודה ושומרון
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1951
נתיב המזלות

נתיב המזלות הוא סרט ישראלי אשר נכתב ובוים על ידי איל בן-אהרון ויצא לאקרנים בשנת 2009.

"נתיב המזלות" הוא סרט באורך מלא, על פי תסריט מקורי של איל בן-אהרון, המספר על בחור המוצא עצמו במסע פנטזיה הזוי בין תריסר המזלות. בכל תחנה במסעו הוא פוגש דמויות ממזלות שונים על רקע תפאורה מסממני המזל.

השחקנים לוהקו גם על פי תאריך לידתם.

הסרט הוקרן בפסטיבל אייקון לסרטי פנטזיה בסינמטק תל אביב באוקטובר 2009, וכמו כן השתתף בתחרות הרשמית של פרס אופיר, האקדמיה הישראלית לקולנוע.

הסרט הופק בסיוע החוג לקולנוע אוניברסיטת תל אביב.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:סרטים ישראליים
קטגוריה:סרטי 2009
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2009
וורת'הם פארק

וורת'הם פארק (באנגלית: Wrotham Park) הוא בית אחוזה כפרי בפרברי לונדון (באזור הרטפורדשייר). זהו בית האחוזה הפרטי הגדול ביותר באזור לונדון רבתי. הבית, השוכן במרכז אחוזה בת 10 קילומטר רבוע, 27 קילומטר צפונית למארבל ארץ', נבנה בסגנון נאו פלדיאני בשנת 1754 עבור האדמירל ג'ון בינג. אולם בינג לא נהנה ממנו כיוון שהוצא להורג ב-1757, אך הוריש אותו למשפחתו. בין היתר נולד בבית והתגורר בו כילד הפילדמרשל ג'וליאן בינג, שנודע לתהילה במלחמת העולם הראשונה והיה המושל הכללי של קנדה.

בשנת 1887 התחוללה בבית שרפה שכילתה חלקים ממנו, אך הוא שופץ והוחזר למראהו המקורי.

במבנה ובאחוזה הסובבת אותו צולמו סצנות מהסרטים החברים של פיטר ופארק גוספורד וכן סדרות טלוויזיה של ה-BBC.

כמו כן משמש המקום לאירועים של ידוענים. ב-15 ביולי 2006 נערכה במקום מסיבת החתונה של הכדורגלן אשלי קול ואשתו הזמרת שריל קול. ב-3 באוקטובר אירח בבית מפיק המוזיקה סיימון קאוול את 400 אורחי מסיבת יום ההולדת ה-50 שלו, בעלות של מיליון פאונד [http://www.dailymail.co.uk/tvshowbiz/article-1217977/What-swellegant-Cowell-egant-party-Simon-celebrates-50th-birthday-1m-bash.html].

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.imdb.com/List?endings=on&&locations=Wrotham%20Park,%20Barnet,%20Hertfordshire,%20England,%20UK&&heading=18;with+locations+including;Wrotham%20Park,%20Barnet,%20Hertfordshire,%20England,%20UK רשימת סרטים ופרקי סדרות שצולמו בבית האחוזה], מאתר IMDb 

*
קטגוריה:לונדון: מבנים רשומים דרגה II*
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: בתי מגורים
בית איבא

בֵּית אִ֫יבַּא (ערבית: بيت إيبا) הוא כפר פלסטיני בשומרון, השוכן צפון-מערבית לשכם על הדרך הראשית בין שכם לטולכרם.

לפי מפקד התושבים הפלסטיני שנערך בשנת 2006 חיו בו 3,568 תושבים. רובם עובדים בשכם וכך גם רוב השירותים שמקבלים התושבים. במאה ה-19 היה הכפר העשיר בסנג'ק שכם של וילאייט ביירות מכיוון שהעמק בו הוא שוכן הושקה במי מעיינות שכם, והיו בו טחנות-קמח רבות שניצלו את כוח המים.

מערבית לכפר נמצא מחסום בית איבא שהוא נקודת ביקורת לתנועה מטולכרם לשכם.
==חינוך==
בשנת 2019 נחנך בכפר בית ספר תיכון לתלמידים מצטיינים מאזור שכם המכין את התלמידים לבחינות ה–SAT האמריקאיות.
==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:הרשות הפלסטינית: יישובים
קטגוריה:נפת שכם