OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
יעקב זוסמן

יעקב זוּסְמן (Sussmann; נולד בי"ח באלול ה'תרצ"א, 31 באוגוסט 1931) הוא פילולוג, חוקר תלמוד ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לחקר התלמוד.

==ביוגרפיה==

זוסמן נולד בבודפשט שבהונגריה. הוריו היו צאצאי שושלות רבנים, ואבי אביו כיהן כרבה הראשי של בודפשט. מצד אמו זוסמן הוא דור חמישי לחת"ם סופר. בעקבות פלישת הנאצים להונגריה נמלטו הוא ומשפחתו ברכבת קסטנר, דרך ברגן-בלזן, לשווייץ, בה המשיך את לימודיו בישיבות. בשנת 1949 עלה לישראל ולמד בישיבת חברון.

שנים ספורות לאחר עלייתו לישראל פנה זוסמן להוראה. לאחר הסמכתו בבגרות, בשנת 1954, הוא עבר ללמוד באוניברסיטה העברית תלמוד ומקרא, ובהמשך החל להרצות בנושאי תלמוד והיסטוריה של עם ישראל. לאחר סיום שני תאריו בהצטיינות הוא סיים בשנת תשכ"ט (1970) לימודי דוקטורט עם דיסרטציה שכותרתה "סוגיות בבליות לסדרים זרעים וטהרות". בשנת 1975 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1980 לפרופסור מן המניין. במהלך השנים עמד זוסמן בראש החוג לתלמוד ובראש המכון למדעי היהדות.

תחומי מחקריו של זוסמן מתפרסים על פני יריעה רחבה של כל ענפי הספרות התלמודית (תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי ומדרשים). משנת תשנ"ז הוא חבר האקדמיה ללשון העברית.

פרופ' זוסמן נבר בספריות אוסטריה, גרמניה ואיטליה וחשף אלפי פריטים. הממצאים החשובים ביותר שגילה היו כתבי יד של "ספר ירושלמי", שהביאו לשחזור נוסחו ובכך לאישוש ההשערה אודות קיומו<ref></ref>.

מתגורר בשכונת רמת דניה שבירושלים.

==פרסים והוקרה==
* 1997 - פרס ישראל לחקר התלמוד
* 2006 - פרס א.מ.ת
* 2014 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

== מספריו ==

* אוצר כתבי היד התלמודיים, 3 כרכים, בהשתתפות יואב רוזנטל ואהרן שויקה, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2012.
* 
* גנזי הירושלמי, בהשתתפות בנימין אליצור, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2020.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://emetprize.com/award-page/1/51 קורות חייו] באתר פרסי א.מ.ת
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: תלמוד
קטגוריה:בוגרי ישיבת חברון כנסת ישראל
קטגוריה:רסקו: אישים
קטגוריה:חוקרי תלמוד
קטגוריה:חוקרי התלמוד הירושלמי
קטגוריה:חוקרי ספרות חז"ל
קטגוריה:זוכי פרס א.מ.ת.
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לחקר התלמוד
קטגוריה:ישראלים ילידי הונגריה
קטגוריה:ניצולי רכבת ההצלה של קסטנר
קטגוריה:חברי האקדמיה ללשון העברית
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:יהודים הונגרים
קטגוריה:בודפשט: אישים
קטגוריה:יהדות בודפשט
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1931
מרס תורכי (סרט)

"מרס תורכי" הוא מותחן קומי בבימויו של עודד דוידוף, שיצא לאקרנים בשנת 2001. הסרט מבוסס באופן חופשי על רב המכר של לימור נחמיאס מ-1996 "צבוטותי". נחמיאס אף כתבה את התסריט לסרט, יחד עם גל זייד, אשר גם משחק בו.

הסרט עוסק בשוטרת סמויה, הנשלחת על ידי מפקדה הנשוי, איתו היא מנהלת רומן, להפיל בפח את אחד מראשי העולם התחתון.

למרות שזכה לשבחי הביקורת, הוא לא הצליח בקופות וההכנסות לא כיסו את עלות ההפקה.
==תמצית העלילה==
פטריק סרוסי (גל זייד) הוא עבריין הנתון במאסר בית ועומד לדין, שהרשעתו תלויה בעדותם של שני עדים, שמעון פרס (שמוליק קלדרון) ודוד שואשו (צחי גראד), עבריינים אף הם, הנשמרים בידי המשטרה. פטריק חומק ממאסר הבית, ויחד עם עוזרו, קדוש (אבי מדר), מגיע לביתו של אחד העדים, שואשו, מוציא ממנו מידע בעינויים, ורוצח אותו ואת אשתו, חדוה (הילה סורג'ון פישר). איה (יעל הדר), שוטרת סמויה, מגיעה לדירה שבה מתגוררים יפתח (תומר שרון) ואחותו שולי (דלית קהן), יחד עם חתולה מופרעת. שולי חוקרת את האורגזמה הנשית, ועל רקע זה הסתכסכה עם אמו של ארוסה, בוביק. איה הגיעה לדירתם כדי לתרץ את ביקורה בדירה שמעל, שבה שוהים פטריק וקדוש, ובה היא מטמינה מכשיר האזנה בשערותיו של קדוש. מפקד מבצע אבטחת העדים, הבלש רב פקד ראובן שכטר (אלון אבוטבול) ושותפתו השוטרת כהן (אופירה רחמים). ראובן הוא מאהבה הפרוד של איה. העד הנוסף, פרס, נשמר אישית על ידי ראובן ושוטרים נוספים, ומעביר את הזמן עד למשפט יחד עם האנס ברדוגה (דביר בנדק). השניים מבלים במשחקי שש בש, כשמפעם לפעם, בלהט המשחק, הם מאיימים זה על זה באקדחים שנתנה להם המשטרה. ראובן חושש שפטריק ימצא דרך לחסל גם את פרס ולצאת זכאי. איה, המתוסכלת מיחסו של ראובן, שומטת מגש בזמן שפרס וברדוגה מאיימים זה על זה באקדחיהם, ומהרעש השניים נבהלים ויורים זה בראשו של זה. פטריק נעצר בעת שניסה להימלט, אך משוחרר משום שכל העדים נגדו מתו.

ראובן, שכועס על איה, מודיע לעו"ד ניסים (נחמן אשכנזי), עורך דינו של פטריק, שיש לו עדה חדשה, איה, שתעיד שפטריק שלח אותה לרצוח את פרס. איה מגיעה אל פטריק ומציעה לו להיות עדת הגנה, תוך שהיא מאשימה את המשטרה בשלל עבירות נגד פטריק. כדי להוכיח את נאמנותה, פטריק מטיל עליה לצאת עם קדוש ולרצוח את יפתח, שאותו הם לוקחים בתוך שטיח מגולגל. איה וקדוש נוסעים עם יפתח לאתר בנייה, שבו הם אמורים לקבור את יפתח. איה חופרת את הקבר, אך בסופו של דבר הורגת את קדוש, וקוברת אותו בעזרת יפתח.

איה לוקחת את אקדחו של קדוש, מגיעה לביתו של פטריק, ובקרב יריות ביניהם היא הורגת אותו, תוך שהיא מותירה במקום סימנים מפלילים לכך שראובן הוא שהרג את פטריק. היא מגיעה לביתו של ראובן ומציעה לו לברוח איתה לחו"ל, אך ראובן מסרב. היא נמלטת לבדה, יחד עם מזוודת מזומנים שלקחה מפטריק, ובמטוס מצטרף אליה יפתח, שנענה להזמנתה.

==פרסים==
בטקס פרסי אופיר לשנת 2000 הסרט היה מועמד ב-12 קטגוריות, ודלית קהן זכתה בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט זה.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://filmfund.org.il/?id=11&nom=2166 "מרס תורכי"] באתר "קרן הקולנוע הישראלי"
* [http://uri.mitkadem.co.il/films/mars-turki.html מרס תורכי - ביקורת על הסרט]
* - ביקורת על הסרט
* אורי ברייטמן, [http://movies.israel.net/mars/mars.html מארס תורכי], באתר "יעל מבקרת בקולנוע"
* [http://www.filmfund.org.il/films/?id=&nom=2166&film=מרס%20תורכי מרס תורכי], באתר של קרן הקולנוע הישראלי

== הערות שוליים ==

קטגוריה:סרטי דרמה קומית ישראליים
קטגוריה:סרטי 2001
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2001

קטגוריה:סרטי עודד דוידוף
איל ווילן

איל וּוילן (בצרפתית: Ille-et-Vilaine) הוא מחוז בחבל ברטאן בצרפת, הנקרא על שמו של הנהר וילן ושל איל, היובל שלו. עיר הבירה של המחוז היא רן.

המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790.

== פוליטיקה ==
עיר הבירה רן ופרבריה היו בסיס תמיכה הולך וגדל בסוציאליזם החל משנות ה-70 של המאה ה-20. מועצת המחוז מורכבת מ-53 נציגים. המפלגה הגדולה ביותר היא המפלגה הסוציאליסטית, עם כ-21 נציגים. מבין המפלגות בנוספות, ניתן למנות את הרפובליקנים (6 נציגים).

== קישורים חיצוניים ==

* 

* [http://www.ille-et-vilaine.pref.gouv.fr אתר הנציבות הרשמי]

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ברטאן
קטגוריה:צרפת: מחוזות
בית עיריית ברמן

בית עיריית ברמן, הקתדרלה ובית הסנאט
בית העירייה ופסל רולנד
ה-Ratskeller בסביבות שנת 1900
בית העירייה של העיר ברמן (גרמנית Bremer Rathaus) הוא אחד הבניינים הגותיים המפורסמים באירופה. סגנון הבנייה שלו מוכר גם בשם Weserrenaissance, כלומר "רנסאנס של הווזר", על שם הנהר וזר העובר בברמן. מאז יולי 2004 מוכר הבניין, ביחד עם פסל רולנד שלידו, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. הבניין הוא מושב הסנאט של מדינת ברמן, וכן משרד ראש העירייה. רוב משרדי הסנאט ממוקמים בבניין חדש משנת 1966, הממוקם גם הוא באותה כיכר. בניינים אחרים בכיכר הם הקתדרלה של ברמן, בניין הגילדות של העיר (ה-Schütting, כיום בית לשכת המסחר) וכנסיית גבירתנו של ברמן.

==היסטוריה==
כבר ב-1251 מוזכר לראשונה בניין בשם domus consulum (בית הקונסולים) ששימש כבית-עירייה, שעמד בפינת זגרשטראסה ואוברנשטראסה. בסביבות שנת 1400, בשיא התפתחותה של העיר, הוחל בתכנון בית-עירייה חדש. בניין זה נבנה בסגנון גותי בשנים 1405–1410, וכלל שתי קומות ואולם כינוסים. יוזמי ובוני הבניין היו ראש העירייה יוהאן המלינג, חברי המועצה פרידריך ויגר והיינריך פון דר טרוּפֶּה, האדריכלים סלומון ומרטין והפסלים יוהנס והנינג. בבניין היו אולם תחתון ואולם עליון, ובצד הצפוני גם חדרים בודדים, שמאוחר יותר עברו שינויים רבים. בחזית הבניין, בכיוון כיכר השוק, עמדו דמויותיהם של הקיסר ושל שבעת הנסיכים הבוחרים, ובשתי החזיתות הצרות פסלי הנביאים והחכמים. חומת מגן עם חרכי ירי המופיעה בתוכניות לא נבנתה בסופו של דבר.

בסביבות שנת 1600 החליט הסנאט של העיר כי חזית הטיח של הבניין אינה ייצוגית מספיק, והוחלט על שיפוץ מקיף. את העבודות ניהל האדריכל לידר פון בנטהיים (Lüder von Bentheim). על בסיס התוכניות שלו שופץ בית-העירייה בשנים 1608–1612. החלק המרכזי נהרס והחלונות הורחבו וחוזקו. טורט זכוכית גדול יותר נבנה, ובראשו גמלון בסגנון פלמי. החזית, בסגנון "רנסאנס של הווזר", מגלה אלמנטים אדריכליים שהושפעו מאמנים נדרלנדיים כמו האנס פרדמן דה פריס, הנדריק גלוציוס ויאקוב פלוריס. החזית הפונה לכיכר-השוק עוטרה בקישוטים ותבליטים עשירים בדמות חיות, ראשים, מלאכים ודמויות מיתולוגיות.

במהלך השנים נוספו לבניין אגפים שונים. מעט לאחר שנבנה, נוספה לו ב-1410 הרחבה על הקיר הצפוני ובה חדר ישיבות לחברי מועצת העיר וחדרים נוספים עבור השלטון העירוני. במאה ה-15 נוספו גם חדרים בקומת המרתף מצפון. הרחבה גדולה נוספת לכיוון צפון נבנתה ב-1545. מאז 1819 נבנה ליד בית העירייה בניין נוסף ששימש את העיר, שהבניין הישן לא הספיק לה; בתחילת המאה העשרים נהרס בניין זה, ונבנתה הרחבה רבתי, בסגנון "נאו-רנסאנס", שנועדה לאכלס את המשרדים בבניין שנהרס. בעת מלחמת העולם השנייה הוקף הבניין בשקי חול וחלונותיו נאטמו בקרשים, וכך הוא ניצל מן ההפצצות שהרסו חלקים גדולים מהעיר.

כיום חלקים מן הבניין פתוחים למבקרים, ואילו חלקים אחרים משמשים עדיין את העירייה. בין השאר ניתן לבקר ב-Ratskeller, מסבאה גרמנית מסורתית, העתיקה ביותר בגרמניה - היא נבנתה ב-1405, ופועלת מאז ברציפות כמסבאה. היא ממוקמת במרתף, כמקובל בגרמניה, ומחולקת לכמה אולמות וחדרים. בין השאר נמצאת בה חבית היין העתיקה ביותר בגרמניה, משנת 1653, כמו גם יינות חדשים יותר, מן המאות ה-18 וה-19. היינריך היינה מזכיר ומהלל את המסבאה ואת היינות באחד משיריו.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.rathaus-bremen.de/sixcms/detail.php?gsid=bremen54.c.2668.de אתר בית עיריית ברמן] 

ברמן
קטגוריה:מבנים גותיים
קטגוריה:ברמן: מבנים
טרולסטיגן

כביש טרולסטיגן
שלט אזהרה הומוריסטי: "זהירות טרולים בדרך"
טרולסטיגן (נורווגית Trollstigvegen ולעיתים קרובות Trollstigen - "סולם הטרול") הוא כביש הנמצא בנפת ראומה (Rauma) שבנורווגיה. הכביש מוביל אל העיירה אונדאלסנס, אך הוא נודע בעיקר בתור אטרקציה תיירותית, בגלל השיפועים החדים שבו.

עבודות הקמת הכביש ארכו שמונה שנים והושלמו בשנת 1936. הפתיחה הרשמית של הכביש הייתה ב-31 ביולי 1936, על ידי הוקון השביעי, מלך נורווגיה.

בכביש 11 פיתולים חדים הבנויים בשיפוע בשיעור של 9%. הכביש חד-מסלולי ברובו, ורק במקומות מסוימים יכולות שתי מכוניות לעבור בו-זמנית. בשנת 2005 עבר הכביש תיקונים בעלות של כ-16 מיליון כתר נורווגים, ואלו שיפרו את בטיחות הנסיעה בו במידה משמעותית.

לצד הכביש ישנו מפל מים בגובה של 320 מטרים הנקרא סטיגפוסן (Stigfossen). הכביש מוקף בפסגות קאריטינד (Kritind), דרוניניין (Dronningen) וביספן (Bispen).

הכביש נסגר בחודשי הסתיו והחורף, ועונת הפתיחה הרגילה שלו היא מחודש מאי עד חודש אוקטובר. 

על פי סיפור עם נורווגי, ביערות שליד הכביש מתרוצצים טרולים, ולכן בחלקו התחתון של הכביש ישנו התמרור היחידי בעולם שמזהיר "זהירות, טרולים בדרך".

== גלריה ==
<gallery>
קובץ:כביש טרולסטיגן.JPG
קובץ:Trollstigen1.jpg
קובץ:Trollstigen2.jpg
קובץ:Trollstigen3.jpg
</gallery>

==ראו גם==
* שבע האחיות (קטע כביש)

==קישורים חיצוניים==

* [http://norway.co.il/%d7%98%d7%a8%d7%95%d7%9c%d7%a1%d7%98%d7%99%d7%92%d7%9f-trollstigen/ טרולסטיגן] באתר נורווגיה
* [https://web.archive.org/web/20071218101252/http://www.trollstigen.com/engelsk/index.html אתר המוקדש לדרך]
* [https://web.archive.org/web/20081007061639/http://www.enjoynorway.net/trollstigen.htm אתר נוסף על הדרך]

קטגוריה:אירופה: דרכים וכבישים
קטגוריה:נורווגיה: תחבורה
קטגוריה:דרכי נוף
מר וגברת סמית'

מר וגברת סמית (באנגלית: Mr. & Mrs. Smith) הוא סרט קומדיית-פעולה משנת 2005. את הסרט ביים דאג ליימן, וכיכבו בו בראד פיט ואנג'לינה ג'ולי. בסרט זה גם הכירו השניים והפכו לזוג במציאות.

==עלילה==
בתחילת הסרט מגיעים ג'ון וג'יין סמית', זוג נשוי מזה 5–6 שנים, לטיפול זוגי, בעקבות קשיים בנישואיהם. בטיפול הם מספרים על האופן שבו נפגשו לראשונה - בבוגוטה שבקולומביה, שם שניהם נרדפו על ידי השלטונות הקולומביאנים במסגרת תפקידם. לאחר נישואיהם הם עוברים לפרוורים ומנהלים אורח חיים שגרתי ואפרורי. אך מתחת לסיפורי הכיסוי שלהם על מקום עבודתם, הם מסתירים זה מזה את עיסוקם האמיתי - בפועל שניהם עובדים כמתנקשים שכירים מצליחים בארגונים מתחרים.

במהלך הסרט נשכרים שניהם לאותה משימת התנקשות בבנג'מין דנז, ואחרי שהם מכשילים זה את זה ומגלים את האמת על עיסוקם, הם מקבלים הוראה מהסוכנויות שלהם שעליהם לרצוח זה את זה תוך 48 שעות. שניהם מתלבטים בין הבחירה בחייהם האישיים למחויבותם המקצועית, ותוך כדי כך נערכים כמה ניסיונות התנקשות הדדיים כושלים, בין השאר במספר סצנות קרב וירי בנשק כבד שמתרחשות בתוך ביתם הפרוורי. אך כשהם עומדים לבסוף פנים אל פנים וניתנת ההזדמנות ללחוץ על ההדק - הם חשים שאינם יכולים לעשות זאת, ומגלים מחדש את אהבתם.

אז מחליטים מעסיקיהם להשמיד את הזוג המאוחד מחדש, ושולחים מספר לא קטן של מתנקשים כדי לחסל אותם. ביחד מצליחים בני הזוג להתחמק מהמתנקשים, וחוטפים את בנג'מין דנז, כדי לתת למעסיקיהם את מה שהם רצו מלכתחילה. אך דנז מודה בפניהם שהוא בעצם נשכר על ידי מעסיקיהם כאשר גילו שג'ון וג'יין הם נשואים, ואז תכננו שבעקבות המשימה להתנקש בו הם יחסלו זה את זה. לפיכך מחליטים בני הזוג להילחם באומץ מול צבא מתנקשים גדול שמגיע לחסלם, ומצליחים באמצעות שיתוף פעולה פורה ביניהם להרוג את כולם.

הסרט מסתיים כשבני הזוג חוזרים למטפל הזוגי, ומספרים עד כמה הם חשים מאושרים יחד.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* 
* [http://www.eonline.co.il/content.asp?id=20813&sid=11 מאחורי הקלעים: "מר וגברת סמית'"], באתר eonline, 15 ביוני 2005

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 2005
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קטגוריה:סרטי פעולה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי קומדיה
בזיליקת סן מרינו

[[אפסיס הבזיליקה הפונה לכיוון צפון בשל המדרון התלול]]
בזיליקת סן מרינו (באיטלקית: Basilica di San Marino) היא בזיליקה קתולית בעיר סן מרינו, המשמשת ככנסייה המרכזית והחשובה בעיר. היא מוקדשת לקדוש המגן של העיר והמדינה, מרינוס הקדוש, אשר לפי המסורת התיישב במקום בשנת 301 וייסד את הקהילה הנוצרית, שהייתה עם השנים לרפובליקה של סן מרינו.

==היסטוריה==
במקום בו שוכנת הבזיליקה ניצבה קודם לכן כנסייה כפרית המכונה בלטינית "פלביס" (Plebis) ובאיטלקית "פייווה" (Pieve). כנסייה זו שהוקדשה למרינוס הקדוש, ניצבה במקום כבר במאה ה-4, והעניקה את שמה לכיכר הקתדרלה המכונה "פיאצלה דומוס פלביס" (piazzale Domus Plebis - כיכר בית הכנסייה הכפרית"). הכנסייה נזכרה לראשונה במסמך משנת 530 ושוב ב-855; ואילו המסמך הראשון שעסק בה באופן ישיר הוא מ-31 ביולי 1113.

בתחילת המאה ה-19 היה מצבה של הכנסייה מדורדר, והיא נהרסה ב-1807. ב-24 ביולי 1825 החליטו פרנסי העיר על הקמתה של כנסייה חדשה, והעבודות החלו כשנה לאחר מכן. ב-1835 הושלמה הקמתה של הכנסייה החדשה, וב-5 בפברואר 1838 הוא נחנך, אך הקדשתו נעשתה רק ב-1 ביולי 1855. ב-21 ביולי 1926 העלה האפיפיור פיוס האחד עשר את הכנסייה למעמד של בזיליקה משנית. ב-29 באוגוסט 1982 ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבזיליקה.

==המבנה==
הבזיליקה שוכנת בקצה הצפוני של העיר, על מורדותיו הצפון-מערביים של הר טיטאנו, וחולשת על העיר כולה ועל כיכר החירות (Piazza della Libertà) הסמוך לה. היא הוקמה בסגנון נאו קלאסי, וכנסיית פטרוס הקדוש (Chiesa di San Pietro) צמודה אליה ממזרח. מגדל הפעמונים שמימין הוקם במאה ה-17 בסגנון רומנסקי ושרד מהכנסייה הקודמת. בחזית המבנה ניצב פרונאוס שבו שמונה עמודים עם כותרות קורינתיות, ומעליהם ארכיטרב ואפריז הנושא את הכיתוב הלטיני:
<div style="text-align: center;">
"DIVO MARINO PATRONO ET LIBERTATIS AUCTORI SEN. P.Q"<br />"למרינו השמיימי, מגן ומייסד החירות. (מן) הסנאט והעם"
</div>

שלושה מעמודי הפרונאוס של הבזיליקה, וחזית כנסיית פטרוס הקדוש הצמודה אליה
בפרונאוס כיור הטבלה ושלושה שערים המובילים אל אולם הבזיליקה שבו שלוש ספינות. שישה-עשר עמודים הנושאים כותרות קורינתיות ערוכים בצורת חצי עיגול באפסיס. בכנסייה שבעה מזבחים והמזבח המרכזי מעוטר בפסל מרינוס הקדוש. מתחת למזבח שמורים שרידיו של הקדוש שהתגלו ב-3 בספטמבר 1586, וחלק מהם נתרמו ב-1595 לאי ראב בקרואטיה, מקום מוצאו של הקדוש. חלק מגולגולתו של הקדוש שמור בתיבת כסף וזהב המונחת מאז 1602 לימין המזבח; ומשמאלו כתרם של מושלי סן מרינו מהמאה ה-17. עוגב הכנסייה הוא מ-1883.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20080321023112/http://webspace.omniway.sm/diocesisanmarino/basilica.html אודות הבזיליקה (איטלקית)]

== הערות שוליים ==

סן מרינו
קטגוריה:סן מרינו (עיר)
קטגוריה:סן מרינו: מבנים
נסים זלאיט

דיוקן
נסים זלאיט (1923 - מרץ 2024) היה צייר ישראלי.

נסים זלאיט נמנה עם הדור של אמנות המופשט הישראלי, שפרחה בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 בישראל, ונותר נאמן לה עד למותו.

נולד בעיראק. בגיל 28 נמלט מבגדאד, עקב פעילותו במחתרת הציונית, ועלה בגפו לישראל בשנת 1951. זו הייתה פרידה מכל אשר ידע והכיר בעולם האתמול, והמפגש עם הארץ החדשה ועם האמנות הרוחשת בה היה לאירוע המכונן בחייו.

זלאיט התוודע אל המופשט בתקופת לימודיו במכון אבני בשנים 1956–1959. מוריו היו יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי חברי קבוצת "אופקים חדשים", שראו במופשט ביטוי לאמת אוניברסלית, שהיא תכליתה של האמנות הטהורה. עד לאותה עת היה זלאיט צייר פיגורטיבי מצליח בקנה המידה האפשרי מבחינתו, הן בבגדאד, שבה נולד ובגר, והן בשנותיו הראשונות בישראל.

הבחירה של זלאיט בציור המופשט סימנה את פנייתו לדרך חדשה ובלתי מוכרת, תוך השלכת סמלי העבר והגדרותיו מאחור. היה זה ביטוי לכמיהתו להתקבל, להשתייך ולהיות מזוהה עם האמנות הארצישראלית האוונגרדית באותה העת. בהחלטתו זו ויתר על כל נקודת אחיזה או עוגן במציאות הפיזית, ובחר לצאת למסע בתוך הלא נודע, במרחבי המופשט האינסופי. בתוך מרחב זה חיפש והתווה את דרכו האישית. ביצירותיו, הוא נתן ביטוי למגמות האוניברסליות באמנות המערב מצד אחד, ולתחושת הזיקה והשייכות למקום הישראלי, מצד שני. עם כל אלה, ניתן היה לזהות ביצירתו את עקבות זיכרונות העבר ואת ההתנסויות שעיצבו את עולמו.

== לימודי אומנות ==
Abstract Landscape, Oil On Canvas, 73x54cm
זלאיט למד באקדמיה לאמנויות יפות בבגדאד, במדרשה למורים לציור בתל אביב ובמכון אבני בתל אביב.

==תערוכות יחיד==
* 2016 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
* 2015 - גלריה "על האגם", רעננה
* 2014 - מוזיאון המרכז למורשת יהדות בבל, אור יהודה
* 2014 - גלריה, תיאטרון ירושלים, ירושלים
* 2014 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
* 2013 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
* 2013 - גלריה "על האגם", רעננה
* 2013 - אכסדראות שרובר, תיאטרון ירושלים, ירושלים
* 1968, 1990 - בית האמנים, ירושלים
* 1985, 1962, 1960 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
* 1969, 1967, 1965 - גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
* 1961 - גלריה כץ, תל אביב

== תערוכות קבוצתיות ==
יצירותיו של זלאיט הוצגו בתערוכות רבות, בהן:
* לונדון
* מוזיאון תל אביב לאמנות
* מגדל דוד, ירושלים
* מוזיאון רמת גן
* משכן לאמנות, חולון
* ניו יורק
* תערוכה בינלאומית לאומנות חדישה במונקו

== פרסים ==
* 1965 – פרס ההסתדרות
* 1967 – הפרס הגדול בתערוכה הבינלאומית לאמנות חדישה במונקו
* 1968 – פרס ירושלים ומענק לשהיה לשנה בירושלים כאורח עיריית ירושלים

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.zalayetgallery.com אתר הבית של נסים זלאיט]
* 
* https://www.youtube.com/watch?v=Nz1-q3NkbBM
* http://www.youtube.com/watch?v=Ola5lUWTT-c
* http://cafe.themarker.com/post/2853136/
* http://www.ayalonart.com/home/omanim/articles
* https://www.youtube.com/watch?v=IuqiDru3I50
* https://www.youtube.com/watch?v=E4hKYk5p6BM
* http://www.youtube.com/watch?v=P4Kc8-z4nHo&list=UUsppEohwkCe0G5kncFDA57g

קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:ישראלים ילידי עיראק
קטגוריה:עולים בשנות ה-1950
קטגוריה:ישראלים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:יהודים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1923
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2024
משה קידר

משה (מוצי) קידר (נולד ב-1935), הוא איש צבא ישראלי, היה ראש מנהלת המרכבה והרק"ם וקצין חימוש ראשי.

== חייו ==
קידר נולד בבולגריה ועלה לישראל בצעירותו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר מכס פיין בתל אביב ובשנת 1953 התגייס לצה"ל. הוא הוכשר כמכונאי טנקים (קורס מס' 2 בתולדות צה"ל) הוא שירת בתפקיד עד הגיעו לדרגת רב-סמל ראשון. לאחר מכן הוא נשלח מטעם הצבא ללימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון וסיים אותם בשנת 1965.

לאחר סיום לימודיו שב קידר לשירות פעיל ועסק בתפקידים שונים בתחומי אחזקה ומטה. בשנת 1970 הוא זכה בפרס ביטחון ישראל על חלקו בצוות התכנון של השוט קל. בין תפקידיו בשנים אלו: ראש ענף טכני במרכז שיקום ואחזקה, ראש ענף טנקים במפקדת קצין חימוש ראשי, ראש רפ"ט, ראש מחלקת מערכות ממונעות וראש מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק).

בשנים 1985–1988 שימש קידר קצין חימוש ראשי בדרגת תת-אלוף. במהלך תקופת כהונתו נעשה ניסיון בצה"ל לפירוק החיל והחלפתו בחטיבה הנדסית שתתקיים באג"א. קידר התנגד למהלכים אלו בהצלחה. באותה עת עסק החיל באחזקת כלי הלחימה בהם נעשה שימוש ברצועת הביטחון ובאינתיפאדה הראשונה. כמו כן פותחו בשנים אלו מרכבה 2, מרכבה 3, נגמ"ש הפומ"ה ונגמ"ש האכזרית.

לאחר פרישתו מצה"ל עמד קידר בראש עמותת חיל החימוש.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20040806182536/http://www1.idf.il/himush/site/he/himush.asp?pi=30240&doc_id=34411 קורות חייו] באתר חיל חימוש

קטגוריה:תתי-אלופים בצה"ל
קטגוריה:מהנדסי מכונות ישראלים
קטגוריה:קציני חימוש ראשיים
קטגוריה:זוכי פרס ביטחון ישראל: חיילי צה"ל
קטגוריה:ישראלים ילידי בולגריה
קטגוריה:בוגרי התיכון המקצועי ע"ש מקס פיין
קטגוריה:בוגרי הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1935
מרפא (מלון באל-חמה)

אחד ממבני הבזלת בהם שכן המלון (2011)
הזמנה לאירוח בחג ה[[פסח - 1944]]
מרפא היה בית מלון ופנסיון באל-חמה, אתר מרפא בשותפות ערבית-יהודית שפעל בין השנים 1944–1967.
== היסטוריה ==
שלטונות המנדט הבריטי נתנו את הזיכיון להפעלת המקום לערבי עשיר ובעל השפעה, הבק סלימן נדיף, תמורת מתן "שירותים מיוחדים" בשיתוף עם ניל"י. זאב ספיר מחיפה מימן את הבנייה והשקיע בה 24 אלף לירות שטרלינג (כ-5.5 מיליון ש"ח במונחי 2016). ספיר התנה את השקעתו באישורו של אמין אל-חוסייני, ראש הוועד הערבי העליון, המוסד העליון של ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. 

לקראת סיום המנדט הבריטי, בסתיו 1947, נאלץ ספיר לנטוש את אל-חמה מטעמי ביטחון. עד לתקרית אל-חמה הוא חזר לשם פעמים אחדות עם נציג האו"ם במטרה להמשיך בהפעלת המלון. בינתיים המשיכה משפחת הבק להפעילו לבד, לנוחיות ערבים עשירים, בייחוד מארצות שכנות ומומחים זרים ששירתו את הצבא הסורי. 

במלחמת ששת הימים הגיעה ישראל לאל-חמה. זאב ספיר תיאר את אשר מצא בהגיעו למקום לאחר המלחמה: הוא פינה מהמקום את אלמנתו של הבק, בתה וחתנה אל מחסום קוניטרה והם חזרו לסוריה.

ספיר ביקש את רשותו של צה"ל, שהחזיק במקום, לשוב למקום ולהפעיל מחדש את המלון. מינהל מקרקעי ישראל החליט כי לספיר אין זכויות באתר והמסמכים שבידו אינם תקפים. שיקום המקום נמסר לקיבוצי הסביבה. שותפות שלהם מפעילה היום את האתר חמת גדר.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

קטגוריה:ישראל: בתי מלון
קטגוריה:רמת הגולן
קטגוריה:אל חמה
קטגוריה:בנייה ופיתוח בתקופת המנדט
דלק מערכות רכב

דלק מערכות רכב, או בשמה המקוצר "דלק רכב", היא חברה ציבורית המחזיקה בחברת יבוא הרכב "דלק מוטורס", שהיא היבואנית בישראל של מותגי פורד, מאזדה, BMW ומיני. בנוסף היא בעלת השליטה בחברת שירותי התשתיות "ורידיס".

==היסטוריה==
החברה הוקמה באוקטובר 1965 כחברה פרטית בשם "גל וייספילר וקרטס בע"מ", על ידי משפחות וייספילר וקרטס, ועסקה בייצור אריזות ושקיות קניות מפוליאתילן. ביולי 1982 שונה שם החברה ל"גל - תעשיות
וייספילר בע"מ", לאחר שמשפחת וייספילר רכשה את השליטה בחברה. בנובמבר 1982 הונפקו מניות החברה ב. בשנת 1988 נקלע החברה לקשיים וחברת "דלק השקעות ונכסים" רכשה את השליטה בחברה.

"דלק השקעות ונכסים" הייתה חברת בת של "דלק" חברת הדלק הישראלית ועסקה בהשקעות בענפי הרכב והכימיה, היא הוקמה ביוזמת מנכ"ל החברה אברהם אגמון במטרה להרחיב ולגוון את הכנסות חברת "דלק". "דלק" נכנסה לעסקי הרכב בשנת 1984 כאשר הייתה שותפה להקמת חברת שירותי הדרך "שגריר". ב-1995 רכשה את סוכנות המכוניות סע"ם, יבואנית רכבי סיאט לישראל, ואת נציגות חברת השכרת הרכב הצרפתית "יורופקאר". ביוני 1990 מכרה "דלק השקעות" את סוכנות סיאט לחברת "צ'מפיון מוטורס (ישראל)", יבואנית רכבי "פולקסווגן" שרכשה את השליטה בסיאט ב-1986. בסוף שנת 1991, בעקבות השיפור במצב המדיני לאחר ועידת מדריד, החלו יצרני הרכב מיפן לייצא לישראל, לאחר שעד אז מרביתם נמנעו מכך עקב החרם הערבי, אז החלה החברה לייבא את מכוניות מאזדה.

בינואר 1992 נערך אירוע ההשקה של "מאזדה" בישראל, בגני התערוכה בתל אביב, בהשתתפות כאלף מוזמנים. תוך שבועות ספורים מכרה מאות רכבים מדגם מאזדה 323. בהמשך ייבא את הדגמים מאזדה 121, מאזדה 626, מאזדה MX-3 והטנדר מאזדה B2000.

בשנת 1994 לאחר שפעילותה של חברת "גל - תעשיות וייספילר" נמכרה, והיא הפכה לשלד בורסאי, העבירה "דלק השקעות ונכסים" את פעילות יבוא הרכב לחברה ושמה שונה ל"דלק מערכות רכב". סוכנות המכוניות סע"ם שינתה את שמה ל"דלק מוטורס" והפכה לחברת בת של "דלק מערכות רכב".

מ-1995 החלה "דלק רכב" להיות הדומיננטית בשוק הרכב הישראלי, דומיננטיות שנמשכה יותר מ-15 שנה. הדגם "מאזדה 323" היה לאחד מכלי הרכב הפופולריים בישראל. ב-1996 הגיעה למקום השלישי במספר המסירות, ב-1997 כבש את המקום הראשון יחד דגם הדור הבא "לאנטיס". אחר כך הייתה ה"לאנטיס" הדגם הנמכר בישראל במשך כחמש שנים. ואחריו הדגם מאזדה 3.

בשנת 1999 רכשה "דלק רכב" את הזיכיון ליבוא מכוניות פורד האמריקאיות לישראל מקבוצת מכשירי תנועה, וב-2011 את "קמור מוטורס", יבואנית רכבי BMW.

ב-2004 מכרה "דלק רכב" את החזקתה בחברת "שגריר" (33%).

באוקטובר 2010 מכרה קבוצת דלק 20% מהמניות שבבעלותה ב"דלק רכב" למנכ"ל החברה, גיל אגמון, שהפך בעקבות המהלך לבעל השליטה בחברה עם אחזקה של 37.47% ממניות החברה. בדצמבר 2019 מכרה קבוצת דלק כ-7% מהמניות לגיל אגמון, שעלה להחזקה של כ-44% ו-15% נמכרו למשקיעים מוסדיים.

בנוסף לעסקי יבוא רכב לחברה השקעות בחברות הזנק ישראליות בתחום הרכב, ובהן מובילאיי והיילו. במרץ 2018 רכשה "דלק מערכות רכב" 70% ממניות חברת ורידיס תמורת כמיליארד שקל. ביוני 2021 הונפקה החברה בבורסת תל אביב לפי שווי של 3.74 מיליארד שקל.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:חברות הנסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב
קטגוריה:קבוצת דלק
קטגוריה:יבואניות כלי רכב בישראל
השלהבת המסתורית של המלכה לואנה

השלהבת המסתורית של המלכה לואנה (באיטלקית: La Misteriosa Fiamma della Regina Loana) הוא ספר מאת אומברטו אקו אשר יצא באיטליה בשנת 2004. שם הספר לקוח משמה של מהדורה איטלקית של אלבום קומיקס אמריקאי. הספר תורגם לעברית בידי אריה אוריאל, ויצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2007.

==עלילה==
הספר עוסק בימבו, סוחר ספרים עתיקים ממילאנו בן 59 אשר איבד את זכרונו (episodic memory) כתוצאה משבץ. בתחילת הספר הוא מסוגל לזכור כל דבר אשר אי פעם קרא, אך אינו זוכר את משפחתו, את עברו או אפילו את שמו. ימבו מחליט לחזור לבית משפחתו בעיירת ילדותו סולרה, שאותה נטש בעקבות טרגדיה משפחתית, במטרה להיווכח אם הוא יכול לגלות מחדש את זכרונותיו האבודים. מקץ ימים תמימים של חיפוש בעיתונים ישנים, בתקליטים, בספרים, בכתבי עת ובספרי קומיקס ילדותיים, לא עולה בידו לשחזר את זכרונותיו.

בחיפושו אחר זכרונותיו האבודים, הוא מצליח לשחזר את סיפור הדור והחברה של הוריו וסביו. ברגע אשר הוא מוכן לנטוש את משימתו, הוא מגלה עותק מקורי של ספר משנת 1623. ההלם אשר אוחז בו עקב מציאת הספר המקורי מסייע לו בשחזור זכרונות ילדותו. הפרק האחרון של הספר עוסק בהסבר ספרותי לתופעה שבה חולפים לנגד עיניו של אדם כל חוויות חייו. ימבו מת לפני שהוא מצליח להיזכר בפנייה של אהובתו מתקופת היותו סטודנט.

המחבר כלל בספר רבדים שונים של תרבות, ציורי קומיקס משנות הארבעים של המאה העשרים. זכרונות ההתבגרות של גיבור הספר משמשים לסופר לצורך ההצגה של האירועים והמאבקים בין הפשיסטים של מוסוליני לבין המחתרת שפעלה נגדם בנוסף ציין המחבר כי זהו הספר האחרון שהוא מתכוון לכתוב.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:ספרות איטלקית
קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרי אומברטו אקו
קטגוריה:ספרי 2004
קטגוריה:ספרי הוצאת כנרת
קטגוריה:ספרי זמורה ביתן
קטגוריה:ספרי הוצאת דביר
אנדרה דה ואני

אנדרה גיא פורימן דה ואני (באנגלית: André Guy Foreman De Vanny; נולד ב-14 בספטמבר 1984) הוא שחקן אוסטרלי שהתפרסם בעיקר בזכות תפקידו בתור טובי ג'ונסון בסדרת הדרמה הקומית לבני נוער "אבודים במעבדה". 

== קורות חיים ==
דה ואני נולד במלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה. 

בשנת 2008 סיים לימודי משחק במרכז לאמנויות הבמה - 16th Street Actors Studio, ולאחר מכן הוזמן ללמוד עם המורה למשחק איוואנה צ'אבק בסטודיו שלה בלוס אנג'לס. 

== קריירה ==
לאחר סיום שנת הלימודים עם צ'אבק בשנת 2011, חזר אנדרה לאוסטרליה לככב בתיאטרון הלאומי של מלבורן במחזה "רד" מאת ג'ון לוגן לצד השחקן קולין פרילס. לאחר מכן הוא המשיך לככב בתיאטרון בתור טוראי דייוויד טיילור במחזה "סוס מלחמה", שהוצג בתיאטרון הלאומי של מלבורן עם יותר מ-300 הופעות ברחבי מלבורן, סידני ובריזביין. 

בשנת 2015, זכה אנדרה בפרס השחקן הטוב ביותר עבור תפקידו במחזה "Glory Dazed" שהוצג בתיאטרון Red Stitch Actors' Theatre.

==פילמוגרפיה==
=== קולנוע ===
{| class="wikitable"
!שנה
!סרט
!תפקיד
!הערות
|-
|2005
|Hating Alison Ashley
|טום
|
|-
|2008
|Under a Red Moon
|זאק
|
|-
|2017
|Naked Strangers
|סאל
|
|-
|2019
|The Combination: Redemption
|מאקר
|
|}

=== טלוויזיה ===
{| class="wikitable"
!שנה
!סדרה
!תפקיד
!הערות
|-
| rowspan="2" |2003
|MDA 
|ג'ושוע טרנטר
|פרק: "A Closer Walk"
|-
|Blue Heelers
|מארקי אמט
|פרק: "Losing the Road"
|-
|2004
|צל הרשע
|דני גליק
|מיני-סדרה
|-
|2004 - 2006
|אבודים במעבדה
|טובי ג'ונסון
|תפקיד ראשי (2 עונות); 52 פרקים
|-
|2005
|הרקולס
|איפיקלס <small>(אנ')</small>
|מיני-סדרה
|-
|2006
|סיוטים וחלומות: מסיפוריו של סטיבן קינג
|סקייטר
|פרק: "You Know They Got a Hell of a Band"
|-
|2008
|Canal Road 
|דני
|פרק: "#1.11"
|-
|2009
|Rush
|טרי "פליאה" הארטיגן
|פרק: "#2.20"
|-
| rowspan="2" |2010
|הפסיפיק
|חייל מארינס
|מיני-סדרה
|-
|Li'l Larikkins
|טרו
|דיבוב; 3 פרקים
|-
| rowspan="3" |2011
|City Homicide
|טים פאג'ט
|2 פרקים
|-
|Killing Time 
|ג'ייק וילסון
|פרק: "#1.3"
|-
|Dogstar 
|לייני
|דיבוב; 3 פרקים
|-
|2014
|The Flamin' Thongs
|קווין
|דיבוב; 23 פרקים
|-
| rowspan="2" |2015
|Miss Fisher's Murder Mysteries
|סיד פריי
|פרק: "Death Defying Feats"
|-
|The Doctor Blake Mysteries
|לאקלן קנדי
|פרק: "Women and Children"
|-
|2018
|התירוצים של נייט
|איוון / אבא של נייט
|דיבוב; 2 פרקים
|}

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אוסטרלים
קטגוריה:שחקני תיאטרון אוסטרלים
קטגוריה:אוסטרלים שנולדו ב-1984
יאן פיגל

יאן פיגל
יאן פיגל (סלובקית: Ján Figeľ; נולד ב-20 בינואר 1960) הוא פוליטיקאי סלובקי שכיהן כנציב לענייני חינוך, אימון, תרבות ושפות בנציבות האירופית ובתפקידים נוספים בנציבות. החל משנת 2010 היה סגן ראש ממשלת סלובקיה ושר התחבורה, הבינוי ופיתוח אזורי.

==תולדות חייו==
פיגל נולד בעיר ורנוב נאד טופלו (סלובקית: Vranov nad Topľou) שבמזרח סלובקיה. הוא למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של קושיצה, בין השנים 1978-1983. עם סיום לימודיו הוא עבד במחקר ופיתוח בחברת ZPA Prešov, בעיר פרשוב.

בשנת 1990 הוא הצטרף למפלגה הסלובקית "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (סלובקית: Kresťanskodemokratické hnutie, ר"ת: KDH) ובשנת 1992 נבחר לאספה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית, שם שימש חבר בוועדה ליחסי חוץ. בשנת 1993 מונה לחבר במשלחת הסלובקית למועצת אירופה.

בשנת 1998 פיגל עזב את משרתו הפרלמנטרית ומונה למזכיר המדינה במשרד החוץ. שלא כמו רוב חבריו בנציבות האירופית, פיגל לא הפך חבר קבינט, אולם ניהל את המשא ומתן להצטרפות סלובקיה לאיחוד האירופי עד לשנת 2003. הוא גם ייצג את ממשלת סלובקיה בכינוס האירופי אשר ניסח את חוקת אירופה. הוא שב לכהן באספה הלאומית הסלובקית בשנת 2002 ומונה ליושב ראש ועדת יחסי החוץ, משרה אותה עזב בשנת 2004 לצורך קבלת תפקיד נציב אירופי.

בין השנים 1995-2000 פיגל שימש מרצה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת טרנבה. הוא נשוי ואב ל-4 ילדים.

==תפקידו כנציב אירופי==
פיגל שימש לזמן קצר חבר בוועדת פרודי. החל מעת שהצטרפה סלובקיה לאיחוד האירופי, ב-1 במאי 2004 ועד למינויו ל"נציבות בארוסו" ( Barroso Commission) הוא החזיק (במשותף עם הנציב הפיני) בתיק היזמות והמידע בחברה. ממשלת סלובקיה בחרה בפיגל לנציבות בארוסו והוא חבר בה מעת הקמתה. בנציבות הוא ממונה על תיק החינוך, אימון, תרבות ושפות. מינויו לתפקיד זה התקבל באכזבת מה בסלובקיה. פיגל עצמו אמר כי התפקיד לא היווה את "בחירתו הראשונה", אולם הוא מקבלו כ"אתגר".

החל מ-1 בינואר 2007, לאחר שהורחבה הנציבות האירופית עם הצטרפותן של בולגריה ורומניה לאיחוד, הועברה האחריות לתיק השפות לנציב הרומני לאונרד אורבן.

==שימוע טרם בחירתו==
בעת שנחקר בשימוע שנערך לו טרם בחירתו בפרלמנט האירופי, אמר פיגל כי לצורך מימוש שוק עבודה אירופי אמיתי יש להשקיע יותר בחינוך, באימון מקצועי, בניידות, ובהכרה כלל אירופית בתעודות מקצוע והשכלה. הוא אמר כי קידום החינוך חיוני להגשמת המטרות שהוצבו באסטרטגיית ליסבון, בעת כינוס מועצת אירופה בליסבון בשנת 2000. פיגל אמר לחברי הפרלמנט כי הוא רוצה שכל ילדי האיחוד האירופי ילמדו לפחות שתי שפות זרות בבית הספר, ואף הדגיש את תמיכתו באונסק"ו.

לאחר השימוע קיבל פיגל את תמיכת חברי הפרלמנט במינויו, כאשר הם מתארים את התרשמותם ממנו כ"מספקת בבסיסה" ו"די כדי להעניק לו את תמיכתנו", אולם הוא ספג ביקורת על שלא הרחיק עצמו מן הנוצרים השמרנים ומן הראיה בהם כמסורת התרבותית היחידה.

==חזרה לסלובקיה==
עם חזרה לסלובקיה בשנת 2009 הוא התמנה לראש "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (KDH). בהתאם לתוצאות הבחירות של שנת 2010 המפלגה נכנסה לקואליציה ופיגל התמנה לסגן ראש הממשלה ושר בממשלה החדשה.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:חברי נציבות האיחוד האירופי
קטגוריה:פוליטיקאים סלובקים
קטגוריה:סגני ראשי ממשלות
קטגוריה:ילידי 1960
ישראל טילן

ישראל טילן (1932 – 26 בפברואר 1996) היה מהנדס ישראלי ותת-אלוף בצה"ל, חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1970, מפתח טנק המרכבה וטנק השוט קל.

==ביוגרפיה==
טילן נולד בעפולה לאלחנן ולרבקה ליטווין. בהיותו בן עשר, עברה המשפחה לחיות בכפר אונו, בו למד בבית הספר היסודי לילדי עובדים, ולאחר מכן בתיכון חדש בתל אביב. בשירותו הצבאי, שירת כקצין חימוש בחטיבה 7, ולאחר שחרורו למד פיזיקה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בתום שנת לימודיו הראשונה, נאלץ להפסיק את לימודיו בשל קשיים כלכליים, ובשנת 1956 הוא נענה להצעת צה"ל לממן עבורו לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בעבור 14 שנות שירות בצבא קבע. בתום לימודיו, הוכשר טילן כמפקד פלוגה, ומונה לראש מדור טנקים בחיל החימוש.

כראש מדור טנקים, ולאחר מכן כראש ענף, היה טילן אחראי על מכלול תוכניות ההסבה שביצע חיל החימוש בטנקים, שנמצאו באותה תקופה ברשות צה"ל. עבודות ההסבה והשדרוג כללו פריצות דרך טכנולוגיות, אשר נרשמו כפטנטים על שמו של טילן, ובהן פיתוח השוט קל מטנק הצנטוריון, על ידי החלפת מנוע הבנזין של הטנק במנוע דיזל. בשנת 1970 הוענק לצוות בראשותו פרס ביטחון ישראל. טילן היה ידוע כמהנדס מוכשר ובשנת 1972 הוצעה לו משרה בטכניון כראש המחלקה להנדסת מכונות. הוא בחר להמשיך בשירותו הצבאי, ובאוגוסט 1970 קודם לדרגת אלוף-משנה, והיה לראשון שעמד בראש הרשות לפיתוח טנקים. בתקופה זו פותח טנק המרכבה. הבסיס לרעיון הפיתוח מיוחס לטילן ולאנשי צוותו, לצד האלוף ישראל טל.

בשנת 1975 הודיע טילן על פרישתו מצה"ל, לנוכח עיכוב קידומו. בשנים 1976–1981, עבד כמהנדס התיכון הראשי של חברת "נאפקו" במיניאפוליס שבמינסוטה, ותכנן כלי לחימה כבדים עבור צבאות ברחבי העולם. לאחר שובו לישראל המשיך לשמש יועץ לחברות בישראל ומחוץ לה, והועסק במפעל ביטחוני לייצור חלקים לטנק המרכבה. בשנת 1984 חזר למשך שנה למיניאפוליס.

בשנת 1971 נשא טילן לאישה את רעיה מני, בתם של שופט בית המשפט העליון אליהו מני וציפורה לבית גמזו (אחותו של ד"ר חיים גמזו), ונולדו להם שלושה ילדים. אחד מילדיו הוא יואב טילן. במקביל לשירותו הצבאי, הוא הקים וליווה את התפתחות קבוצת הכדורעף של קריית אונו.

טילן סבל משורת אירועים מוחיים בשנת 1987, ונותר משותק עד למותו בשנת 1996. נטמן בבית העלמין ירקון.

==לקריאה נוספת==
* משה גבעתי, בידיהם חושלה הפלדה - סיפורו של מרכז שיקום ואחזקה 1948 - 1996, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח-1997, עמ' 55 - 204

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:מהנדסי מכונות ישראלים
קטגוריה:ממציאים ישראלים
קטגוריה:חיילי חיל החימוש
קטגוריה:תתי-אלופים בצה"ל
קטגוריה:זוכי פרס ביטחון ישראל: חיילי צה"ל
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:בוגרי תיכון חדש
קטגוריה:בוגרי הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
קטגוריה:קריית אונו: אישים
קטגוריה:עפולה: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1996
קטגוריה:חיילי חטיבה 7
קייפסייז

Berge Athene [[אוניית צובר בקטגוריית קייפסייז במעמס 225,000 טון שנבנתה בשנת 1979]]
מכלית הנפט Hellespont Alhambra בעלת שוקע של למעלה מ-24 מטר היא בקטגוריית קייפסייז]]
קייפסייז (אנגלית: Capesize) היא קטגוריית גודל של אוניות משא אשר בסיווג המקורי היו גדולות מכדי לעבור בתעלת סואץ או בתעלת פנמה (דהיינו, גדולות יותר מקטגוריית פנמקס וסואצמקס). לכן, כדי לעבור בין האוקיינוסים הקיפו אוניות אלה את כף התקווה הטובה, או את כף הורן. מאז תחילת המאה ה-21 חלק גדול מהאוניות בקטגוריית קייפסייז יכולות לעבור בתעלת סואץ כל עוד הן עומדות בשוקע המרבי (18.91 מטר נכון לשנת 2008).

==סקירה כללית==
אוניות קייפסייז הן בדרך כלל במעמס העולה על 150,000 טון והן בדרך כלל מכליות נפט או אוניות צובר המובילות עפרת ברזל, פחם וחומרי גלם אחרים בתפזורת. המונח "קייפסייז" (מילולית: "גודל כף") מתייחס בדרך כלל לאוניות צובר יותר מאשר למכליות. אוניית קייפסייז אופיינית היא במעמס של 175,000 טון, אף שקיימות גם אוניות גדולות בהרבה, עד 400,000 טון מעמס. ממדיהן העצומים והשוקע הרב של גופן מגביל את נתיבי המים והנמלים בהם הן יכולות לבקר.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20141224022119/http://people.hofstra.edu/geotrans/eng/ch3en/conc3en/shipsize.html קטגוריות גודל לאוניות]

קטגוריה:מידות של כלי שיט
אוקלנד אתלטיקס

אוקלנד את'לטיקס (באנגלית: Oakland Athletics; מכונים ה-A's, האייז) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר אוקלנד שבקליפורניה. הקבוצה משחקת בבית המערבי של האמריקן ליג.

== היסטוריה ==
הקבוצה נוסדה בשנת 1901 בעיר פילדלפיה והייתה אחת משמונה הקבוצות שייסדו את ליגת האמריקן ליג. עד 1955 שיחקה הקבוצה בפילדלפיה, תחת השם פילדלפיה אתלטיקס, העפילה 9 פעמיים לוורלד סיריס, וזכתה בתואר האליפות 5 פעמים. ב-1955 עברה הקבוצה לשחק בקנזס סיטי וב-1968 עברה למשכנה הנוכחי בעיר אוקלנד, העפילה שש פעמים נוספות לוורלד סיריס מתוכן זכתה בארבע אליפויות, האחרונה שבהן ב-1989.

ב-1995 מונה בילי בין למנהל הקבוצה, והחל ליישם גישה חדשה בכל הנוגע לטיפוח ורכש שחקנים, הידועה בכינויה מאניבול ("Moneyball") בהתאם לשם ספרו של מייקל לואיס אשר תיאר את התמודדתו של בין עם הקבוצות העשירות בליגה, באמצעות שיטות ניהול חסכוניות המשתמשות בין השאר בכלים ובנתונים סטטיסטים שלא היו מקובלים בליגה עד אז. הקבוצה העפילה ארבע פעמים רצופות לפלייאוף בשנים 03–2000, זאת חרף תקציבה הנמוך.

מקאפי קוליסאום, אצטדיונה הביתי של אוקלנד

=== שחקנים שמספר חולצתם הוצא לגמלאות ===
{| class="wikitable sortable"
!מספר
!שחקן
!תפקיד
!שנים בקבוצה
!שנת הפרשה
|-
|9
|רג'י ג'קסון
|ימין השדה
|1967–1975, 1987
|2004
|-
|24
|ריקי הנדרסון
|שמאל השדה
|1979–1984, 1989–1993, 1994–1995, 1998
|2009
|-
|27
|קאטפיש האנטר
|מגיש
|1965–1974
|1991
|-
|34
|רולי פינגרס
|מגיש
|1968–1976
|1993
|-
|42
|ג'קי רובינסון
|בסיס שני
|
|1997
|-
|43
|דניס אקרסלי
|מגיש
|1987–1995
|2005
|-
|
|וולטר איי האס ג'וניור
|בעלים
|1981–1995
|1995
|}

==קישורים חיצוניים==

* 

* 

*
קטגוריה:אוקלנד (קליפורניה): מועדוני ספורט
קתדרלת טורנה

קתדרלת גבירתנו מטורנה (צרפתית Cathédrale Notre-Dame de Tournai) היא קתדרלה ואתר מורשת עולמית בעיר טורנה בבלגיה. הקתדרלה היא אחד המונומנטים האדריכליים החשובים של בלגיה ומשלבת אדריכלות רומנסקית עם אדריכלות גותית.

הקתדרלה בנויה מאבן כחולה-אפורה ונמצאת ליד הגדה הדרומית של נהר שלדט שמחלק את העיר טורנה לשני חלקים שווים בקירוב. בנייתה החלה במאה ה-12 על יסודות עתיקים עוד יותר, והיא משלבת 3 תכנונים אדריכליים בני תקופות שונות: האופי הכבד וחמור הסבר של אדריכלות הרומנסק בספינה הראשית, מנגד בית הרוחב וכנגדם בית המקהלה הגותי. בית הרוחב (טרנספט) הוא החלק הבולט ביותר של הקתדרלה, עם 5 מגדלי פעמונים ואפסיסים בשני קצותיו.

הספינה הראשית שייכת לשליש הראשון של המאה ה-12. בהקדימה במעט את הסגנון הגותי המוקדם, היא מכילה 4 אזורי קיר, כאשר ישנה גלריה בין קומת הקשתות לטריפוריום. העמודים בין החלונות בעלי הקשתות העגולות בקומת התאורה תומכים בקמרונות מהמאה ה-18. הקמרונות החליפו את התקרה המקורית שהייתה שטוחה ועשויה מעץ.

זרועות בית הרוחב (טרנספט) נבנו באמצע המאה ה-12, והם בעלי קצה מעוגל בצורת אפסיס, מאפיין שהושאל מכנסיות מחבל הריין, וכנראה השפיע רבות על צפון צרפת, כמו בקתדרלת נואיון וקתדרלת סואסון. המגדלים המרובעים מאגפים את זרועות בית הרוחב ומתנשאים לגובה 83 מטר. הפרטים עליהם משתנים ממגדל למגדל, ואפילו יש מעבר בין קשתות עגולות לקשתות מחודדות.

הבישוף גוטייה דה מארווי (Gautier de Marvis, 1219-1252) הרס את בית המקהלה הרומנסקי במאה ה-13 כדי להחליפו בבית מקהלה גותי גדול ומפואר יותר, בהשראת קתדרלת אמיין. בניית בית המקהלה החדש החלה ב-1242 והסתיימה ב-1255. שאר הקתדרלה היה אמור להיבנות מחדש גם הוא בסגנון גותי, אך ניסיון לעשות כן מעולם לא התבצע, ורק תוספות קטנות לחזית המערבית והוספת קפלה גותית באחת מהספינות המשניות בוצעו.

בשנת 2000 הכריזה אונסק"ו על הקתדרלה כאתר מורשת עולמית.

== גלריה ==
<gallery mode="packed" heights="190">
TournaiCathedral0001.jpg
Tournai JPG000c.jpg
</gallery>

== קישורים חיצוניים ==
* 

* [http://www.trabel.com/tournai/tournai-cathedral.htm טורנה: קתדרלת נוטרדאם] – מאתר תיירות בלגי
* [http://www.tournai.be/en/officiel/index.php?page=19 Cathedral Notre-Dame] – האתר הרשמי של העיר טורנה
* [http://www.cathedrale-tournai.be אתר הקתדרלה] – באתר הדיוקסיה של טורנה

קטגוריה:בלגיה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:בלגיה: כנסיות
טורנה
טמפה ביי רייס

טמפה ביי רייס (באנגלית: Tampa Bay Rays) היא קבוצת בייסבול מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר סיינט פיטרסברג שבאזור מפרץ טמפה, פלורידה. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של האמריקן ליג.

הרייס הצטרפו לליגה ב-1998 לאחר ששלוש שנים קודם לכן זכו בעלי הקבוצה בזכיינות. עד 2007 נקראה הקבוצה טמפה ביי דביל רייס בהתאם לכינוי הנפוץ לדג מנטה ריי, בטרם שמה קוצר לזה הנוכחי.
מאז הקמת הקבוצה ועד עונת 2008 לא זכו הרייס להצלחה גדולה, הקבוצה הייתה אחת מארבע הקבוצות הבודדות שמעולם לא העפילו לוורלד סיריס והיחידה שאפילו לא הצליחה להעפיל לפלייאוף. למעשה, מלבד שנת 2004 בכל שאר העונות הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית שלה, בו היא מתחרה בשתיים מהקבוצות העשירות ביותר ב-MLB, הבוסטון רד סוקס והניו יורק יאנקיז. לאחר שסיימה את עונת 2007 עם המאזן הגרוע בליגה, הצליחה הקבוצה ב-2008 לזכות בראשות הבית ולהעפיל לראשונה בתולדותיה לפלייאוף ולוורלד סיריס. ב-2020 העפילה הקבוצה שוב לוורלד סיריס אך הפסידה 2–4 לקבוצת לוס אנג'לס דודג'רס.

== שחקנים שמספר חולצתם הוצא לגמלאות ==
{| class="wikitable sortable"
!מספר
!שחקן
!תפקיד
!שנים בקבוצה
!שנת הפרשה
|-
|12
|וייד בוגס
|בסיס שלישי
|1998–1999
|2000
|-
|42
|ג'קי רובינסון
|בסיס שני
|
|1997
|-
|66
|דון זימר
|מאמן
|2004–2014
|2015
|}
טרופיקאנה פילד, מגרשה הביתי המקורה של טמפה ביי רייס

==קישורים חיצוניים==

* 

* 

*
קטגוריה:סיינט פיטרסברג: מועדוני ספורט
העיר העתיקה של אדינבורו

העיר העתיקה של אדינבורו (אנגלית: Old Town of Edinburgh) היא אזור באדינבורו, בירת סקוטלנד, אשר הוכרז בשנת 1995 כאתר מורשת עולמית, וזאת בזכות שימור מתאר ימי הביניים שלה, ומבנים רבים אחרים מתקופת הרפורמציה הסקוטית. במקביל הוכרזה גם העיר החדשה באדינבורו כאתר מורשת עולמית.

==טופוגרפיה==
טופוגרפיית העיר ידועה בכינוי "צוק וזנב", והיא נוצרה במהלך עידן הקרח האחרון כאשר הקרחונים הנסוגים גרמו לדחיקת סלעים רכים הצידה וחשפו צוקים קשים של סלעי יסוד שגרמו לביקוע הקרחונים. פסגת הצוק היא החלק הקדום ביותר של העיר, כאשר בהתחלה נבנו בה מערכות ביצורים שלבסוף הפכו לטירת אדינבורו. החלקים האחרים של העיר צמחו במורד "הזנב" מסלע הטירה. נקודה זו הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גבוהה, וניתן היה להגן עליה בקלות. הגישה במעלה הדרך הראשית הייתה מוגבלת על ידי כמה שערים וחומה, שממנה נותרו חלקים בודדים בלבד.

==תיחום ומאפיינים==
קצה אחד של האזור מסומן על ידי הטירה ונתיב התחבורה הראשי המכונה המייל המלכותי, שהוא למעשה שילוב בין ארבעה רחובות שונים - קאסלהיל, לואנמרקט, היי סטריט וקנונגייט, ומסתיים בהולירוד אבי שנהרסה. רוחב הסמטאות הוא בדרך כלל מטרים ספורים בלבד, והן מקיפות את הרחוב הראשי של העיר בכיוון מטה, כך שבמבט אווירי הרחובות נראים כמו אידרת דג. כיכרות גדולות מסמנות את מיקום השווקים השונים, אך גם את מיקומם של מבני ציבור בעלי חשיבות כגון קתדרלת סנט גיילס ובית המשפט העליון.

מקומות ידועים נוספים הם בניין הישן של הפרלמנט הסקוטי (בכיכר הפרלמנט), ארמון הולירוד, בית האספה הראשית של הכנסייה הסקוטית, המוזיאון המלכותי של סקוטלנד, בית הכירורגים, אוניברסיטת אדינבורו, וכן מספר רחובות וקמרונות תת-קרקעיים שנותרו משלבי בנייה קודמים של העיר. מתאר הרחובות בעיר נחשב לציורי כיוון שהטירה ניצבת בראש פקק געשי, שהוא שריד של הר געש כבוי, והרחוב הראשי מתחיל בה ויורד מטה במורד ההר.

בעיר העתיקה שוכנות כמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר לבתי מגורים רב-קומתיים, בעיקר בגלל מגבלת המקום שנוצרה כתוצאה מהמאפיינים הטופוגרפיים של "הזנב". חלק מהבתים הללו מתוארכים למאה ה-16. במהלך המאה ה-18 התגוררו בעיר העתיקה כ-80,000 תושבים, אך בתקופות מאוחרות יותר התגוררו בה רק כ-4,000 תושבים. כיום (2008) מתגוררים בה כ-20,000 תושבים. כיוון שבמשך תקופה ארוכה לא הייתה נטייה לבנות מחוץ לחומות, הצורך במקומות דיור הלך וגבר ובמקביל אליו גם גובה הבניינים. רוב הבניינים הללו נחרבו בשרפה הגדולה של 1824; שיקומם של המבנים הללו על היסודות העתיקים גרם לשינויים בקומת הקרקע וליצירתם של המבנים התת-קרקעיים.

ב-7 בדצמבר 2002 פרצה שרפה נוספת בעיר העתיקה, והרסה חלק מרחוב קאוגייט. בשרפה נפגעו בניינים מפורסמים כגון הקומדי קלאב, אחד מהבניינים המשמשים את פסטיבל אדינבורו, רוב מחלקת האינפורמטיקה של האוניברסיטה, כולל ספריית הבינה המלאכותית.

==ראו גם==
* העיר החדשה באדינבורו

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.edinburgholdtown.org.uk מדריך העיר העתיקה] 
* [http://www.eota.org.uk איגוד העיר העתיקה של אדינבורו] 

אדינ
אדינבורו
קטגוריה:אדינבורו: אטרקציות תיירותיות
עגור אדום-ראש

זוג עגורים בהודו.

עָגוּר אֲדֹם-רֹאשׁ או עגור סארוס (שם מדעי: Grus antigone) הוא מין בסוג עגור. הוא חי כל השנה בצפון פקיסטן ובהודו (במיוחד בהודו המרכזית ובערבות הגנגס), בנפאל, בדרום-מזרח אסיה, בקווינסלנד ובאוסטרליה. עגור אדום-ראש הוא המין הגבוה ביותר במשפחת העגוריים ומגיע לגובה 1.80 מטר. הוא מצוי בביצות מים מתוקים וערבות.

הבוגרים אפורים, בעלי ראש חשוף בצבע אדום עם כתר לבן ומקור ארוך. בזמן תעופה, הצוואר הארוך נשאר ישר, שלא כמו האנפה, וגם קצות הכנפיים השחורים נראים לעין. שני הזוויגים לא נבדלים בצבע, אך הצעירים חומים. הזכר גדול בממוצע מהנקבה; זכרים הודיים מגיעים לגובה מקסימלי של 2 מטר ולמוטת כנפיים באורך 250 ס"מ, מה שהופך אותם לעופות המעופפות הגבוהים בעולם. משקלם הממוצע הוא 7.3 ק"ג, מה שהופך אותם לקלים יותר מעגור אדום כתר.

באוסטרליה, ניתן להתבלבל בקלות בין עגור אדום-ראש לעגור ברולגה. עגור הברולגה נפוץ יותר באוסטרליה והצבע האדום מוגבל לראש.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס
אדום-ראש
קטגוריה:נפאל: עופות
קטגוריה:אוסטרליה: עופות
קטגוריה:הודו: עופות
קטגוריה:קמבודיה: עופות
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
בן-ציון בן-בשט

בן-ציון בן-בשט (נולד ב-1937) הוא קצין צה"ל בדימוס, כיהן כקצין חימוש ראשי.

==ביוגרפיה==

בן-בשט נולד בבולגריה ועלה לישראל בצעירותו. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בירושלים והשלים תואר ראשון בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. בשנת 1955 התגייס לצה"ל והוכשר כמפקד טנק וכקצין. בשנים 1957–1961 למד בטכניון ולאחר מכן חזר לשרת בחיל חימוש בתפקידים שונים.

בן-בשט היה בין מפתחי השוט קל וזכה על פועלו זה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1970. בשנת 1973 הוא הועלה לדרגת סגן-אלוף ושימש ראש ענף תכנון עבודות באגף האפסנאות. בשנת 1975 הוא מונה למפקד מרכז שיקום ואחזקה 7100 ובתקופתו פותח במרכז טנק המרכבה.

בשנים 1978–1983 כיהן בן-בשט כקצין חימוש ראשי, בדרגת תת-אלוף. בתקופתו נערך החיל לפריסת כוחותיו מחדש בעקבות הסכם השלום עם מצרים ופותחו מערכות נשק חדישות הכוללות אמצעי ראיית לילה.

לאחר פרישתו מצה"ל היה בן-בשט בין מייסדי עמותת חיל חימוש והחל לעסוק במגזר העסקי הפרטי. נכון לשנת 1997 החזיק בן-בשט ב-20% מחברת די.אר.בי.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20040806054457/http://www1.idf.il/himush/site/he/himush.asp?pi=30240&doc_id=34409 קורות חייו] באתר חיל חימוש

==הערות שוליים==

קטגוריה:תתי-אלופים בצה"ל
קטגוריה:מהנדסי מכונות ישראלים
קטגוריה:קציני חימוש ראשיים
קטגוריה:זוכי פרס ביטחון ישראל: חיילי צה"ל
קטגוריה:ישראלים ילידי בולגריה
קטגוריה:בוגרי הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1937
גפן רקורדס

גפן רקורדס (באנגלית: Geffen Records) היא חברת תקליטים אמריקאית בבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ (UMG).

== היסטוריה ==
גפן רקורדס נוסדה ב-1980 על ידי דייוויד גפן, איש עסקים ונדבן יהודי. האמנית הראשונה שהוחתמה בחברה הייתה כוכבת הדיסקו דונה סאמר, ואלבום הזהב שלה, "The Wanderer", היה התקליט הראשון שהוציאה החברה. עוד באותה שנה החברה הוציאה את האלבום המשותף של הזוג ג'ון לנון ויוקו אונו, "Double Fantasy". זה היה התקליט הראשון של לנון מאז שנת 1975 וגם האחרון שיצא בעודו בחיים, מכיוון שזמן קצר לאחר שהתקליט יצא נרצח לנון בפתח ביתו בניו יורק.

גפן מכר את החברה ל-MCA Music Entertainment (לימים Universal Music Group) ב-1990 תמורת 550 מיליון דולר במניות MCA, שהיו 12% ממניות החברה, והפך לבעל המניות הגדול ביותר ב-MCA.

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:חברות תקליטים
קטגוריה:חברות אמריקאיות
בולטימור אוריולס

בולטימור אוריולס (באנגלית: Baltimore Orioles) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר בולטימור, מרילנד. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של האמריקן ליג.

==היסטוריה==
האוריולס הוקמו ב-1901 והם אחת משמונה הקבוצות המייסדות של האמריקן ליג. בשנה הראשונה פעלה הקבוצה בעיר מילווקי תחת הכינוי מילווקי ברוארס (ללא קשר לקבוצה בעלת השם הזהה שנוסדה ב-1970), וב-1902 עברה לשחק בסנט לואיס, עיר בה שיחקה במשך יותר מחמישה עשורים, תחת הכינוי סנט לואיס בראונס.

לאחר שורה של כישלונות מקצועיים ואי הצלחה כלכלית, הגיע בעל הקבוצה, ביל ויק, למסקנה כי אין מקום לשתי קבוצות בייסבול בכירות בסנט לואיס (בעיר שיחקה במקביל גם הסנט לואיס קרדינלס) ולכן החל בניסיונות לגרום לקרדינלס לעזוב את העיר. הוא גייס שחקנים ואנשי מקצוע שזוהו עם הקרדינלס ונקט בפעולות נוספות במטרה לערער את בסיס האוהדים של היריבה העירונית. נראה היה שעמלו נשא פרי, כשבעלי הקרדינלס חיפשו קונה לקבוצה, אך כשיצרנית הבירה הענקית אנהאוזר-בוש רכשה את הקרדינלס היא הודיעה כי תשאיר אותה בסנט לואיס ובכך סתמה את הגולל על מאמציו. ויק שהבין כי אין לו יכולת להמשיך בתחרות, חיפש עיר אחרת להעביר אליה את הקבוצה; ניסיונותיו להעבירה חזרה למילווקי או לבולטימור לא צלחו, לאור התנגדות בעלי הקבוצות האחרות בליגה, והוא נאלץ למכור את הקבוצה.

תחת הבעלות החדשה הסכימה הליגה לאשר את המעבר וב-1954 התמקמה הקבוצה בבולטימור, מקום מושבה עד היום. שמה של הקבוצה שונה לבולטימור אוריולס, כשם של ציפור שיר נפוצה הנושאת את שם העיר, וכשמה של קבוצת בייסבול מקומית שפעלה בעבר בעיר.

לאחר שהצליחה רק פעם אחת בעבר, ב-1944, להעפיל לוורלד סיריס ונחשבה לאחת הקבוצות החלשות בליגה, שינתה הקבוצה את פניה בבולטימור. היא זכתה שש פעמים באליפות האמריקן ליג ושלוש פעמים בוורלד סיריס: ב-1966, 1970 ו-1983, כולם יחד עם המגיש המצטיין ג'ים פאלמר.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* 

*
קטגוריה:בולטימור: מועדוני ספורט
סבואה עילית

אוט-סבואה (בצרפתית: Haute-Savoie, "סבואה העילית") הוא מחוז בצרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ. הוא נקרא על-שם סבויה ההיסטורית. בירת המחוז היא העיר אנסי.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* [http://www.cg74.fr אתר המועצה הכללית]

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:רון-אלפ
קטגוריה:אוברן-רון-אלפ: מחוזות