העצומה לביטול גיל ההסכמה בצרפת

העצומה לביטול גיל ההסכמה בצרפת הופנתה בשנת 1977 לפרלמנט הצרפתי, בקריאה לבטל כמה סעיפים בחוק גיל ההסכמה ולבטל את ההפללה של כל היחסים בהסכמה בין מבוגרים לקטינים מתחת לגיל חמש עשרה (גיל ההסכמה בצרפת). על העצומה חתמו 80 איש, בהם אינטלקטואלים צרפתים רבים, ובראשם מישל פוקו, ובנוסף פוליטיקאים, רופאים ופסיכולוגים בולטים. בשנת 1979, פורסמו שני מכתבים פתוחים בעיתונים צרפתיים המגינים על אנשים שנעצרו באשמת אונס סטטוטורי, בהקשר של ביטול חוקי גיל ההסכמה.

== עמדות שהובילו לעצומה ==
מישל פוקו טען שילדים מסוגלים לתת את הסכמתם ליחסים מיניים, ואמר כי ההנחה ש"הרעיון לפיו ילד לא יכול להסביר מה קרה ולא היה מסוגל לתת את הסכמתו...הוא דבר בלתי מתקבל על הדעת".<ref name="Doezema"></ref> פוקו, סארטר ועיתונים כמו "ליברסיון" ו"לה מונד" הגנו על הרעיון של יחסים מיניים בין ילדים למבוגרים.<ref name="Onishi"></ref>

הלך הרוח בקרב אינטלקטואלים בצרפת בתקופה שלאחר מאי 1968 נטה לחופש מיני ולכן ניסה לנרמל פדופיליה תחת ההגדרה חופש מיני עבור קטינים.

דניאל כהן-בנדיט, המכונה "דני האדום" שהיה ממנהיגי מרד הסטודנטים במאי 1968, אף כתב במפורש בספרו "הבזאר הגדול" (1975) על עבודתו בגן ילדים בפרנקפורט: "בכל הכנות, מיניותו של הילד מדהימה. עבדתי עם ילדים בני ארבע ושש. כשילדה בת חמש מתחילה להסיר ממך את הבגדים זה פנטסטי, זה משחק ארוטי". כהן-בנדיט חזר בו אחרי שנים מדבריו וטען ש"אז לא ידעו מה שידוע היום על פדופיליה".<ref name=":1" />

== העצומה ==
מישל פוקו הצהיר כי העצומה נחתמה על ידי עצמו, על ידי הסופר והפעיל ההומוסקסואל גיא הוקוונגהם, השחקן, כותב המחזות והמשפטן ז'אן דנט, רופאת הילדים והפסיכואנליטיקאית לילדים פרנסואז דולטו וגם על ידי אנשים המשתייכים למגוון רחב של עמדות פוליטיות.

על העצומה חתמו 80 איש, בהם אינטלקטואלים צרפתים רבים – בין היתר מישל פוקו, ז'יל דלז, ז'אק דרידה, לואי אראגון, לואי אלתוסר, רולאן בארת, סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארטר, פליקס גואטרי, מישל ליריס, אלן רוב-גרייה, פיליפ סולרס, ז'אק רנסייר, ז'אן-פרנסואה ליוטר, פרנסיס פונגה, ברנארד בסרט, גבריאל מצנף – ובנוסף פוליטיקאים, רופאים ופסיכולוגים בולטים שונים.<ref></ref>

ב-4 באפריל 1978 שודרה בתחנת הרדיו "פראנס קולטור" בתוכנית "דיאלוגים" שיחה המפרטת את הסיבות לעמדות התומכות בביטול. המשתתפים בתוכנית, מישל פוקו, ז'אן דנט וגיא הוקוונגהם, חתמו כולם על העצומה משנת 1977, יחד עם אינטלקטואלים נוספים. הם האמינו שמערכת העונשין מחליפה את הענישה של מעשים פליליים ביצירת דמות הפרט המסוכן לחברה (ללא קשר לפשע ממשי), וחזו שתביא "חברת סכנות". הם גם הגדירו את הרעיון של הסכמה משפטית כתפיסה חוזית ו"מלכודת", שכן "אף אחד לא עושה חוזה לפני שהוא עושה אהבה". השיחה פורסמה כ"מוסר מיני וחוק", ולאחר מכן הודפסה מחדש כ"סכנת המיניות של ילדים".<ref></ref>

== פרסום מכתבים פתוחים ==
מכתב פתוח חתום על ידי 69 אנשים, ביניהם מישל פוקו, ז'יל דלז, ז'אק דרידה, רולאן בארת, פרנסואז דולטו, פיליפ סולר, אלן רוב גריה, לואי אראגון<ref name="Henley"></ref>, ברנר קושנר (שר החוץ לעתיד) וז'אק לאנג (שר החינוך לעתיד) פורסם בלה מונד ב-26 ינואר 1977, ערב משפטם של שלושה צרפתים (ברנרד דז'אגר, ז'אן קלוד גאלן וז'אן בורקרד) באיוולין שבצפון צרפת שהואשמו כולם ב"מעשים בלתי מוסריים, ללא אלימות, עם קטינים למטה מגיל 15".<ref name=":0" /> שניים מהם היו אז במעצר זמני מאז סתיו 1973 והמכתב התייחס לעובדה זו כשערורייתית, בהתייחסות לפיה "שלוש שנים במעצר על ליטופים ונשיקות זה מספיק...".<ref></ref><ref name="Monde"></ref> במכתב נטען כי קיים חוסר פרופורציה בין הכשרת מעשיהם כפשע לבין אופי המעשים הנאשמים, וכן סתירה שכן מתבגרים בצרפת היו אחראים במלואם למעשיהם מגיל 13. הטקסט גם קבע שאם לילדות בנות 13 בצרפת יש את הזכות לקבל גלולה למניעת הריון, אז גם הן צריכות להיות מסוגלות להסכים ליחסי מין,<ref name="Monde" /> בטענה לזכותם של "בני 12 ו-13 [...] לקיים יחסים עם מי שיבחרו".<ref name="Henley" />

מכתב דומה פורסם בעיתון ליברסיון ב-1979, התומך בג'רארד ר', שהואשם בבעילת קטינות והמתין למשפטו במשך שמונה-עשר חודשים, חתום על ידי 63 אנשים, וקבע שג'רארד ר' חי עם ילדות צעירות בנות 6 עד 12 ושהן היו מרוצות מהמצב. המכתב שוחזר מאוחר יותר בעיתון ל'אקספרס, בגיליון 7 במרץ 2001.<ref></ref>

== ראו גם==
* גיל ההסכמה
* פדופיליה
* מישל פוקו

== לקריאה נוספת ==
* ונסה ספרינגורה, ההסכמה, תרגמה: רמה איילון, הוצאת תכלת, 2020.

== קישורים חיצוניים ==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מישל פוקו
קטגוריה:1977 בצרפת
קטגוריה:גיל ההסכמה
קטגוריה:עצומות