OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
קונווי (מחוז)

קונווי (בוולשית ואנגלית: Conwy) הוא מחוז בצפון ויילס, בממלכה המאוחדת. 

המחוז הוקם בשנת 1996 עם הסידור מחדש של מחוזות ויילס, הוא הוקם על בסיס חלקי ממחוז קלוויד וגוויניד' ההיסטוריים. כיום המחוז נמצא בגבולות 'מחוז השימור' קלוויד (יחד עם דנבישייר, רקסהאם ופלינטשייר). ברחבי המחוז מתגוררים 115,200 תושבים, אשר רובם מתגוררים בעיירות לאורך החוף הצפוני של המחוז ובעיקר סביב אזור שפך נהר הקונווי והעיירה קונווי.

==גאוגרפיה==
מחוז קונווי גובל מצפון עם הים האירי, ממזרח הוא גובל עם מחוז דנבישייר ומדרום ומערב הוא גובל עם מחוז גוויניד'. עורקי התחבורה העיקריים ברחבי המחוז הם קו הרכבת העובר לאורך החוף הצפוני, כביש ה-A55 העובר גם הוא לאורך החוף הצפוני, כביש ה-A470 אשר חוצה את המחוז מצפון בקונווי לדרום בבטווס-אי-קוייד ופסטיניוג. בנוסף, כביש ה-A5 חוצה את המחוז האזור מרכזו ממזרח למערב.

מעבר לרצועת החוף בצד הצפוני של המחוז, פנים המחוז מאופיין באזורים הרריים ובחלקו הדרומי כולל חלק משמורת סנודוניה. בחלקו הצפוני של המחוז מרוכזת רוב האוכלוסייה שלו באזור שפך נהר הקונווי, מפרץ ל'אנדידנו וחצי האי קרודי'ן.

מלבד עיר הבירה של המחוז קונווי (Conwy) עם 14,208 תושבים, ערים ועיירות נוספות המחוז כוללות את קולווין ביי (Colwyn Bay) עם 30,742 תושבים, ל'אנדידנו (Llandudno) עם 20,710 תושבים, אברגלי (Abergele) עם 10,577 תושבים, קינמל ביי (Kinmel Bay) עם 7,864 תושבים, רוס-און-סי (Rhos-on-Sea) עם 7,110 תושבים, דוויגיפולקי (Dwygyfylchi) עם 3,857 תושבים, ל'אנוויירפכן (Llanfairfechan) עם 3,755 תושבים, דגנווי (Deganwy) עם 3,700 תושבים, ל'אנרוסט (Llanrwst) עם 3,037 תושבים, ל'יספן (Llysfaen) עם 2,652 תושבים, ל'אנסנפריד גלן קונווי (Llansanffraid Glan Conwy) עם 2,290 תושבים, ל'אנד'ולס (Llanddulas) עם 1,572 תושבים, ל'אנסאנן (Llansannan) עם 1,291 תושבים, ובטווס-אי-קוייד (Betws-y-Coed) עם 564 תושבים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:ויילס: מחוזות
קטגוריה:קלוויד
היכל הספורט גן נחום

היכל הספורט גן נחום הוא אולם ספורט רב-תכליתי הנמצא בקריית החינוך "גן נחום" בראשון לציון. מפתיחתו ב-1986 ועד לבנייתו של היכל הספורט בית מכבי ב-2008 היה זה היכל הספורט המרכזי בעיר.
== היסטוריה ==
ההיכל היה האולם הביתי של קבוצת מכבי ראשון לציון בכדורסל, שנכנסה אליו מיום הקמתו (1986–2008); של מכבי ראשון לציון בכדוריד, שעברה אליו לאחר הריסת בית מכבי הישן בגן העיר (1995–2008); ושל הפועל ראשון לציון בכדוריד (1987–2000). קבוצות מכבי עברו לבית מכבי החדש, והפועל ראשון בכדוריד עברה להיכל מרדכי רוזנשטיין.

נכון ל-2014, ההיכל הוא אולמה הביתי של קבוצת הנשים של הפועל ראשון לציון בכדורסל. בנוסף, מתאמנות בו קבוצות נוער של אגודות שונות, והוא ממשיך לשמש כאולם הספורט של קריית החינוך. לצד אירועי הספורט ומופעי תרבות, נערכים במקום חוגים שונים כגון מחול ואמנויות לחימה. מחיצות הזזה שמותקנות בתקרת האולם מאפשרות את חלוקתו לשלושה אזורים, כך שניתן לקיים פעילויות שונות ושיעורי ספורט במקביל.

ההיכל נבנה בסיוע מפעל הפיס, המועצה להסדר ההימורים בספורט והעיר מינסטר שבגרמניה, אחת מעריה התאומות של ראשון לציון.

מבנה ההיכל מלבני, וקירותיו בטון חשוף. שטחו 2,700 מ"ר, מידות המשטח הן 45X24 מ', וניתן לשחק עליו כדורעף, כדוריד, כדורגל אולמות או כדורסל. היציע ממוקם בצידו הצפוני של המבנה, הוא מורכב מיציע עליון ובו 1,000 מושבים קבועים ויציע תחתון נשלף עם 500 מושבים, שאותו ניתן לסגור ולפנות שטח נוסף מהפרקט באירועים שונים. כניסת קהל להיכל מתבצעת מהמפלס העליון. במפלס התחתון של ההיכל מלתחות, שני חדרי שופט/מורה, חדר כושר, מחסן ציוד, אולם ג'ודו, שני חדרי חוגים ומשרדי הנהלה.
== גלריה ==
<gallery mode="packed" heights="150px">
RLZ Gan Nachum 05.JPG|היציע התחתון
RLZ Gan Nachum 04.JPG|הכניסה להיכל (חזית צפונית)
RLZ Gan Nachum 03.JPG|קיר מזרחי, מבט מכיוון קריית החינוך
</gallery>

==לקריאה נוספת==
* איתמר לויטין, "אולם ספורט בראשון לציון", בתוך: אולמות ספורט בישראל 93, נתניה: ההוצאה של מכון וינגייט, 1993. 

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.hironit.co.il/?CategoryID=620 ההיכל] באתר החברה העירונית לתרבות, ספורט ונופש

==הערות שוליים==

קטגוריה:ראשון לציון: אצטדיונים ומתקני ספורט
קטגוריה:אולמות כדורסל בישראל
קטגוריה:מכבי ראשון לציון
קטגוריה:הפועל ראשון לציון
רשיד משהראווי

רשיד משהראווי (בערבית: رشيد مشهراوي; נולד ב-1962) הוא במאי קולנוע פלסטיני.

==ביוגרפיה==
משהראווי נולד במחנה הפליטים א-שאטי ברצועת עזה, למשפחה בת שבעה ילדים של פליטים פלסטינים מיפו. אופיו האמנותי התבטא באהבתו לציור כבר מגיל צעיר. בגיל 12 נאלץ לעבור לתל אביב על מנת לסייע בפרנסת המשפחה בעקבות מחלת הסוכרת של אביו. הוא עבד בעבודות בנייה, מלצרות ושטיפת כלים. דרכו אל הקולנוע הייתה דרך ציור ואמנות פלסטית, כשהתחיל לעבוד כמבצע תפאורות בסרטים שונים. בין השאר עבד בסרטים: "סהרה" (1983) בכיכובה של ברוק שילדס, "זעם ותהילה" (1984), "מאחורי הסורגים" (1984), "גשר צר מאד" (1985), "אלכס חולה אהבה" (1986), ו"החולמים" (1987). במשך הזמן אף השתתף כשחקן בסרטים כ"גשר צר מאד", "עד סוף הלילה", ו"ננוע". אתר כך היה מנהל אמנותי בשני פרקים בסדרת "התזמורת" של ג'וליאן שגרן ונם היה המנהל האמנותי של הסרט "חתונה בגליל" של מישל ח'לייפי.

את סרטו הראשון יצר כבר בגיל 19, סרט קצר בן 4 דקות בשם "שותפים" משנת 1981, בו מוצגים עובדי ניקיון, ערבי ויהודי, שכל "שותפותם" מסתכמת בהוראותיו של היהודי לערבי היכן לעצור את המשאית. סרטו העלילתי הראשון היה הסרט הקצר "דרכון" (נקרא גם "תעודת מעבר"), אותו עשה בגיל 25 בשנת 1986. בסרט זה מגלמים סלים דאו ואתי אנקרי זוג המוצא עצמו תקוע על גשר בין ישראל לירדן ואינו יכול לעבור לאף אחד מהצדדים, שכן הגבר איבד את דרכונו.

בשנת 1989 יצר את סרטו הקצר "המקלט" על פועלים פלסטינים שוהים בלתי-חוקיים (שב"חים) בישראל, העובדים ביום ומסתתרים בלילה מהמשטרה. הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (שנקרא אז "פרס וולג'ין" וכיום "פרס חג'ג'"). בשנת 1993 יצר את הסרט "עוצר", המתאר בצורה פסימית את חייה של משפחה בעיר עזה, המתדרדרים מן הפח אל הפחת על ידי השלטון הישראלי. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ובשנת 1994 זכה בפרס העיקרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר. סרטו "חיפה" משנת 1995 הוקרן כאחד מסרטי "הבחירה הרשמית" במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן.

בתקופת שהותו בישראל בשנות התשעים שהה בה באופן לא חוקי, באמצעות היתר שהייה לשעות היום שקיבל מסוחר מזון מעזה.

בשנת 1993 עבר להתגורר בהולנד, שם החל בשיתוף פעולה עם הבמאי הפלסטיני-הולנדי האני אבו אסעד, והשניים הקימו את חברת הפקות הסרטים "סרטי אלול", שהסתייעה בחברת הפקות הולנדית. ב-1996 עבר להתגורר ברמאללה, שם הוא מתגורר כיום, והחל בניסיונות ליצור קולנוע פלסטיני עצמאי, אך הללו לא צלחו. במסגרת ניסיון זה הקים את "המרכז להפקת קולנוע", שהפיק מספר סרטים עלילתיים ודוקומנטריים.

==פילמוגרפיה חלקית==
* "המקלט" (1989)
* "דאר או דור" (מערבית "בית או בתים") - סרט דוקומנטרי (1991)
* "עוצר" (1993)
* "חיפה" (1995)
* "מתח" (1998) - יחד עם הבמאי הישראלי דוקי דרור
* "כרטיס לירושלים" (2002)
* "ערפאת, אחי" (2005) - דוקומנטרי
* "Laila's Birthday" (2008)
* "Palestine Stereo" (2013)

==לקריאה נוספת==
* נורית גרץ וג'ורג' ח'לייפי, נוף בערפל: המרחב והזיכרון ההיסטורי בקולנוע הפלסטיני, עם עובד, 2006, עמ' 45–46 ו-92–107

==קישורים חיצוניים==

* 
<div class="mw-content-ltr">
* Monique Roffey, Paul Prillevitz, and Khaled Hourani, "[http://www.palestine-family.net/index.php?nav=3-83&cid=90&did=741 I Don't Like to Show Fights, Flags or Fire: Rashid Masharawi, Filmmaker]", The Jerusalem Times, 21 June 1996
</div>

==הערות שוליים==

קטגוריה:במאי קולנוע פלסטינים
קטגוריה:עזה: אישים
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1962
לודוויג סילו

פטר לודוויג מיידל סילו (בנורווגית: Peter Ludvig Meidell Sylow; 12 בדצמבר 1832 - 7 בספטמבר 1918) היה מתמטיקאי נורווגי שהוכיח תוצאות יסודיות בתורת החבורות, הנקראות משפטי סילו.

סילו נולד וגדל בכריסטיאנה (כיום אוסלו). בשנים 1898-1858 שימש כמורה בבית ספר תיכון בהלדן שבנורווגיה. ב-1862 שימש מרצה מחליף באוניברסיטת אוסלו, שם לימד את תורת גלואה. בתקופה זו פיתח את התוצאות המכונות כיום משפטי סילו שהתפרסמו ב-1872. את שמונה השנים הבאות הקדיש לעריכת כתביו של המתמטיקאי נילס הנריק אבל. ב-1898 מונה לפרופסור באוניברסיטת אוסלו.

==קישורים חיצוניים==

סילו
קטגוריה:סגל אוניברסיטת אוסלו
קטגוריה:נורווגים שנולדו ב-1832
קטגוריה:נפטרים ב-1918
מלון שפירא

מלון שפירא היה בית מלון מרכזי ששכן במרכז העיר עפולה בין השנים 1925–1990, והיה מבתי האירוח היחידים בעמק יזרעאל בתקופת המנדט הבריטי. המלון נקרא על שמו של מאיר שפירא, יזם המלון.

==היסטוריה==
לוחית זיכרון בבניין שנבנה על חורבות המלון, עם פסיפס המציג את מראה המלון בעבר
זאב ז'בוטינסקי ומנחם אוסישקין במלון שפירא
את הקמת המבנה יזם מאיר שפירא שכיהן כראש המועצה המקומית של עפולה, והוא הוקם בפועל בשנת תרפ"ה (1925) במרכז העיר, בשדרה המרכזית של עפולה שתקרא לימים "שדרות ארלוזורוב", בסמוך לבית פיינגולד.

בהקמת המלון הושקעה מחשבה רבה, והוא היה בעל ארכיטקטורה ייחודית, ובחזיתו הפונה לשדרה נבנו שתי קשתות מפוארות, והוא גילם בתוכו מוטיבים שסימלו את ההיסטוריה העתיקה של העיר עפולה.

כפועל יוצא ממיקומה של עפולה כבירת העמק, וכנקודת עצירה והחלפת כוחות לנוסעים מהמרכז לצפון המדינה, זכה בית המלון לארח אישים חשובים רבים, שעצרו בו למנוחת לילה.

בין האישים שהתארחו במלון היה רבי יוסף יצחק שניאורסון מליובביץ', שביקר במקום בשנת 1929, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מנהיג בית"ר זאב ז'בוטינסקי, נשיא המדינה חיים ויצמן המשורר חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין ועוד.

בשנת 1936 עבר הבניין לשמש כמטה המשטרה וכוחות הצבא שחנו באזור, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשאר הבניין בידי הצבא, ומאז לא שב לפעול כמלון.

בשנת 1990 נהרס המבנה ועל חורבותיו הוקם בניין משרדים ומסחר.

== קישורים חיצוניים ==
* 

קטגוריה:עפולה: מבנים
שפירא
קונווי (נהר)

נהר הקונווי (בוולשית: Afon Conwy) הוא נהר הזורם במרכז צפון ויילס, כולו בשטחי מחוז קונווי.

מוצא הנהר הוא באגם קונווי הממוקם כ-7 ק"מ מזרחית לבליינה פסטיניוג, בתוך שטח שמורת סנודוניה. האגם נמצא ברמה מוגבהת של גבעות חשופות והוא המנקז אליו מספר נחלים קטנים בסביבתו. מהאגם זורם הנהר כקילומטר לכיוון דרום לפני שהוא פונה לכיוון מזרח ולאחר כ-10 ק"מ הוא מתעקל וממשיך בזרימה לכיוון מערב. בחלק זה הוא זורם במקביל לכביש ה-A5 כאשר השניים עוברים דרך בטווס-אי-קוייד, בסמוך לה הוקם גשר ווטרלו שנבנה מעל הנהר על ידי תומאס טלפורד. מכאן הקונווי ממשיך בזרימה לכיוון צפון במקביל לכביש ה-A470, הוא עובר את ל'נרוסט וגלן קונווי לפני שהוא מגיע לעיירה קונווי, שם הוא נשפך לתוך הים האירי בין מפרץ קונווי לחצי האי קריד'ין.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:קצרמר גאוגרפיה של הממלכה המאוחדת
קטגוריה:ויילס: נהרות
קטגוריה:קונווי (מחוז)
קטגוריה:נהרות הנשפכים לים האירי
גלדניים (פשפשים)

הגִּלְדָּנִיִּים (Coreidae) היא משפחה גדולה של חרקים מתת-סדרת הפשפשים. ידועים כ-1800 מינים ב-250 סוגים אשר רובם המכריע צמחוניים. נפוצים בכל העולם אך רוב המינים מרוכזים באזורים טרופיים או סובטרופים. גודלם נע בין 7 ל-45 מ"מ, והם כוללים אחדים מהפשפשים הגדולים ביותר.

== מינים בולטים בישראל (רשימה חלקית) ==
* תת-משפחה Coreinae
** שבט Coreini
*** גלדני אדום Haploprocta sulcicornis
*** גלדני קודר Enoplops scapha
*** גלדני מריתי Enoplops disciger
** שבט Gonocerini
** שבט Phyllomorphini
*** גלדני אלמוות-הכסף Phyllomorpha laciniata
** שבט Prionotylini
* תת-משפחה Pseudophloeinae
** שבט Pseudophloeini

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1815
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ויליאם אלפורד לייך
קטגוריה:פשפשאים
שטגבוניתיים

שַּׁטְגַּבּוֹנִיתִיִּים (שם מדעי: Pleidae) הם משפחה של חרקי מים זעירים (2-3 מ"מ) בסדרת הפשפשים. ידועים 37 מינים בשלושה סוגים אשר הנפוצים בכל העולם מלבד בקטבים.
== מאפיינים ==
שטגבוניתיים חיים בלהקות, לרוב בביצות או אגמים בהם צמחיית מים ללא זרימה מהירה, הם ניזונים מחסרי חוליות זעירים כגון דפניות ובמידה מסוימת עוזרים לצמצם את אוכלוסיית זחלי היתושים. בדומה לשטגביים הם שוחים כשגבם פונה מטה ועולים מדי פעם לפני המים כדי לאסוף בועות אוויר לצורך נשימה. בניגוד לשטגביים הם אינם מסוגלים לעקוץ בני אדם מאחר שהחדק שלהם קצר מדי ואינו יכול לחדור את העור.
שני הזוויגים מסוגלים להשמיע קולות, כנראה לצורך תקשורת בתוך הלהקה.

== מינים בישראל ==
* Paraplea pullula
* שטגבונית ננסית Plea minutissima

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1851
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פרנץ קסאבר פיבר
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פשפשאים
קטגוריה:חרקי מים
קטגוריה:חרקים טורפים
אהרן יצחק זסלנסקי

הרב אהרן יצחק זסלנסקי (כ"ה בשבט תרמ"ו, 31 בינואר 1886 – ט"ז בחשוון תשל"ח, 28 באוקטובר 1977) היה איש ציבור בירושלים. עורך הירחון התורני "שערי ציון", מזכיר ברבנות הראשית ובמועצה הדתית בירושלים, עורך ומחבר ספרים פורה.

==ביוגרפיה==
נולד בליטא, בנו של ראובן זסלנסקי. קיבל חינוך תורני. בשנת תרס"ה (1905) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. היה ממעריצי הרב קוק, ולימים הוציא את הספר "נצוצי אורות" על תורתו והגותו.

בשנות ה-20 ערך את הירחון התורני "שערי ציון", יחד עם עמיתו הרב שלמה בלזר (בנו של הרב יצחק בלאזר). 

בשנות ה-30 כיהן כמזכיר ברבנות הראשית ובמועצה הדתית בירושלים והיה חתום על תעודות ההכשר שהנפיקה הרבנות. כמו כן שימש כמזכיר של ישיבת תורת חיים. 

בשנת תש"ה פרסם את הספר "ונצדק קדש", ובו צידד בהיתר המכירה. לימים פרסם מספר ספרים וקונטרסים נוספים בנושא השמיטה ובהם "דבר השמיטה" ו"למועד שנת השמיטה". בראשית ימי המדינה כיהן כמנהל מדור השמיטה ברבנות הראשית.

ערך והוציא ספרים לכבודם של מנהיגי הציונות הדתית – הרב יהודה לייב מימון, הרב הרצוג והרב משה אוסטרובסקי. 

בשנת 2007 הוציא מוסד הרב קוק מבחר מכתביו בספר "כתבים". 

היה אב לשלושה בנים ושתי בנות. בניו הם ראובן שילוח והפסיכיאטר ד"ר אריה זסלני. בשנת תש"ך (1960), לאחר מות בנו ראובן, הוציא לזכרו את הספר "יחי ראובן", ובשנת תשכ"ה (1965), במלאת חמש שנים למותו, הוציא ספר נוסף לזכרו, "מי השילוח". בשנת תש"ל (1970) הוציא ספר שו"ת וקרא לו בשם "פני אריה" לזכר בנו אריה, שמת שנתיים לפני כן.

==מחיבוריו ועריכותיו==
* מנחת זיכרון, תש"ב
* נצוצי אורות, תש"ד
* ונצדק קדש, תש"ה
* איש התורה והמעשה - ליובלו הששים של הרב משה אוסטרובסקי חתן העסקן הרב נחמן גדליהו ברודר, תש"ו
* וזאת ליהודה, תשורה לרב מימון פישמן ליובלו השבעים, תש"ו 
* ליום הזיכרון, תש"ח
* פחד יצחק, תשורה לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ליובל הששים, תש"ט
* נפש דוד, לזכר דוד צוובנר (בנו של אברהם חיים צוובנר), תש"ט
* סמוכים לעד, תש"י
* דבר השמיטה, תשי"א
* מנוחה וקדושה, תשי"א 
* למועד שנת השמיטה, תשי"ב
* קובץ על יד, הערות וביאורים על היד החזקה, תשט"ז
* אגרות הראיה"ז, שי לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ראש הרבנים לישראל בהגיעו לשיבה, תשי"ט
* יחי ראובן, לעילוי נשמת בנו ראש המוסד ראובן שילוח זסלזנסקי, בו הספדים ומאמרים מרבנים ונשיאי וראשי המדינה, ירושלים תש"כ
* מי השילוח, במלאת חמש שנים למות ראש המוסד ראובן שילוח בנו יקירו שנפטר בקיצור ימים ושנים, ירושלים תשכ"ה
* כפי אהרן תליתאה, מאמרות, הערות, ליקוטי הלכות ואגדות, תשכ"ז 
* פני אריה, שו"ת בענייני הלכה, תש"ל 
* כתבים, תשס"ז

== קישורים חיצוניים ==
* 

* הרב כתריאל פישל טכורש, [http://jpress.org.il/Olive/APA/NLI_heb/SharedView.Article.aspx?href=HZH%2F1965%2F08%2F27&id=Ar00400&sk=730FB09F הלמדן הירושלמי: הרב אהרן יצחק זסלנסקי - לשנות השישים לעלייתו לארץ], הצופה, 27 באוגוסט 1965, עמ' 4
* ג. יצחק, [http://jpress.org.il/Olive/APA/NLI_heb/SharedView.Article.aspx?href=HZH%2F1966%2F02%2F15&id=Ar00200&sk=1DBF5406 הרב א. י. זסלנסקי לגבורות], הצופה, 15 בפברואר 1966, עמ' 2 (תמונתו מצורפת לכתבה)
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:ירושלים: אישים
קטגוריה:עורכי כתבי עת תורניים
קטגוריה:ציונות דתית: אישים
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות סנהדריה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1886
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1977
המושל הכללי של דרום אפריקה

המושל הכללי של האיחוד של דרום אפריקה (Governor-General of the Union of South Africa) היה נציגה בדרום אפריקה של המלוכה הבריטית (ובהמשך המלוכה הדרום אפריקאית) במשך 51 שנים, מ-31 במאי 1910 ועד 31 במאי 1961, במהלך מלכותם של ג'ורג' החמישי, ג'ורג' השישי ואליזבת השנייה.

==משרת המושל הכללי==
הרברט ג'ון גלדסטון, המושל הכללי הראשון
המשרה נוצרה במסגרת חוק דרום אפריקה, 1909 - חוק הפרלמנט הבריטי, אשר הקים את האיחוד של דרום אפריקה. להלכה היה המושל ראש הרשות המבצעת במדינה, אך למעשה, מכוח המסורת, היה עליו לפעול על פי עצת ממשלתה וראש הממשלה העומד בראשה.

מקצת האישים שכיהנו בתחילת ימי המשרה היו בני משפחת המלוכה הבריטית. הדבר השתנה, כמו בשאר מדינות הדומיניונים, ומאז 1946 מונו למשרה רק אזרחים ותושבים של דרום אפריקה.

===ביטול המשרה===
המפלגה הלאומית, אשר עלתה לשלטון בדרום אפריקה בשנת 1948 (ומייסדת משטר האפרטהייד) הייתה בעלת השקפה רפובליקנית בגלוי וראתה בקשרי ארצה עם בריטניה שריד אימפריאלי. שני המושלים הכלליים שמונו לאחר עלייתה לשלטון, ארנסט גאורג ינסן וצ'ארלס רוברטס סווארט, היו אנשי המפלגה לשעבר. הם בחרו שלא לעטות את מדי וינדזור המסורתיים ושלא להישבע שבועת אמונים למלך.

ב-1957 חדל המנון הממלכה המאוחדת להיות בעל מעמד שווה לזה של קולה של דרום אפריקה, ובדומה היוניון ג'ק איבד את מעמדו השווה לזה של דגל דרום אפריקה דאז. עם זאת, רק ב-1960 המליץ ראש הממשלה הנדריק פרוורד למושל הכללי סווארט לערוך משאל עם בנוגע להמשך הכפיפות לכתר. ב-5 באוקטובר 1960 נשאלו הבוחרים הלבנים במדינה אם הם תומכים בייסוד רפובליקה תחת האיחוד. 52 אחוזים מן המצביעים תמכו בהצעה.

המושל הכללי סווארט ביקש מן המלכה אליזבת השנייה ב-30 באפריל 1961 לשחרר אותו מתפקידו, לאחר שחתם חתימת קיום על חוקת הרפובליקה החדשה. נשיא בית המשפט העליון לוקס קורנליוס סטיין מונה לממלא מקום (Officer Administering the Government) לחודש ימים. אז הוכרזה הרפובליקה של דרום אפריקה וסווארט היה לנשיאה הראשון.

==המושלים הכלליים==
*וייקאונט גלדסטון (1910–1914)
*וייקאונט באקסטון (1914–1920)
*הנסיך ארתור מקונוט (1920–1924)
*אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון (1924–1931)
*הרוזן מקלרנדון (1931–1937)
*סר פטריק דאנקן (1937–1943)
*ניקולס יעקובוס דה וט (1943–1946) (ממלא מקום)
*גדעון בראנד ון זיל (1946–1951)
*ארנסט גאורג ינסן (1951–1959)
*לוקס קורנליוס סטיין (1959) (ממלא מקום)
*צ'ארלס רוברטס סווארט (1959–1961)
*לוקס קורנליוס סטיין (1961) (ממלא מקום)

==קישורים חיצוניים==

דרום אפריקה
קטגוריה:דרום אפריקה: ממשל
קיטמנסהופ

קיטמנסהופ (Keetmanshoop), היא עיר במחוז צקאראס (Karas) בדרום נמיביה השוכנת על מסילת הברזל בין הבירה וינדהוק לבין אפינגטון (Upington) שבדרום אפריקה. העיר קרויה על שם יוהאן קיטמן (Johann Keetman), תעשיין גרמני ותורם לעיר.

העיר ממוקמת באזור מדברי למחצה, מקבלת כמות משקעים שנתית ממוצעת של 152 מ"מ, אף על פי שבעונת הגשמים של 2010/2011 נמדדו 254 מ"מ.

==היסטוריה==
לפני העידן הקולוניאלי היה היישוב ידוע כ-ǂNuǂgoaes או Swartmodder, שמשמעות שני השמות הוא "ביצה שחורה", דבר שמרמז על קיומו של מעיין באזור. המתיישב הלבן הראשון, גיליאם ויסאג',הגיע למקום ב-1785 בפברואר 1850 שבט החרלואן (Kharoǃoan) התפלג מהעם האדום (Red Nation), החלק העיקרי של עם הנאמה (Nama people), והם התיישבו באזור. ב-1860 הוקם במקום מיסיון גרמני כדי לנצר את בני עם הנאמה. המיסיונר הראשון, יוהאן גאורג שרדר (Schröder), הגיע לקיטמנסהופ ב-14 באפריל 1866 שכיום מקובל לציין אותו כמועד הקמתה של העיר. תחנת המיסיון נקראה על שמו של הסוחר הגרמני ומנהל החבר המסיונרית של הריין, יוהאן קיטמן, שתמך כספית במיסיון, אף כי הוא מעולם לא ביקר במקום בעצמו.

==אקלים==
האקלים בקיטמנסהופ הוא מדברי, עם עונות קיץ חמות וגשמים מתונים. ממוצע המשקעים השנתי עומד על 147 מ"מ.

==מבנים חשובים==
הכנסייה של המיסיון נבנתה בשנת 1895 ובתחומה נמצא גם מוזיאון. היא הוכרזה כאתר היסטורי ב-1978 והיא נקודת ציון ידועה בעיר. מבנה הכנסייה מהווה שילוב של ארכיטקטורה גותית עם בניה באבן מקומית שהופכת אותו לאחד מהמבנים המרשימים בנמיביה ואטרקציה תיירותית. מבנים נוספים בעיר הם מועדון הצלפים שנבנה בשנים 1905–1907, תחנת הרכבת שנבנתה ב-1908 ומשרד הדואר הקולוניאלי שמשמש כיום כלשכת התיירות של העיר ונהבנה ב-1910. מחוץ לעיר ממוקם אצטדיון כדורגל שמשמש כביתה של קבוצת הכדורגל המקומית שמשחקת בליגת העל הנמיבית. קיטמנסהופ היא גם מרכז חשוב לגידול כבש הקרקול (Karakul).

==יער עצי האלוי דיכוטומה ליד קיטמנסהופ==
<gallery>
קובץ:Namibie Quivertree Forest 02.JPG|
קובץ:Quiver Tree Forest, Keetmanshoop (3166911004).jpg|
קובץ:Namibie Quivertree Forest 05.JPG
קובץ:Quiver trees in Namibia waiting for a new day.jpg
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:נמיביה: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1866
איברהים אל-יאזורי

איברהים פארס אל-יאזורי (ערבית: ابراهيم اليازوري; נולד 1941) הוא ממקימי ומנהיגי תנועת הטרור חמאס.

==ביוגרפיה==

איברהים פארס אל-יאזורי נולד בשנת 1941 בכפר בית דאראס שבקרבת אשדוד. במהלך מלחמת העצמאות ברחה משפחתו לרצועת עזה והתגוררה במחנה הפליטים בח'אן יונס. בשנת 1960 יצא למצרים ולמד רוקחות באוניברסיטת קהיר. במהלך לימודיו נחשף לתורת האחים המוסלמים והצטרף לתנועה. בעקבות ניסיונות החתירה תחת משטר נאצר בידי מנהיג האחים המוסלמים סייד קוטב, חברי התנועה נעצרו בידי השלטונות במצרים. בשנת 1965 נעצר אל-יאזורי ושהה במעצר במשך כשנה. בשנת 1966 שוחרר וחזר לרצועת עזה.

בחזרתו לרצועה אל-יאזורי החל לעבוד בבית החולים שיפא בעזה. כמו כן המשיך את פעילותו במסגרת האחים המוסלמים, שהנהגתם ברצועה הייתה בידי אחמד יאסין. בשנת 1973 סייע אל-יאזורי ליאסין בהקמת המוג'מע האסלאמי, אגודת רווחה דתית שפעלה לפי עקרון הדעוה להשבת האוכלוסייה לחיק האסלאם. בשנת 1975 פוטר מעבודתו בשיפא ופתח בית מרקחת פרטי. היה חבר בוועד הפועל של הסהר האדום ברצועת עזה, ובשנים 1981-1985 היה חבר באגודת הרופאים ברצועה. כמו כן שימש כמרצה באוניברסיטה האסלאמית בעזה. בשנת 1984 בעקבות מעצרו של יאסין מונה אל-יאזורי למזכיר הכללי של המוג'מע.. יאסין השתחרר מהכלא בשנת 1985 במסגרת עסקת ג'יבריל, אך בשובו לעזה הודיע על התפטרותו מנשיאות המוג'מע, ולכן אל-יאזורי המשיך להחזיק בתפקיד זה.

אל-יאזורי נמנה עם מקימי תנועת חמאס בפרוץ האינתיפאדה הראשונה. ב-10 בדצמבר הוזמן לביתו של אחמד יאסין, וביחד עם בכירים נוספים הוחלט על הקמת תנועה שתבצע ג'יהאד אקטיבי כנגד ישראל. כחבר מפקדת התנועה היה אל-יאזורי ממונה על פעילות חמאס בעיר עזה. כמו כן שימש כיועצו האישי של יאסין, כחבר ועדת הבריאות של הארגון וכאחראי על קשרי החוץ. יחד עם שאר המייסדים כיהן גם כחבר הוועד הפועל של התנועה. בספטמבר 1988 נעצר אל-יאזורי במסגרת גל מעצרים כנגד בכירי החמאס, ונידון ל-27 חודשי מאסר. בינואר 1991 שוחרר מן הכלא, וחזר לשמש כמזכ"ל המוג'מע וכבכיר בהנהגה הפוליטית של חמאס.

==חיים אישיים==

אחד מבניו של אל-יאזורי נהרג בחיסול הממוקד של אחמד יאסין ב-22 במרץ 2004.

==הערות שוליים==

קטגוריה:פעילי חמאס
קטגוריה:אסירים ביטחוניים בישראל
ח'ליל אל-קוקא

ח'ליל אל-קוקא (בערבית: خليل القوقا; 1948–2005) היה מדור המייסדים של תנועת הטרור חמאס.

==ביוגרפיה==
ח'ליל אל-קוקא נולד בשנת 1948 בכפר חממה שמצפון לאשקלון. במהלך מלחמת העצמאות ברחה משפחתו לרצועת עזה, התגוררה לזמן מה במחנה הפליטים ח'אן יונס ולבסוף השתכנה במחנה הפליטים שאטי. אל-קוקא למד בסמינר להוראה ברמאללה, ובתום לימודיו שימש ברצועה כמורה לערבית מטעם אונר"א. בראשית שנות ה-70 הכיר את אחמד יאסין ששכנע אותו להצטרף לתנועת האחים המוסלמים. בשנת 1970 סייע ליאסין בהקמת "האגודה האסלאמית" שפעלה לקרב לבבות לאסלאם. אל-קוקא שימש כמנהלה הראשון של האגודה עם הכרתה כאגודה רשמית כחוק בשנת 1975. אל-קוקא גם היה חבר במוג'מע האסלאמי שהוקם בשנת 1973 כהרחבה לאגודה האסלאמית, ועמד בראש סניף הארגון החדש במחנה שאטי.

בסוף שנות ה-70 נסע ללבנון כדי להמשיך את לימודיו, ובשנת 1982 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ביירות. עם הקמת תנועת חמאס בסוף 1987 הצטרף לשורות הארגון, וכעבור שבועיים נעצר בידי השב"כ. באפריל 1988 גורש ללבנון, ומשם עבר לתוניס ולאחר מכן למצרים. בשנת 1991 גורש ממצרים בידי השלטונות, ואל-קוקא עבר לאיחוד האמירויות הערביות, שם הצטרפה אליו משפחתו. בהמשך חייו עסק בהוראת האסלאם ובכתיבה.

אל-קוקא נפטר באוקטובר 2005 באיחוד האמירוית.

==הערות שוליים==

קטגוריה:פעילי חמאס
קטגוריה:פליטים פלסטינים
קטגוריה:מגורשים ממולדתם
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1948
קטגוריה:פלסטינים שנפטרו ב-2005
אלכסנדר הנרי הצעיר

אלכסנדר הנרי "הצעיר" (באנגלית: Alexander Henry 'The Younger; 1765 - 22 במאי 1814) היה סוחר פרוות וחוקר קנדי. מ-1799 ועד למותו כתב הנרי יומן מסע מפורט, והוא העדות הכתובה המפורטת והחשובה ביותר שנכתבה אי פעם על סחר הפרוות בצפון אמריקה. יומנים אלו סיפקו מידע חשוב רב להיסטוריונים ולחוקרים של תקופה זו בהיסטוריה של צפון אמריקה.

ב-1792, הנרי יחד עם דודו המפורסם בעל אותו השם - אלכסנדר הנרי הזקן, נעשו שותפים בחברה הצפון-מערבית. בהמשך היה הנרי שותף גם ב-XY Company ובחברת הפרוות הפסיפית. יומניו מתעדים את מסעיו מימת סופיריור לאוקיינוס השקט. בקנדה סייר הנרי באזור אונטריו, מניטובה, אסיניבויה, קיוואטין, ססקצ'ואן, אלברטה וקולומביה הבריטית. בארצות הברית של אמריקה סייר באזור ויסקונסין, מינסוטה, דקוטה הצפונית, איידהו, אורגון ווושינגטון. הוא פגש בשבטים אינדיאנים רבים; בצפון את שבט האוג'יבווי, שלושת השבטים של קונפדרציית הבלקפוט, ואת שבטי הקרי, האסיניבוין, הסו ואחרים. בדרום פגש בשבט המאנדאן, בשבט המיניטארי, בשבט הריס ואפילו בשבט השאיין, מדרום לנהר מיזורי. בחוף המערבי הוא פגש ברבים מהשבטים של נהר קולומביה, כמו הוואנאפום. ב-1808 הוא סייר עם דייוויד תומפסון מאגם ויניפג עד לפורט ורמילון, אלברטה. 

לאחר מכן המשיך הנרי את מסעו מפורט אסטוריה לאורך נהר קולומביה על אונייה של הצי המלכותי. ב-25 במאי 1814 התהפכה האונייה והנרי ושותפיו למסע טבעו למוות.

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
Henry, Alexander. The Journal of Alexander Henry The Younger 1799-1814, The Champlain Society, University of Toronto Press, 1988. 
</div>

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.biographi.ca/EN/ShowBio.asp?BioId=36580 ביוגרפיה של אלכסנדר הנרי], באתר Dictionary of Canadian Biography Online.

קטגוריה:חוקרי טבע
קטגוריה:קנדים
קטגוריה:פרווה
קטגוריה:הרוגי טביעה
קטגוריה:ילידי 1765
קטגוריה:נפטרים ב-1814
מורן קריב

מורן קריב (Moran Kariv) (נולד ב-30 במאי 1976) הוא מפיק מוזיקלי, תקליטן ובמאי ישראלי.

==ביוגרפיה==
מורן קריב הוא בנם של המלחין והמעבד המוזיקלי אורי קריב ודגנית קריב, שהייתה סולנית להקת חיל האוויר באמצע שנות ה-70. חבר בהרכב "יוסטון פרוג'קט". החל משנת 2003 עיבד והפיק רמיקסים רשמיים לאמנים ישראלים מוכרים כמו גידי גוב ("אני שוב מתאהב") אריק סיני ("סיבה טובה"), משה פרץ ("קרמלה") יהורם גאון ("לא נפסיק לשיר") וסי היימן ("גיבור גדול") .
בין האמנים הנוספים שאיתם עבד נמצאים: יהודה פוליקר, עילי בוטנר, קובי אפללו, עדן בן זקן, גלעד שגב, רן דנקר, אברהם טל, התקווה 6, הראל סקעת, קרן פלס, מאיה בוסקילה, דנה לפידות, מארינה מקסימיליאן וריקי גל.

בשנת 2010 הופיע יחד עם ערן ברנע תחת ההרכב "יוסטון פרוג'קט" כמופע החימום של הזמרת ריהאנה. ההופעה התקיימה באצטדיון בלומפילד שבתל אביב ב-30 במאי, מטעם חברת אורנג', והייתה פתוחה רק למוזמני ומתנדבי לקוחות אורנג' מעל גיל 16, אשר תרמו 4 שעות התנדבות לקהילה.
מורן חתום בחברת התקליטים הבינלאומית "Pacha Recording" הנמצאת באיביזה שבספרד ופרסם קטעים רבים בעולם תחת ההרכב "יוסטון פרוג'קט" ובאופן עצמאי.

בשנת 2014 צילם, ביים והפיק את הקליפ של "רנטינו", או בשמו "Love Bull" לשיר "Magic". 

בשנים 2016-2015. הפיק עוד שני קלפים לאותו יוצר, "Duschi Duschi" בגרמנית ו"Run Up the Sky" באנגלית.

בשנת 2015 הקים את ההרכב "Square Wheel" עם השיר "Bring Home The Sun" . השיר נכנס לערוץ העולמי "Clubbing TV" תחת קטגוריית "Hits".

בשנת 2016 הפיק ביחד עם שמוליק נויפלד לזמרת שפיטה את המנון מצעד הגאווה הרשמי של תל אביב לשיר Pink שהוא גרסת כיסוי ללהיט של להקת Aerosmith משנת 1996.

חוץ מעיסוקו בתחום המוזיקה, עוסק קריב בשנים האחרונות בבימוי וצילום קליפים מקצועיים, בין היתר לאמנים כמו: עברי לידר, ברי סחרוף, מוקי, עלמה זהר, שמעון בוסקילה, ים רפאלי, נרקיס ועוד.

בשנת 2019 ביים וצילם את הקליפ הבינלאומי לשיר "Faded" (במקור נכתב על ידי Zhu) אשר הופק מחדש על ידי צמד התקליטניות האוסטרליות NERVO בשיתוף פעולה עם אמן הטראנס הישראלי Skazi<ref></ref>

הקליפ והשיר יצאו תחת הלייבל ההולנדי Spinnin' Records.

בשנת 2023, תיעד את המייקינג אוף לצילומי הקליפ "יוניקורן" בביצועה של נועה קירל אשר צולם בוורשה, פולין.

==דיסקוגרפיה==
* 2009: הפיק ועיבד את הEP "היבריד" שכלל שישה עיבודים מחודשים לשיריו של הזמר רמי קלינשטיין
*2012: ערך והקליט את האלבום הבינלאומי "Pacha - Summer 2012" שיצא בתפוצה עולמית בחברת התקליטים "Pacha Recording", בסוף השנה הוציא בחברת התקליטים אן אם סי את האלבום "יוסטון פרוג'קט - אוסף הרמיקסים הרשמי" 
*2013: הפיק שני קטעים ("עכשיו טוב", "תן") לאלבום הרמיקסים של גלעד שגב, זאת לאחר שקיבל מורן בספטמבר 2010 אלבום זהב כחלק מהשתתפותו באלבום "נועדנו".

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.mako.co.il/Tagit/%D7%9E%D7%95%D7%A8%D7%9F+%D7%A7%D7%A8%D7%99%D7%91 מורן קריב], באתר (מאקו)
* [http://www.mako.co.il/Tagit/%D7%99%D7%95%D7%A1%D7%98%D7%95%D7%9F+%D7%A4%D7%A8%D7%95%D7%92%27%D7%A7%D7%98 יוסטון פרוג'קט], באתר (מאקו)
* רותם קוכמן, [https://web.archive.org/web/20131021232942/http://tarbut.israelnow.co.il/a4070-%D7%99%D7%95%D7%A1%D7%98%D7%95%D7%9F-%D7%A4%D7%A8%D7%95%D7%92-%D7%A7%D7%98-%D7%97%D7%95%D7%96%D7%A8%D7%99%D7%9D יוסטון פרוג'קט חוזרים- חידוש לשיר של בוב מארלי], באתר (תרבות) 03.02.2011

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מפיקים מוזיקליים ישראלים
קטגוריה:מעבדים מוזיקליים ישראלים
קטגוריה:במאים ישראלים
קטגוריה:בוגרי תיכון היובל (הרצליה)
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1976
אפולו אונו

אפולו אנטון אונו (באנגלית: Apolo Anton Ohno; נולד ב-22 במאי 1982) הוא ספורטאי אמריקאי, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח במסלול קצר, אלוף אולימפי, בעל 8 מדליות, מהן 2 זהב (סולט לייק סיטי 2002, טורינו 2006 וונקובר 2010) ואלוף עולם בעל 21 מדליות מהן 8 זהב.

בשנת 1997 בהיותו בגיל 14 זכה אונו לראשונה (מתוך 12 תארים) באליפות ארצות הברית ובכך זכה להיות המחליק הצעיר ביותר שזכה באליפות, בדצמבר 1999 הוא זכה בתואר בגביע העולם ובכך היה למחליק הצעיר בעולם שזכה בתואר זה ובשנת 2001 זכה לראשונה בקריירה שלו בגביע העולם הכללי ובכך היה לאמריקאי הראשון שזכה בתואר זה. בהמשך הקריירה הוא זכה פעמיים נוספות בגביע העולמי הכללי (2003 ו-2005).

בשנת 2007 הוא זכה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.

== שיאיו האישיים ==
{| class="wikitable"
! מרחק !! זמן
|-
| 500 מטר || 41.51 שניות
|-
| 1000 מטר || 1:24.50 דקות
|-
| 1500 מטר || 2:11.28 דקות
|-
| 3000 מטר || 4:32.97 דקות
|}

==קישורים חיצוניים==

* 

* 

קטגוריה:אמריקאים ממוצא יפני
קטגוריה:מחליקים מהירים על קרח באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)
קטגוריה:מחליקים מהירים על קרח באולימפיאדת טורינו (2006)
קטגוריה:מחליקים מהירים על קרח באולימפיאדת ונקובר (2010)
קטגוריה:אלופים אולימפיים אמריקאים: החלקה מהירה על הקרח
קטגוריה:זוכי מדליית כסף אולימפית מארצות הברית
קטגוריה:זוכי מדליית ארד אולימפית מארצות הברית
קטגוריה:זוכי רוקדים עם כוכבים (ארצות הברית)
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1982
עבד אל-רחמן תמראז

עבד א-רחמן עבד א-רחים תמראז (בערבית: عبد الرحمن تمراز; נולד ב-1942) הוא פעיל טרור בארגון חמאס.

==ביוגרפיה==

תמראז נולד בשנת 1942 באיסדוד. במהלך מלחמת העצמאות נמלטה משפחתו מהעיירה לרצועת עזה ועברה להתגורר במחנה הפליטים ג'בליה. במקצועו היה תמראז מחלק בלוני גז. בשנת 1968 תמראז אימץ את תורת האחים המוסלמים בהשפעתו של השייח' אחמד יאסין, הוא חזר לאסלאם ונעשה ממקורביו של יאסין. בשנת 1974 היה ממלוויו של יאסין בעלייה לרגל למכה במסגרת החג'.

בשנת 1983 יאסין החליט על הקמת ארגון ג'יהאד צבאי לשם מלחמה בישראל, בעקבות גירוש אש"ף מלבנון והיחלשותו של יאסר ערפאת. לשם כך גויס תמראז והוטל עליו להשיג אמצעי לחימה עבור הארגון. באפריל 1984 נסע תמראז לירדן, במסווה של ביקור משפחתי, כדי לגייס כספים ונשק עבור יאסין. במהלך הביקור בעמאן נפגש עם נציג האחים המוסלמים בפרלמנט הירדני וקיבל ממנו 800 דינר למטרות רכישת אמל"ח. תמראז חזר לעזה, ובסוף אפריל 1984 הקים יחד עם יאסין ועם אבראהים מקאדמה את ארגון אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון, ובמשך שנה גויסו מספר פעילים נוספים ונרכשו אמצעי לחימה רבים. ביוני 1984 נתפסו עשרות רובים ומקלעים בביתו של יאסין בידי השב"כ, וחברי הארגון נעצרו.

במשפט שנערך בבית הדין הצבאי בעזה באוגוסט 1984 נדון תמראז ל-12 שנות מאסר בעוון הקמת מחתרת חמושה וכוונה לפגוע במדינת ישראל. שלא כמו שאר חברי הארגון תמראז לא שוחרר בעסקת ג'יבריל בשנת 1985. הוא שוחרר בתום ריצוי עונשו.

בניו של תמראז המשיכו את פעילות הטרור, במסגרת ארגון חמאס שהוקם בדצמבר 1987. בנו הבכור מאהר היה אחד מפעילי החמאס שגורשו ללבנון בדצמבר 1992. בן אחר, צהיב, ביצע פיגוע התאבדות באמצעות מכונית תופת ליד כפר דרום ב-29 באוקטובר 1998.

==הערות שוליים==

קטגוריה:פעילי חמאס
קטגוריה:מחנה הפליטים ג'באליה: אישים
קטגוריה:אסירים ביטחוניים בישראל
תמיר מוסקט

תמיר מוסקט (נולד ב-1972) הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי, חבר להקת "בלקן ביט בוקס" ואחד ממייסדיה.

==ביוגרפיה==
מוסקט גדל בפתח תקווה. החל מגיל 16 היה המתופף בלהקת "איזבו", עימה הגיע לניו יורק בשנת 1995. מוסקט נשאר בעיר לאחר שהלהקה חזרה לארץ ופתח בה אולפן הקלטות. 

במסגרת פעילותו בסצנת המוזיקה האלטרנטיבית בניו יורק פגש את הסקספוניסט אורי קפלן והקים יחד איתו את הרכב מוזיקת העולם "BBB", היא להקת "בלקן ביט בוקס". הלהקה הופיעה במקומות שונים בעולם והוציאה שישה אלבומים בשנים 2005–2012. במסגרת הלהקה היה מוסקט אחראי על כלי הקשה והמחשב.

בשנת 2006 כתב את המוזיקה לסרטו של אודי אלוני "מחילות".

בשנת 2007 חזר מוסקט לארץ והחל לעבוד כמעבד ומפיק מוזיקלי במקביל לחברותו בלהקה. בין האלבומים שהפיק נמנים "שכול וכישלון" (2007) ו"הורה הסלמה!" (2013) של להקת הבילויים; "אה אה אה אהבה" (2010) של אפרת גוש; "The Alaev Family and Tamir Muskat" (2011) של משפחת אלייב; "השחר 35", אלבום הסולו של סולן הבלקן ביט בוקס תומר יוסף (2011); "Different Pulses", אלבום הסולו הראשון של אסף אבידן (2012); "ואיך אצלך" של חוה אלברשטיין (2013); "תרגיל בהתעוררות" של שלומי שבן (2014); "הרצל לילנבלום" של שלום חנוך, משה לוי ואלי מגן (2021). רבים מאלבומים אלו זכו להצלחה מסחרית ולביקורות אוהדות.

בנוסף שיתף פעולה עם מוזיקאים נוספים כדוגמת שלום חנוך באלבום א-לי-מות, רונה קינן באלבום שירים ליואל, מארינה מקסימיליאן, להקת דפנה והעוגיות ועוד.

בשנת 2013 החל לעבוד יחד עם גלעד כהנא על אלבום משותף תחת השם "לא כוחות". לאלבום קדמו הסינגלים "אני לא מאושר", "להתבונן בך" (שלווה בקליפ בכיכובה של ליאת הר לב) ו"נדל"ן" (בו מתארחת הזמרת מארינה מקסימיליאן). האלבום המלא יצא במרץ 2014.

בשנת 2014 קיבל מוסקט את פרס אקו"ם על שם יאיר רוזנבלום למעבד השנה, על הפקת אלבומיהם של חוה אלברשטיין ואסף אבידן. בנימוקי הזכייה כתבו השופטים כי: 

ב-2016 השיק מוסקט את הלייבל Ape records, המתמקד בהפקת סינגלים בודדים מלווים בקליפ ולא באלבומים מלאים. הסינגל הראשון שהוציא הלייבל היה של מארינה מקסימיליאן. ב-2017 יצא אלבומו של אביתר בנאי, "לשונות של אש", אשר מוסקט השתתף בהפקתו המוזיקלית. מוסקט הפיק גם את האלבום הבא של בנאי "החיים מתחילים לנגן" שיצא לאור ביוני 2021. העבודה המשותפת על האלבום נמשכה כשנתיים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מוזיקאים ישראלים
קטגוריה:מתופפים ישראלים
קטגוריה:מעבדים מוזיקליים ישראלים
קטגוריה:מפיקים מוזיקליים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס אקו"ם
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1972
גרון בלו

גרון בלו (בצרפתית: Grand Ballon, באלזסית: Grosser Belchen) היא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי הווז' וגובהו הוא 1,424 מטר מעל לגובה פני הים שמהווה את הנקודה הגבוהה במחוז או-רן. ההר נמצא 25 ק"מ בצפון מערב לעיר מילוז.

בעבר קראו להר בלו דה גבווילר על שם גבווילר, העיר הקרובה ביותר להר, הממוקמת 8 ק"מ ממנו וכן בלו דה סולץ כשמה של עיר קרובה להר. עד היום ניתן למצוא בערים גרמניות רחובות בשם בלו דה סולץ (Ballon-de-Soultz) על שם ההר הזה שהיה תחת שלטון גרמניה בין השנים 1870 ו-1918. באותה תקופה העיר הקרובה ביותר להר מהצד הגרמני הייתה סולץ (Soultz-Haut-Rhin) ומהצד הצרפתי הייתה גבווילר ולכן כל מדינה קראה להר בהתאם לעיר הקרובה ביותר מצידה בטענה כי זו העיר הקרובה ביותר. בבדיקות מדויקות שנערכו, מקובל היום כי העיר הקרובה יותר היא גבווילר.

היום שמו של ההר הוא "גרון בלו" שפירושו בלון גדול שמשמעותו היא שזאת הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הווז'.

אל פסגת הגרון בלו ניתן להגיע כל השנה על ידי נסיעה ברות דה קרט (Route des Crêtes; דרך הפסגות) עד למעבר הרים בגובה 1,343 מטר. ולאחר מכן להמשיך רגלית עד לפסגה. בחורף ההר מושלג אך לא בקיץ.

על פסגת ההר ממוקמת אנדרטה לזכר לוחמי הציידים אלפינים, מכונים השטן הכחול, שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה הוקמה ב-1926 ונחנכה על ידי ראש הממשלה הצרפתי רמון פואנקרה. ב-1940 במסגרת הפלישה הגרמנית לצרפת, האנדרטה נהרסה אך היא שוחזרה ב-1960. ליד הפסגה ממוקם מכ"ם שמשמש להכוונת התעופה האזרחית באזור ומספק מידע לשדות התעופה בשטרסבורג ובמילוז.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:צרפת: הרים
קטגוריה:אלזס
סרגיי קוניונקוב

סרגיי טימופייויץ' קוניונקוב (ברוסית: Серге́й Тимофе́евич Конёнков; ) היה פסל רוסי וסובייטי. זכה בפרס ברית המועצות, פרס לנין בשנת 1957 ובשנת 1964 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.

== חייו ==
סרגיי קוניונקוב נולד בכפר קרקוביצ'י במחוז סמולנסק למשפחת איכר. לאור כישרונו לציור נשלח ללימודי ציור ופיסול למוסקבה ואחר כך לסנקט פטרבורג. בשנת 1897 נסע לצרפת, איטליה וגרמניה. במהלך מהפכת 1905 קוניונקוב היה במוסקבה והתרשם מאירועי המהפכה. על בסיס הרשומים הוא צייר מספר דיוקנאות של מהפכנים ומשתתפי הקרבות בעיר. בהמשך הוא עבר על פיסול מעץ על חיי היער וגם יצר מספר פסלים בסגנון יווני-קלאסי.

קוניונקוב תמך באירועי מהפכת אוקטובר ועשה מספר פסלים לפי הזמנת השלטון החדש. יצירותיו הוצבו בכיכר האדומה במוסקבה.

בשנת 1922 הוא התחתן ובשנת 1923 הזוג נסע לארצות הברית להשתתפות בתערוכה. הנסיעה הייתה מתוכננת למספר חודשים אך נמשכה עד לשנת 1945. בתקופה זו קוניונקוב עבר בעיקר בניו יורק אך גם ביקר באיטליה. בשנת 1928 קוניונקוב נפגש באיטליה עם מקסים גורקי. בעקבות המפגש הוא צייר דיוקנות של אשתו, ביתו ונכדתו של הסופר. בהיותו בארצות הברית הוא עשה מספר פסלים על גיבורי תנך ובנושאים הקשורים עם הברית החדשה. בשנת 1935 אוניברסיטת פרינסטון הזמינה אצלו פסל של אלברט איינשטיין.

לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה קוניונקוב היה חבר בוועד עזרה לברית המועצות. בשנת 1945 יוסיף סטלין שלח לארצות הברית אונייה מיוחדת ועליה הועמסו כול העבודות של הפסל לקראת חזרתו לברית המועצות. עם חזרתו לברית המועצות הוא קיבל לרשותו סטודיו לעבודה ואחסון הפסלים במרכז מוסקבה. בשנת 1965 במוסקבה נערכה תערוכה גדולה של עבודותיו.

בנוסף לפסלים קוניונקוב גם צייר דיוקנות של אנשי תרבות ומדע רוסי וסובייטי.

קוניונקוב נפטר בשנת 1971 בגיל 97 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.

לזכר קוניונקוב ופעילותו נפתחו מוזיאונים במוסקבה ובסמולנסק.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20141208195310/http://artpoisk.info/artist/konenkov_sergey_timofeevich_1874/gallery/ אתר עם קורות חיים וצילומי עבודות של קוניונקוב]
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:פסלים רוסים
קטגוריה:זוכי פרס לנין
קטגוריה:מקבלי עיטור לנין
קטגוריה:גיבורי העמל הסוציאליסטי
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1874
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1874
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1971
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1971
החקירה מנוהלת על ידי ידענים

החקירה מנוהלת על ידי ידענים (ברוסית: Следствие ведут ЗнаТоКи; בתעתיק לעברית: סלדסטביה ודות זנטוקי) היא סדרת טלוויזיה סובייטית ששודרה בשנים 1971–1989 ובשנים 2002–2003 (תחת שם "החקירה מנוהלת על ידי ידענים. כעבור 10 שנים"). היא נחשבת לאחת מהפקות הטלוויזיה המצליחות ביותר בתולדות ברית המועצות. תחילת שמות משפחה של הדמויות הראשיות זנאמנסקי, טומין קיבריט ביחד הרכיבו את המילה "זנאטוקי", "ידענים" ברוסית.

==תיאור הסדרה==
בכול פרק נוהלה חקירה של פרשה חדשה בתחומים שונים. פאבל זנמנסקי (גאורגי מרטיניוק) היה החוקר הראשי, אלכסנדר טומין (לאוניד קנייבסקי) קצין בילוש בתפקיד איש שטח ומבצעים וזינה קיבריט (אלזה לז'דיי) בתפקיד עובדת בכירה של מעבדה לזיהוי פלילי.

יוזמה לתחילת צילומי הסדרה הגיעה משר הפנים הסובייטי ניקולאי שצ'ולוקוב והוא קידם את הנושא בכול כוחו. מטרתו הייתה להעלות מוניטין של המשטרה הסובייטית בקרב אזרחים סובייטיים. נציגי משרד הפנים שהיו מזמיני הסדרה אישרו כול פרק לפני הקרנתו. התסריט נכתב על ידי אלכסנדר לברוב ואשתו. לברוב בעצמו היה בעבר חוקר במשטרה ולכן ידע נוהלי המשטרה ודרכי החקירה.

כול הפרשות למעט פרק מס' 22 הסתיימו לתפיסת הפושעים. בסוף פרק מס' 8 טומין "נהרג" על ידי פושע נמלט אחריו רדף וניסה לשכנעו להיכנע. בעקבות המכתבים שהתקבלו במערכת הטלוויזיה הסובייטית הוחלט להחזיר אותו לסדרה. באותו זמן גם הוחלט להפסיק להקרין סימני פרשת אהבים בין זנמנסקי לבין קיבריט. באחד הפרקים הוזכר שהיא נשואה וזאת לעומת זנמנסקי וטומין שהיו רווקים. רק בפרק שצולם בשנת 2003 הוזכרה אשתו של טומין.

בשנת 1982 לאחר הדחת שצ'ולוקוב מהתפקיד צילומי הסדרה הופסקו. כעבר שלוש שנים, בשנת 1985 הצילומים חודשו והוקרן פרק מס' 18. שיר נושא הסדרה שהיה ידוע ופופולרי מאוד והיה נחשב להמנון המשטרה הסובייטית לא נכלל בפרק זה כנראה כתוצאה מאבקי כוח נגד מורשת שצ'ולוקוב. בעקבות תחילת הפרסטרויקה פעילות המשטרה בסדרה הייתה יותר מציאותית. בפרק מס' 21 לראשונה הוזכר לחץ מפלגתי על פעולות החוקרים. בפרק מס' 22 (אחרון בתקופת ברית המועצות) הצוות נלחם נגד ארגון פשיעה מאורגן ולראשונה לא הצליח ללכוד את הפושעים.

בשנת 2002 נעשה ניסיון לחדש את הסדרה. מכיוון שאלזה לז'דיי נפטרה בשנת 2001 לתפקידה הוזמנה שחקנית אחרת. שיר נושא המקורי הוחזר והוא מהווה ההמנון הלא רשמי של המשטרה הרוסית גם כיום. בסך הכול צולמו שני פרקים אך הם לא התקרבו להצלחה של שנות ה-70 וה-80 וצילומים לא נמשכו.

==קישורים חיצוניים==

* [http://kinopod.tv/serials/view/sledstviye-vedut-znatoki.html פרקי הסדרה לצפייה] 

קטגוריה:תוכניות טלוויזיה שעלו לשידור בשנות ה-1970
קטגוריה:סדרות טלוויזיה סובייטיות
קטגוריה:סדרות משטרה ופשע
ולנסיה (ונצואלה)

ולנסיה (בספרדית: Valencia) היא בירת מדינת קרבובו בוונצואלה. בעיר ובסביבתה מתגוררים למעלה משני מיליון אנשים. העיר נמצאת במרחק של 180 קילומטרים ממערב לקראקס, בירת ונצואלה.

==היסטוריה==
העיר נוסדה ב-25 במרץ 1555 על ידי הספרדי אלונסו דיאס מורנו תחת השם נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה נואבה ולנסיה דל ריי (בספרדית: Nuestra Señora de la Asunción de Nueva Valencia del Rey, מילולית: גבירתנו של העלייה השמיימה (הכוונה למרים, אם ישו) של ולנסיה החדשה של המלך), שקוצר בהמשך לוולנסיה בלבד, והיא הייתה ההתיישבות הראשונה של הספרדים במרכז ונצואלה.

פיראטים צרפתים בזזו את העיר ב-1677, שהעלו באש את בניין העירייה ובתוך כך השמידו מסמכים חשובים לגבי היישוב המוקדם בוונצואלה. המדען הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט ביקר בעיר במהלך מסע שערך באמריקה בשנים 1800-1799, ודיווח שבאותו זמן היו בעיר 6,000 או 7,000 מתיישבים.

במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה התקיים בסביבת העיר קרב קרבובו בו ניצחו לוחמי העצמאות את כוחות השלטון הספרדי. העיר הפכה לבירת ונצואלה כשזו פרשה מקולומביה הגדולה ב-1830. לאחר זמן מה העיר הפסיקה להיות הבירה וחזרה לתואר הזה באופן זמני בעת מהפכה ב-1858.

עד אמצע המאה ה-20 הייתה ולנסיה עיר קטנה למדי. בשנת 1950 היו בה 91,000 תושבים. אולם הליכי התיעוש והתשואות מהנפט באזור הביאו לנהירת תושבים ומהגרים אל העיר עד כדי פיצוץ אוכלוסין. בשנת 1981 היו בעיר 601,000 תושבים ובשנת 2011 היו בה כ-1,600,000 תושבים והיא העיר השלישית בגודלה בוונצואלה.

==חינוך==
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות כאשר החשובה בהן היא אוניברסיטת קרבובו, אחת האוניברסיטאות הציבוריות החשובות ביותר בוונצואלה.

==תחבורה==
בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית מודרנית שנמצאת בתהליכי הרחבה. בנוסף פועל בעיר מערך גדול של אוטובוסים.

נמל התעופה הבינלאומי ארתורו מיצ'לנה משרת את העיר והוא השלישי בעומסו במדינה מבחינת כמות נוסעים. הוא גם חשוב מאוד לטיסות המטען במדינה.

==ערים תאומות==
* 
* 
* 
* 

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ונצואלה: ערים
קטגוריה:מדינות ונצואלה: ערי בירה
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-16
בית הסוהר נפחא

בית הסוהר נפחא

בית הסוהר נפחא הוא מתקן כליאה של שירות בתי הסוהר הממוקם כ־15 קילומטרים מצפון למצפה רמון. בית הסוהר הוקם בשנת 1980, במטרה לתת מענה לכליאת אסירים ביטחוניים מסוכנים ובידודם ממרכזי אוכלוסייה.

==מתקן הכליאה==
בתחילת הדרך הוקמו בבית הסוהר שני אגפים. בשנת 1987, עם הגידול במספר האסירים, נבנו אגפים חדשים נוספים. במהלך הבנייה, ב-21 בספטמבר 1987, ברחו שלושה אסירים מבית הסוהר. הדיווח על הבריחה נמסר לצה"ל באיחור רב, וכלל מידע כוזב כאילו הבורחים ברחו במהלך הבוקר של הדיווח, בעוד הבריחה הייתה זמן רב לפני כן. הבורחים נמצאו לאחר פחות משבוע מתחת לערימת חציר בתוך טנדר שהוביל אותם לכיוון הגבול עם מצרים באזור ניצנה. בעקבות הבריחה הוחמרו תנאי האסירים בכלא.

כשהוקם בית הסוהר, מירב ההשקעה הייתה באגפים הייחודים, גם משום שהאיום החיצוני על בתי הסוהר באותם ימים לא נחשב גדול.

בשנת 2006 נבנה בצמוד אליו בית הסוהר רמון.

במשך שנה הוחזקו במספר אגפים בבית הסוהר רמון אסירים ביטחוניים, והיו כפופים לבית סוהר נפחא. בשנת 2007 הושלמה בנייתו של בית הסוהר רמון, והוא הופרד מבית סוהר נפחא.

ביוני 2002 דקר אסיר איש חמאס את מפקד כלא נפחא סגן גונדר אלברט אבוחצירא ושניים מפקודיו. ב-26 באוקטובר 2015 הודח מפקד הכלא גונדר משנה שמעון ביבס בעקבות הברחת טלפונים סלולריים אל תוך כותלי הכלא.

==אוכלוסיית האסירים==
בבית הסוהר נפחא מוחזקים האסירים הקשים ביותר. הוא מיועד לכ-700 אסירים ביטחוניים, השפוטים בגין עבירות חמורות במיוחד (עם דם על הידיים), ועוד מאה אסירים פליליים כבדים, רובם שפוטים על רצח ועבירות סמים.

===אסירים ביטחוניים===
האסירים הביטחוניים שוהים באגפים המחולקים על פי השתייכות ארגונית, וזאת במטרה למנוע מצב של פגיעות הדדיות. המדובר במדיניות ייחודית למחוז דרום בשב"ס. יש אגפים של אסירי חמאס ואגפים של אסירי פת"ח. בתוך כל אגף יש גם ייצוג לארגונים הקטנים.
בנוסף לכך מתנהלת מדיניות של הפרדה כפולה, על פי השתייכות ארגונית, אבל גם גאוגרפית.
ישנה הפרדה בין אסירים שמוצאם מיהודה ושומרון ובין אלה שמוצאם מרצועת עזה.

===אסירים פליליים===
בעבר היו בבית הסוהר נפחא רק מספר מועט של אסירים פליליים שהיו "אסירי עבודה", אך כיום מתנהל אגף סגור של אסירים פליליים קשים, רובם רוצחים וסוחרי סמים.

הטיפול באסירים הפליליים בבית הסוהר מתבסס על מודל "הטיפול המשולב", שהוגדר כיעד מרכזי על ידי נציבות שירות בתי הסוהר. האגף, שהתשתית שלו היא של אגף ביטחוני, היה במשך תקופה ארוכה כר לאירועי אלימות קשים בין האסירים לבין עצמם ובינם לבין סגל הכליאה. האסירים ראו בו מקום ענישה נוסף בשל המרחק הפיזי ממרכז הארץ, אבל גם בגלל התנאים והיעדר מסגרות של חינוך ושיקום. במסגרת תוכניות השיקום הוקמו בו בית כנסת ומדרשה תורנית. בנוסף, הופעלו תהליכים טיפוליים בתחום הדת והחינוך. המדרשה היא בין המובילות בתחום השיקום בבתי הסוהר. רבנים מכל הארץ מגיעים אליה כדי להופיע בפני האסירים. בנוסף נפתחה גם מאפיית פיתות, ואסירי האגף הסגור הם אלה שמפעילים אותה. כתוצאה מתהליכים אלה ירדה רמת האלימות והאירועים האגרסיביים בין האסירים באגף בצורה דרמטית.
==ראו גם==
* בית הסוהר רמון

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.gov.il/he/departments/PublicBodies/unit_nafha בית הסוהר נפחא] – באתר שירות בתי הסוהר
* 

==הערות שוליים==

נפחא
קטגוריה:הר הנגב
ברקיסימטו

ברקיסימטו (בספרדית: Barquisimeto) היא עיר הבירה של מדינת לרה בוונצואלה. העיר היא מרכז חשוב מבחינה כלכלית ותחבורתית והיא העיר הרביעית בגודלה במדינה אחרי קראקס, מרקאיבו וולנסיה. העיר נחשבת גם לבירה המוזיקלית של ונצואלה.

==היסטוריה==
העיר נוסדה ב-1552 על ידי חואן דה וייגס, תחת השם נואבה סגוביה דה ברקיסימטו (סגוביה החדשה של ברקיסימטו), שקוצר בהמשך לברקיסימטו, כמפקדה לשיפור השליטה באזור שהאמינו שהוא עשיר בזהב. מקור השם ברקיסימטו אינו יודע בוודאות. בין היתר, ישנה גרסה שטוענת שהמקור הוא בשם הילידי לנהר טורביו לידו העיר שוכנת- וריקיסימטו, שם שמשמעו "הנהר בצבע אפר".

העיר יושבה ארבע פעמים, בעיקר בגלל אי-ידיעת התנאים הגאוגרפיים באזור. העיר הוזזה ממקומה הראשוני ב-1556 לאחר שהמתיישבים סבלו משיטפונות. העיר שרדה במקומה השני עד 1561, אז הקונקיסטאדור המורד לופה דה אגירה שרף את העיר. העיר עברה למיקום חדש לאחר מכן, במרחק של יותר מ-100 קילומטרים משם, אך ב-1562 הם ביקשו לעבור שוב מקו עקב הרוחות החזקות שנשבו במקום. לבסוף, ברקיסימטו הועברה למקומה הנוכחי במישור הצפוני של נהר טורביו ב-1563.

העיר הצטרפה לקוראים לעצמאות ונצואלה במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה.

העיר עברה תהליך מודרניזציה ב-1929 על ידי גנרל אאוסטוקיאו גומס, אשר כלל שיפוץ רחובות ושדרות והקמת מספר מבנים.

==חינוך==
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסידד סנטרוקסידנטל ליסנדרו אלברדו ואוניברסידד נסיונל אקספרימנטל אנטוניו חוסה דה סוקרה.

==תחבורה==
נמל התעופה הבינלאומי חסינטו לארה משרת את העיר.

==ערים תאומות==
* 

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:ונצואלה: ערים
קטגוריה:מדינות ונצואלה: ערי בירה
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-16
אדוארד דיטל

אדוארד דיטל (בגרמנית: Eduard Dietl; 21 ביולי 1890 – 23 ביוני 1944) היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה שהתפרסם בשל חלקו במערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה.

==ביוגרפיה==
===קריירה מוקדמת===
דיטל נולד ב-21 ביולי 1890 ברוזנהיים שבבוואריה, כבנו של פקיד במשרד האוצר הבווארי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת האופטמן (סרן) ונפצע ארבע פעמים.

לאחר המלחמה נשאר דיטל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1938 מונה דיטל למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3.

===מלחמת העולם השנייה===
עם פרוץ המלחמה היה דיטל מפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, ולחם עימה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14. כאשר פלשה גרמניה לנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחתה הדיוויזיה של דיטל באזור הרי הצפון. דיטל קיבל הוראה להישאר שם, אולם אז כבשו בעלות הברית בפיקודו של אוטו רוגה את נרוויק. כוחותיו של דיטל יצאו ממחבואם ותקפו את הנורווגים ובעלי בריתם. רוגה נאלץ להיכנע ונרוויק נכבשה.

לאחר הצלחה מזהירה זו קיבל דיטל ב-19 ביוני 1940 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, והיה החייל הגרמני הראשון שקיבל זאת. כמו כן הפך דיטל לפופולרי מאוד בעיני אנשיו ובעיני קצינים אחרים. היה אחד מחביביו של היטלר ואפילו מתנדבים פינים שלחמו לצד גרמניה העריצו אותו.

התקשורת הגרמנית ניצלה את גיבור המלחמה הפופולרי הזה למטרות תעמולה. דיטל נודע באהדתו למשטר הנאצי ובשנאתו ליהודים למרות שלא הייתה לו האפשרות לרדוף אותם באופן מעשי.

התפרסם במיוחד נאום של דיטל על מדרגות במינכן:

ב-15 בינואר 1942 מונה דיטל למפקד הקורפוס ההררי נורווגיה, וב-20 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה ההררית ה-20.

שלושה ימים לאחר מכן, ב-23 ביוני 1944 הוזמן דיטל לפגישה עם היטלר באתר הנופש הפרטי של היטלר ברגהוף. במהלך הדרך התרסק מטוסו של דיטל, והוא נהרג יחד עם מספר קצינים נוספים. מותו נשמר בסוד בתחילה מסיבות של תעמולה, אולם בסוף הוא דלף לציבור, ובלווייתו היטלר נשא עליו הספד שאף שודר לאחר מכן ברדיו הגרמני.

ישנן שמועות שמטוסו של דיטל לא התרסק אלא נעשתה בו חבלה במטרה לפגוע במורל הגרמני.

==קישורים חיצוניים==

* [https://portal.dnb.de/opac.htm?method=simpleSearch&query=118525492 Literatur von und über Eduard Dietl], הקטלוג של הספרייה הלאומית הגרמנית
* [https://www.dhm.de/lemo/biografie/eduard-dietl Eduard Dietl], קורות חיים של אדוארד דיטל 
* 

קטגוריה:אנשי צבא גרמנים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:גנרלים בוורמאכט
קטגוריה:מפקדי ארמיות גרמניות במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מפקדי גייסות גרמניה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:גרמנים שנהרגו במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מעוטרי צלב האבירים עם עלי אלון וחרבות
קטגוריה:מעוטרי צלב הברזל
קטגוריה:חיילי הרייכסווהר
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1890
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1944
אוטו רוגה

אוטו רוגה
אוטו רוגה (נורווגית: Otto Ruge; 9 בינואר 1882 - 15 באוגוסט 1961), איש צבא נורווגי שהיה מפקד צבא נורווגיה בזמן הפלישה הגרמנית לנורווגיה במלחמת העולם השנייה.

רוגה שכנע את הממשלה הנורווגית שיש להילחם בפולש הגרמני ולא לנקוט גישה תבוסתנית כפי שסברו מספר גנרלים בכירים אחרים בצבא נורווגיה. הוא קיבל את הפיקוד על הצבא הנורווגי ופעל להבסת הפולשים הגרמנים. המשימה לא הייתה פשוטה: הוא פיקד על צבא מגויס רק באופן חלקי; מרבית הערים הגדולות נפלו לידי הגרמנים כבר בתחילת המערכה; לגרמנים הייתה עליונות אווירית; והבריטים והצרפתים היו מוגבלים מאוד בסיוע שיכלו לשלוח.

רוגה קיווה שאם יעכב את הגרמנים בדרום נורווגיה, יוכלו בעלות הברית בינתיים לשלוח תגבורת, אולם התגבורת נחתה רחוק מדי מכדי שתוכל לעזור. הוא זכה בניצחון על הגרמנים בתחילת הקרבות על נרוויק , אולם הניצחון היה זמני בלבד. כוחותיו של אדוארד דיטל הסתערו מהרי הצפון, וכוחותיו של רוגה הובסו. הממשלה הנורווגית והמלך נמלטו, אולם רוגה נותר בנורווגיה בניסיון להגיע למשא ומתן עם הגרמנים. הוא נלקח בשבי בידי כוחותיו של דיטל, ובילה את שארית המלחמה במאסר בגרמניה.

לאחר המלחמה חזר לנורווגיה והתמנה מחדש בשנת 1946 למפקד הצבא הנורווגי, אך התפטר שנתיים לאחר מכן. הוא נפטר ב-1961.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20140202124153/http://muzeumhw.pl/english/index.php?option=com_content&view=article&id=295:general-otto-ruge&catid=65:norwegia&Itemid=128 ביוגרפיה], באתר Historical-Military Museum in Toruń
* [http://www.generals.dk/general/Ruge/Otto/Norway.html אוטו רוגה], באתר Generals.dk

==הערות שוליים==

קטגוריה:גנרלים נורווגים
קטגוריה:ראש ההגנה (נורווגיה)
קטגוריה:אנשי צבא נורווגים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מקבלי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:מעוטרי כוכב הארד
קטגוריה:שבויים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ילידי 1882
קטגוריה:נורווגים שנפטרו ב-1961