נגורנו קרבאך

נַגוֹרְנוֹ-קַרָבָּאך (ברוסית: нагорный Карабах) הוא חבל ארץ בהרי הקווקז, אשר באופן היסטורי אוכלס על ידי ארמנים אתניים בני הדת הנוצרית. בחבל פרץ סכסוך נגורנו קרבאך בין האזרים לארמנים על הריבונות בו. אזרבייג'ן רואה בחבל חלק משטחה והוא הוכר ככזה על ידי הקהילה הבין-לאומית, אולם הארמנים הצליחו להשיג בו שליטה דה פקטו עד ספטמבר 2023.

בתקופת השלטון הסובייטי בקווקז נגורנו קרבאך הייתה אובלסט אוטונומי בשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית. בשנת 1988 החליט הפרלמנט של נגורנו קרבאך על עריכת משאל עם על איחוד עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית. החלטה זו הובילה לפרוץ מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה בין אזרבייג'ן לארמניה. במהלך המלחמה התפרקה ברית המועצות, והאזור הוכר על ידי הקהילה הבין-לאומית כחלק מאזרבייג'ן.

בין השנים 1988–1994 התחוללה מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, שבה נהרגו כ-30 אלף בני אדם, ומעל למיליון איש הפכו לפליטים. ארמניה ניצחה במלחמה ובשטח הוקמה "רפובליקת ארצאך" העצמאית, לאחר משאל עם שהוחרם בידי המיעוט האזרי בחבל. אף מדינה לא הכירה בעצמאות הרפובליקה, ובפרט לא ארמניה, אך דה פקטו היא שלטה בחבל. בשנת 1994 השלימו הארמנים את ההשתלטות על החבל ואזור חיץ סביבו, המהווה 8% משטח אזרבייג'ן. אזור החיץ כולל גם את כל השטח שהפריד את המובלעת מארמניה, ויצרו רצף טריטוריאלי מארמניה לחבל העצמאי, תוך שהם השתלטו גם על שבעה מחוזות אזרים, ממזרח לאזור המריבה.

בשנת 2020 פרצה מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, בה איבדה ארמניה את השליטה על אזור החיץ, אך לא על המובלעת. בהסכם הפסקת האש שנחתם בסיום המלחמה, נקבע שהמעבר בין המובלעת לארמניה יתאפשר דרך מסדרון לצ'ין , מסדרון צר שבשליטת רוסיה. באפריל 2023 חסמה אזרבייג'ן את מסדרון לצ'ין, ובכך ניתקה את המובלעת מארמניה. באוגוסט 2023 עתרה ארמניה למועצת הביטחון של האו"ם בבקשה לכנס דיון חירום בנושא. בספטמבר 2023 פתחה אזרבייג'ן במלחמת נגורנו קרבאך השלישית וכבשה את החבל תוך יום אחד, מרבית הארמנים תושבי החבל נטשו אותו, וממשלת ארצאך הודיעה על פירוקה.

== אטימולוגיה ==
המילה "נגורנו" מקורה ברוסית, נגזרת מ"נגורני" (нагорный), שם תואר שפירושו "נמצא על רמה", כלומר רמת קרבאך. המינוח האזרי דומה, שום התואר "dağlıq" (הררי) ומכאן קרבאך ההררי או "yuxarı" (עילית, עליון) – קרבאך עילית/הקרבאך העליון. "קרבאך" בעצמו הוא חבל ארץ, שבתוכו שוכנת הרמה הררית גורנו קרבאך. המינוח בשפות השונות נובע מהמילה "קרבאך" בתוספת אחד משמות התואר הללו. בצרפתית, למשל, החבל נקרא Haut-Karabakh, שפירושו "קרבאך עילית".

המילה "קרבאך" מורכבת משני חלקים: קארא (=שחור) ו-באך (=גן), כלומר גן שחור. המילה באך או באע' (باغ) מגיעה מהשפה הפרסית והיא נפוצה גם בשפות אחרות כגון פשטו, כורדית, אורדו, אזרית, ארמנית, גאורגית ועוד (בשפות טורקיות: bāgh). משמעותה גן או פרדס.

השם "נגורנו קרבאך" היה שמו הרשמי של מחוז סובייטי אוטונומי בשליטה ארמנית: "המחוז האוטונומי של נגורנו קרבאך" שבעצמו שכן בתוך הרפובליקה האזרית הסובייטית. מינוח דומה לא מופיע בארמנית. בארמנית האזור נקרא "ארצאך" על שם מחוז זה בתקופת ממלכת ארמניה העתיקה.

== היסטוריה ==
האומה הארמנית התפתחה בימי קדם בסביבות האלף ה-2 לפנה"ס. הממלכה הארמנית הראשונה, אוררטו, נוסדה במאה ה-9 לפנה"ס. האזור הגאוגרפי המכונה רמת ארמניה סובב את ימת ואן וגובל בכורדיסטן, אסיה הקטנה, הרי זגרוס ורכס הקווקז הקטן. שיא התפרשותה הטריטוריאלית של הממלכה הארמנית הגיע בתקופת מלכות טיגראנס הגדול במאה ה-1 לפנה"ס. ארמניה הייתה האומה הראשונה שקיבלה את הנצרות כדתה הראשית, והתפתח בה בפרט זרם הכנסייה האפוסטולית הארמנית. קהילה ארמנית נרחבת עברה לקיליקיה, בעיקר עקב בריחה מהשושלת הסלג'וקית, ובעת מסעי הצלב הוקמה ממלכת קיליקיה הארמנית.

במהלך העת החדשה המוקדמת הייתה התחלקה האומה הארמנית. במזרח חיו תחת שלטון פרסי שחילק את שטחי האימפריה הארמנית ל"חאנים", אזורים אדמיניסטרטיביים שונים שנשלטים בידי שליט שנבחר על ידי הנהגת האימפריה. במערב חיו תחת שלטון עות'מאני. שנגורנו קרבאך נכללה בשטחי האימפריה הארמנית מימיה הראשונים ונכללת בחאן החדש שהוקם ונקרא חאנות קרבאך .

בהתאם להסכם קורקָצ'אי בין האימפריה הרוסית והאימפריה הפרסית, שנחתם בשנת 1805, הפכה חאנות קרבאך למדינת חסות של האימפריה הרוסית. מעמדה זה קיבל אשרור בהסכם גוליסטן משנת 1813, שבו למעשה האימפריה הפרסית ויתרה על השליטה בה עוד לפני שהשליטה על כל עבר הקווקז עברה לידי האימפריה הרוסית בהתאם להסכם טורקמנצ'אי (1828). בעקבות הסכם השלום היה חילופי אוכלוסין בין האימפריות, כאשר אזרים מוסלמים מצד אחד היגרו לתחומי האימפריה הפרסית וארמנים נוצרים מהאימפריה הפרסית היגרו לתחומי האימפריה הרוסית. ההגירה חידדה את המאזן הדמוגרפי בנגורנו קרבאך.

=== השלטון הרוסי ===
בשנת 1822, התפרקה חאנות קרבאך רשמית והפכה לחלק מפלך אליזבטפול של מלכות המשנה של הקווקז. הגישה המסורתית של האימפריה הרוסית לאזור הקווקז הייתה ניצול הסכסוכים בין הקבוצות האתניות לשם קידום השפעתה של האימפריה הרוסית. מגמה זו נמשכה במדיניות "הפרד ומשול" גם בתקופת השלטון הסובייטי בקווקז.

התפוררות האימפריה הרוסית והקמתן של מדינות עצמאיות לזמן קצר, הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן מחד והרפובליקה הראשונה של ארמניה מאידך, בשנת 1918, הביאה לניצני הסכסוך, והוא נמשך עד לכיבוש הסובייטי של הקווקז. הסכסוך הטריטוריאלי לא שכך עד 1920, כששתי המדינות הצעירות הפכו לחלק מברית המועצות. במהלך תקופה זו, אזרים רבים נהרגו בידי ארמנים.

השטח ייועד להיות חלק מהרפובליקה הסובייטית הארמנית. בפועל, בשנת 1924 הכריז השלטון הסובייטי על קרבאך כאוטונומיה בתוך שטח אזרבייג'ן. ייתכן שהסיבה לכך נעוצה ברצון של השלטון הבולשביקי החדש לרצות את טורקיה, תחת מנהיגותו של אטאטורק, ולהעניק לאזרבייג'ן העשירה בנפט והמוסלמית מעמד בכורה ושליטה על הארמנים והנוצרים שבתוכה, או במדיניות הפרד ומשול המסורתית של השלטון הרוסי, או בשניהם גם יחד.
{| class="wikitable" cellspacing="0" cellpadding="10" align="center" border="1"
! colspan="10" |ההרכב הדמוגרפי של המחוז האוטונומי של נגורנו קרבאך (באחוזים)
|- align="center"
|
|1939
|1959
|1970
|1979
|1989
|- align="right"
| align="right" |ארמנים
|88.0
|84.4
|80.5
|75.9
|76.9
|- align="right"
| align="right" |אזרים
|9.3
|13.8
|18.1
|23.0
|21.5
|- align="right"
| align="right" |אחרים
|2.7
|1.8
|1.4
|1.1
|1.6
|- align="right"
| align="right" |סה"כ
|100.0
|100.0
|100.0
|100.0
|100.0
|}
האוכלוסייה הארמנית בחבל הארץ תמיד היוותה רוב מוחלט. אף על פי כן, השינוי הדמוגרפי בקראבך וירידת חלקם של הארמנים באוכלוסייה עקב גידול טבעי נמוך והגירה לרוסיה היו הרקע לטענות הארמנים על מדיניות דמוגרפית מכוונת של אזרבייג'ן להקטנת האוכלוסייה הארמנית בקרבאך ולתביעתם להסתפח לתחומי הרפובליקה הארמנית של ברית המועצות. לאחר כמה עשורים של רגיעה, בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, כשמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון במוסקבה והחל ברפורמות דמוקרטיות במדינה, החליטו תושביו הארמנים של אזור נגורנו קרבאך להסב את תשומת לבם של ראשי הסובייטים לבעיה. הם התלוננו על "אזריזציה" כפויה של האזור, ודרשו להבטיח בו רוב ארמני. באוגוסט 1987, ערכו תושביו הארמנים של אזור נגורנו קרבאך משאל עם בלתי פורמלי. הסובייט העליון של ארמניה פנה לסובייט העליון של ברית המועצות וביקש תמיכה בהצטרפות החבל לארמניה. פנייה זו נדחתה, וכוחות של צבא ברית המועצות נשלחו לירוואן כדי למנוע הפרות סדר. האירוע החיש את ההתפרצות האלימה של הסכסוך.

ב-13 בפברואר 1988, תושבי קרבאך הארמנים החלו להפגין בעיר הבירה שלהם, סטפנקרט, בעד איחוד עם הרפובליקה הארמנית. שישה ימים לאחר מכן הצטרפו אליהם צעדות המוניות בירוואן, בירת ארמניה. ב-20 בפברואר של אותה שנה, החליטה מועצת הנציגים של חבל נגורנו קרבאך לבקש שהאזור יועבר לארמניה. מוסקבה דחתה דרישה זו. ב-22 בפברואר 1988 התקיים העימות הישיר הראשון של הסכסוך, כשקבוצה גדולה של אזרים צעדו מאגדם לאזור המאוכלס בארמנים אסקראן. האזרים הרסו את הדרך בין שתי הערים, מה שהוביל לעימות שהידרדר לשני הרוגים מקבוצת האזרים, לפציעתם של חמישים כפריים ארמנים ומספר לא ידוע של שוטרים ואזרים. פליטים רבים עזבו את שתי המדינות כשהאלימות החלה, כשכל צד פוגע במיעוטים שבמדינתו. ביולי 1988 החליטה נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות שהחבל יישאר באזרבייג'ן, ובכך דחתה את תביעת מועצת החבל לצרפו לרפובליקה הארמנית השכנה.

בסתיו של 1989, החריף הסכסוך האתני בנגורנו קרבאך ובסביבתו, מה שהוביל את ברית המועצות להעניק לשלטונות אזרבייג'ן מרחב פעולה רב יותר של שליטה על האזור. ב-29 בנובמבר 1989, השליטה הישירה בנגורנו קרבאך הופסקה והאזור הוחזר לאזרבייג'ן. המדיניות הסובייטית הפכה לחרב פיפיות, כאשר בישיבה משותפת של הסובייט הארמני העליון והמועצה הלאומית, הגוף המחוקק של נגורנו קרבאך, הכריזו על איחוד של נגורנו קרבאך עם ארמניה. בשנת 1989, האוכלוסייה של נגורנו קרבאך מנתה 192,000. 76% מהאוכלוסייה באותה תקופה היו ארמנים, 23% אזרים, והשאר מיעוטים כורדים ורוסים. ב-26 בנובמבר 1991 ביטלה אזרבייג'ן את מעמדו האוטונומי של מחוז נגורנו קרבאך, ביצעה ארגון מחדש של החלוקה המנהלית במחוז והעבירה את השטח לשליטתה הישירה.

הפרלמנט של נגורנו קרבאך, שבמשך כל תקופת השלטון הסובייטי בקווקז היה אובלסט אוטונומי תחת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן, החליט בשנת 1988 לערוך משאל עם על איחוד עם ארמניה. החלטה זו הובילה לתחילת ההתנגשויות החמושות ולפתיחת מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה. במהלך המלחמה הטילו טורקיה ואזרבייג'ן הסגר על ארמניה שנמשך עד לשנת 1994. בשנת 1991 הכריזה הישות על עצמאותה, לאחר משאל עם, שהוחרם על ידי המיעוט האזרי בחבל. הדבר הביא להסלמת הסכסוך על השליטה בחבל ולמלחמה של ממש, שבה נהרגו כ-30 אלף בני אדם, ומעל למיליון איש הפכו לפליטים. בשנת 1994 השלימו הארמנים את ההשתלטות על החבל, וכבשו גם אזור חיץ מסביב לו, המהווה כשמונה אחוזים משטח אזרבייג'ן. אזור החיץ כולל גם את כל השטח שהפריד בין המובלעת ובין ארמניה, והארמנים הצליחו ליצור רצף טריטוריאלי בשליטתם בין ארמניה לחבל העצמאי. הארמנים השתלטו על שבעה מחוזות בתוך אזרבייג'ן ממזרח לאזור המריבה. סכסוך זה הוא אחד הסכסוכים עקובי הדם בין הסכסוכים שלאחר התפרקות ברית המועצות. זהו הסכסוך הארוך ביותר, ובעל מספר הנפגעים והיקף מעשי הזוועה הרב ביותר, שבוצעו על ידי הצדדים. זהו סכסוך אזרחי פנים-מדינתי ובין מדינתי בעת ובעונה אחת. מספר העקורים האזרים באזרבייג'ן מגיע לכמה מיליונים.

===רפובליקת נגורנו-קרבאך===
הגבול בפועל לאחר הסכסוך וחתימת [[פרוטוקול בישקק (1994)]]
החלת הריבונות הארמנית על שטחי נגורנו קרבאך האוטונומיים באזרבייג'ן הסובייטית הביאה ללחץ בינלאומי לנסיגתה. בסוף 1991 הקימו התושבים הארמנים את רפובליקת נגורנו-קרבאך (משנת 2017 רפובליקת ארצאך). בשנת 1992 הוקמה קבוצת מינסק (OSCE), שכללה את נציגי צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, רוסיה, שוודיה ובלארוס, במטרה למצוא פתרון לסכסוך בדרכי שלום. באפריל 1993 שוגרו משקיפים מטעם הקבוצה לאזור, ובמקביל דרשה מועצת הביטחון מארמניה לפנות את כוחותיה מאזרבייג'ן. אולם למהלכים אלה לא הייתה השפעה בשטח.

ב-5 במאי 1994 נחתם פרוטוקול בישקק, הסכם הפסקת אש זמני בין נציגי ארמניה, אזרבייג'ן, נגורנו קרבאך ורוסיה, בבישקק שבקירגיזסטן. הוסכם כי הכוחות הארמניים ייסוגו מהשטחים שכבשו באזרבייג'ן ונגורנו קרבאך תקבל אוטונומיה תחת אזרבייג'ן. כמו כן הוסכם כי יינתן מעמד מיוחד למסדרון לצ'ין , מעבר הרים באזור החיץ באזרבייג'ן המהווה את הדרך הקצרה ביותר מנגורנו קרבאך לארמניה, וכי יוצבו באזור כוחות שמירה על השלום מטעם רוסיה, דוגמת הכוח שהוצב בגאורגיה. אף על פי שאזרבייג'ן חתמה על ההסכם הזמני בבישקק, היא לא חתמה על הסכם הקבע במוסקבה. מאז ערוכים הצבא האזרי והצבא הארמני לאורך קו הפסקת אש עמוס תעלות. למרות תקריות ירי שמתרחשות מעת לעת, הפסקת האש נשמרה.

אף על פי שההסכמות שהושגו בין הצדדים היו לא מבוטלות, לא הוסכם מה יהיו מרכיבי כוח שמירת השלום שיוצב באזור. ארמניה דרשה שהכוח יהיה מורכב מרוסים, אשר נטו לטובתם. אזרבייג'ן דרשה שכוח מטעם הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה יעמוד ביחד עם הכוח הרוסי, היות שהאזרים חששו מאותה נטייה רוסית לטובת ארמניה. הארמנים בנגורנו קרבאך התנגדו להכללת חיילים טורקיים בכוח הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, מחשש לנטייה הטבעית שלהם להעדיף את האזרים.

ב־25 בינואר 2005 אימצה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה (PACE) את החלטה 1416 המגנה את הטיהור האתני כנגד האוכלוסייה האזרית וקוראת לנסיגת הכוחות הארמניים משטח אזרבייג'ן.

בנובמבר 2007 הוצע הסכם שלום שנקרא עקרונות מדריד . הגרסה הראשונה של ההסכם הוצגה לשרי החוץ של ארמניה ואזרבייג'ן בכנס השרים שהתקיים בנובמבר 2007 במדריד. זו הייתה גרסה מתוקנת של הצעת הסדר השלום של קבוצת מינסק (בראשות צרפת, רוסיה וארצות הברית) מקיץ 2006. העקרונות שהתבססו על הסכמי הלסינקי משנת 1975, הציעו כי בשלב הראשון ייסוגו הכוחות הצבאיים הארמנים ממחוזות אגדם, פיזיולי, ג'בריל זנגלן וקובאדי וכן מ-13 כפרים במחוז לצ'ין. כמו כן הוצע גם לפרז את השטח הנשלט על ידי הכוחות הארמנים ולפנות את המוקשים שבו. בשלב השני ייסוגו הכוחות הארמנים ממחוז לצ'ין ומחוז קלבג'ר, ובמקביל תחזור האוכלוסייה האזרית לנגורנו קרבאך. כוחות "שמירת השלום" ייפרסו להבטחת ביטחונם של הפליטים השבים לבתיהם הנטושים. נגורנו קרבאך תקבל רמה גבוהה של אוטונומיה בדומה לזו המתקיימת בטטרסטן שבתחומי הפדרציה הרוסית. ההצעה נתקבלה בשביעות רצון מצד האזרים אולם נדחתה בידי ארמניה והפזורה הארמנית במערב.

ב-2 באפריל 2016 דווח כי קרבות פרצו בין כוחות ארמניים לכוחות אזריים במובלעת.

בשנת 2017 החליטו התושבים על שינוי שם המדינה ל"רפובליקת ארצאך".
תוצאות המלחמה בשנת 2020 והפסקת האש שנחתמה בעקבותיה
ב-28 בספטמבר 2020 דווח כי קרבות פרצו בין כוחות ארמניים לכוחות אזריים במובלעת. הצדדים הכריזו על מלחמת נגורנו קרבאך השנייה. בדומה למלחמת נגורנו קרבאך הראשונה גם בסכסוך זה נתמכת אזרבייג'ן על ידי טורקיה, לעומת ארמניה שנתמכת על ידי יוון. במאבק זה רוסיה מכרה נשק לשתי המדינות, וישראל מכרה נשק לאזרבייג'ן. המלחמה הסתיימה בעקבות הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020). הוסכם על פיזור 2,000 משקיפים רוסים. האזרים השתלטו על חלק מהשטח.

עד המלחמה בשנת 2020 היה רוב האזור תחת שליטת הצבא הארמני. בנושא זה ובעניינים אחרים, קיימו ארמניה ואזרבייג'ן שיחות שלום בתיווך הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. לאחר המלחמה, בשנת 2021, נערכה פסגה משולשת של נציגים רוסים, ארמנים ואזרים במטרה להשיג הסדרים על שליטה ופיתוח כלכלי באזור.

במאי 2021, הייתה הסלמה באזור שבאה לידי ביטוי בכמה תקריות.

ביולי 2022 החלה אזרבייג'ן ליישב את השטחים ששוחררו מידי הבדלנים הארמנים. עימותים בין הלוחמים האזרים והארמנים התחוללו באוגוסט 2022.<ref></ref> ההתלקחויות האחרונות התמקדו במחלוקת על מסדרון לצ'ין, הכביש היחיד המקשר בין ארמניה לסטפנקרט, וכן ביחס של אזרבייג'ן לכוחות הנתמכים על ידי ארמניה השוכנים בישות. לאחר יותר מחודש פרצו קרבות קשים ליד הגבול המשותף בין הצדדים.<ref></ref> הם נמשכו שלושה ימים והיו קשורות לחבל סינוק הארמני השוכן בין נגורנו קרבאך לנחצ'יבאן.

בינואר 2023, שבה המתיחות סביב המובלעת הארמנית בקווקז, בעקבותיה חסמו האזרים באפריל את מסדרון לצ'ין , הציר היחיד שחיבר אותה לארמניה. באוגוסט 2023 עתרה ארמניה למועצת הביטחון של האו"ם בבקשה לכנס דיון חירום בנושא. ב-10 בספטמבר 2023 שני הצדדים הגיעו להסכם. הארמנים קיבלו את פתיחת מסדרון לצ'ין בתמורה לפתיחת מסדרון מהצד האזרי.

=== הכיבוש האזרבייג'ני ===

ב-19 בספטמבר הודיעה אזרבייג'ן על תחילת מבצע "נגד הטרור" בחבל,<ref name=":02" /> עקב טענה ששניים מחייליה נהרגו ממוקש שהטמינו ארמנים.<ref name=":12"></ref> לפי אזרבייג'ן, המבצע נועד לגרש כוחות ארמניים מהחבל. כעבור יממה אזרבייג'ן הפסיקה את המבצע וטענה כי הארמנים הסכימו לפרז לחלוטין את המסדרון בין המדינות מצידם וקיבלו את כל הדרישות של ממשלת אזרבייג'ן. לפי ההסכם, הכוחות הבדלניים הארמניים הסכימו להתפרק מנשקם ולדון על הטמעת החבל באזרבייג'ן. נקבע גם כי כוחות צבא ארמניה יורחקו מהחבל ומאזור מעבר לצ'ין. ראש ממשלת ארמניה טען כי ממשלתו לא הייתה מעורבת בניסוח ההסכם וכי כוחות הצבא של ארמניה לא נוכחים בחבל מאז אוגוסט 2021.<ref></ref> ב-23 בספטמבר אישרה רוסיה כי הבדלנים הארמנים בנגורנו קרבאך התפרקו מנשקם בכפוף להסכם הפסקת האש.

ב-28 בספטמבר 2023 ממשלת רפובליקת ארצאך הבדלנית חתמה רשמית על פירוקה, שייצא לפועל עד 1 בינואר 2024.<ref name=":22" /> צבא אזרבייג'ן כבש את כל הערים בחבל, ומרבית תושביו הארמנים נמלטו לארמניה<ref name=":22"></ref>, עקב חשש מטיהור אתני, אותו הכחישה אזרבייג'ן.<ref name=":12" /> משרד החוץ האזרי קרא לאזרחים הארמנים שלא לעזוב את החבל, והציע להם להפוך להיות חלק מאזרבייג'ן.<ref></ref> נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, הצהיר כי ארצו מתכוונת ליישב את החבל באזרחיה שגורשו מהחבל בתקופת השלטון הארמני.

== דמוגרפיה ==
באופן היסטורי בשטח ישבו בעיקר ארמנים. ב-1989 מנתה אוכלוסייתה 192,000 נפש. האוכלוסייה באותה עת הייתה בעיקר ארמנית (76%) ואזרית (23%), עם מיעוט רוסי וכורדי. לפני מלחמת נגורנו קרבאך השלישית בשנת 2023, 95% מהאוכלוסייה בחבל הייתה ארמנית. אולם רובם ככולם נמלטו עקב הכיבוש האזרבייג'ני.

== הכרה בין לאומית ==
הרפובליקה לא זכתה להכרה מאף אחת מהמדינות החברות באומות המאוחדות. עם זאת, היא זכתה להכרה מגופים מדיניים אחרים שאינם מוכרים – הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, טרנסינסטריה, ודרום אוסטיה. בנובמבר 2020 עברה בסנאט הצרפתי החלטה הדוחקת בממשלת צרפת להכיר ברפובליקת ארצאך. כמו כן, גורמים באיחוד האירופי הקימו ועדה שתשקול את שינוי מעמדה של הרפובליקה בעיני האיחוד.

== גאוגרפיה ==
מחוזות אזרבייג'ן. שטח "נגורנו קרבאך" מסומן בירוק.
המדינה היא מובלעת בעלת שטח של 4,400 קילומטרים מרובעים ובירתה סטפנקרט. ידועה גם העיר ההיסטורית שושה, אשר לפני הסכסוך הייתה מאוכלסת בעיקר באזרים, וכעת היא עיר רפאים.

== אזורים ==
טבלה השוואתית (נכון לתחילת ספטמבר 2023) של האזורים בנגורנו קרבאך עם הקבלה לאזורים בעת שליטת האזרים:
{| class="wikitable"
!אזור ארמני
!אזור אזרי
|-
|אסקראן
|סטפנקרט (עיר), חוג'אלי
|-
|מארטקרט
|חלקים של קלבג'אר, טרטר
|-
|מרטוני
|שארית של חוג'אבנד
|-
|שאומיאן
|נאפטאלאן (עיר), חלק של גורנבוי
|-
|}

==ראו גם==
* מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה
* מלחמת נגורנו קרבאך השנייה
* מלחמת נגורנו קרבאך השלישית

==קישורים חיצוניים==

* אבינעם עידן, [https://web.archive.org/web/20080916033941/http://geo.haifa.ac.il/~ch-strategy/publications/books/dromkavkaz/dromkavkaz.pdf דרום הקווקז - סדר גאואסטרטגי חדש], עמוד 29, חיפה, יוני 2005
* עודד ערן ואורית פרידלנד, [http://books.google.co.il/books?id=MK5Nds7gks0C&lpg=PP1&hl=iw&pg=PA85#v=onepage&q&f=false מדיניות החוץ של רוסיה: מן העידן הקומוניסטי לשנות האלפיים] (כרך 10431 מתוך האוניברסיטה הפתוחה), עמ' 85, 1991, 
* 
* 
* 
* [https://web.archive.org/web/20180618102611/https://may8thsurvivor.wordpress.com/2016/04/10/artzakh/ אנחנו ההרים שלנו], אוריאל לוי [https://web.archive.org/web/20180615191724/https://may8thsurvivor.wordpress.com/ 8 במאי], 10 באפריל 2016
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==ביאורים==

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:ארמניה: היסטוריה
קטגוריה:אזרבייג'ן: גאוגרפיה
קטגוריה:מובלעות לשעבר
קטגוריה:חבלי ארץ במחלוקת לשעבר
קטגוריה:מדינות לשעבר שההכרה בהן הייתה מוגבלת