OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
קלאבים

מסירות קלאבים בין שני להטוטנים
קלאב או אלת השלכה (Juggling clubs), היא אלמנט מאורך המזכיר פין כדורת, העשוי לרוב פלסטיק קשיח וגמיש ומשמשת ללהטוטנות. לקלאב המודרני יש מוט עץ במרכז היציקה אשר אחראי לאיזונו ולחוזקו.

להטוטנות המבוססת על קלאבים נחשבת לקשה יותר מלהטוטנות בכדורים מכיוון שהאדם המבצע את התרגילים נדרש להתייחס לשני אלמנטים נוספים, צורת הקלאבים והסיבוב שלהם. ישנם אף תרגילים ייחודיים לקלאבים הנוגעים אך ורק למאפיינים אלו (לדוגמה מספר הסיבובים או איזון הקלאב). ניתן גם להחליף את הקלאבים בלפידים או חרבות כדי להוסיף אלמנט בידורי.
לעיתים משותפים בפעילות כמה להטוטנים. הצורה השכיחה ביותר היא בין שני בני זוג שמתמסרים ביניהם, כאשר לכל אחד מהם שלושה קלאבים ועל פי תיאום למקצב יש מסירה שנעשית בצדדים מקבילים. ישנה גם אפשרות להתמסר בין מספר גדול יותר של משתתפים ומספר גדול יותר של אלות.

==צורות משחק==
בקלאבים ניתן לשחק בסגנון "הקלאסי". בצורת משחק זו הלהטוטן מבצע תרגילים מורכבים טכנית שבהם האלות כל הזמן באוויר. בשל צורת הקלאב ניתן לבצע זריקת נטולת סיבוב, חצי סיבוב, סיבוב שלם (התרגיל הבסיסי ביותר), סיבוב וחצי, שני סיבובים וכן הלאה. ניתן לשלב מספר סיבובים שונים בכל זריקה, לזרוק מאחורי הגב ואף לתפוס מאחורי הגב. הסגנון מאופיין ברמת ביצוע גבוהה וברמת קושי גבוהה מאוד. להטוטנים מקצועיים מלהטטים בחמישה ואף בשבעה קלאבים בו זמנית. חלקם יעשו זאת תוך שהם מאזנים קלאב על האף או על המצח. 

הלהטוטן מן המפורסמים בעולם בלהטוטנות קלאסית בקלאבים הוא אנתוני גאטו <ref></ref> אשר מחזיק בשיאי עולם מרשימים ביותר. כיום מי שנחשב בסגנון הקלאסי לטוב בעולם הוא ספנסר אנדרולי. <ref></ref>

את האלה ניתן לזרוק כאשר 'האף' מופנה לקהל או כאשר גוף הקלאב פונה לקהל, דבר זה נותן לקלאב איכות תלת־ממדית בשונה מכדורי ג'אגלינג.<ref></ref> 

כיום שיטות המשחק הפכו מגוונות הרבה יותר. להטוטנים משלבים משחק מגע (contact), מניפולציות וויזואליות שלא כוללות זריקות כלל או רק מעט. כמו כן איזוני גוף, אחיזות במפרק היד וזריקות גוף. <ref></ref>

==ראו גם==
* ג'אגלינג
* אומנויות הקרקס

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:קרקס
נחל עקרבים

[[מצוק מעל מפל בנחל עקרבים]]
עין עקרבים
נַחַל עַקְרַבִּים הוא נחל אכזב בצפון מזרח הנגב, הזורם ממערב למזרח בין המכתש הקטן למעלה עקרבים.

הנחל מתחיל באזור מצפה עלי, ויורד בתלילות מגובה של 420 מטר עד ל 20- מטר, לאורך כ 8 ק"מ. בסופו נפגש עם נחל צין. באזור המפגש ישנם מספר מעיינות ביניהם עין עקרבים.

== קישורים חיצוניים ==

עקרבים
קטגוריה:שביל ישראל
קרנף אסייתי

קרנף אסייתי או קרנף (שם מדעי: Rhinoceros) הוא סוג במשפחת הקרנפיים. כיום חברים בו שני מינים: קרנף הודי (R. unicornis) וקרנף ג'אווה (R. sondaicus), כשמינים נוספים מהסוג נכחדו. השם המדעי, Rhinoceros, נגזר מיוונית: "rhino" פירושו "אף" ו-"ceros" פירושו "קרן". קרנף ג'אווה הוא ממיני היונקים הגדולים הנדירים בעולם, וכיום חיים רק כ-60 פרטים המרוכזים בג'אווה ובווייטנאם.

==מינים==
* קרנף הודי (Rhinoceros unicornis) 
* קרנף ג'אווה (Rhinoceros sondaicus)
* Rhinoceros hemitoxhus - נכחד
* Rhinoceros leptorhinus - נכחד
* קרנף פיליפיני (Rhinoceros philippinensis) - נכחד
* Rhinoceros platyrhinus - נכחד
* Rhinoceros sinensis - נכחד. ייתכן ששייךך לסוג דיצרורינוס או לסוג סטפנורינוס.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס
אסייתי
הגנים הבוטניים של טביליסי

הגנים הבוטניים של טביליסי
הגנים הבוטניים של טביליסי בשנות ה-70 של [[המאה ה-19]]
הגנים הבוטניים של טביליסי בשנות ה-70 של [[המאה ה-19]]
הכניסה הראשית לגנים הבוטניים- מבט על
הגנים הבוטניים של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ბოტანიკური ბაღი) או הגנים הבוטניים המרכזיים של האקדמיה הגאורגית למדעים הם הגנים בוטניים הגדולים ביותר בעבר הקווקז והיו הגדולים ביותר בברית המועצות לשעבר. הגנים הבוטניים נמצאים בטביליסי בירת גאורגיה, והמשתרעים מערוץ הנהר צבקיסיסצקאלי לאורך מדרונותיו הדרומיים של הר סולולקי (שלוחה של רכס תריאלתי), בגובה 420–680 מטר מעל פני הים, על שטח בגודל 1,610 דונם ומכילים אוסף טקסונומי של מעל ל-4,500 מינים.

== היסטוריה ==

הגנים נזכרים לראשונה בשנת 1671 על ידי הנוסע הצרפתי, ז'אן שרדן, שמציין ברשומותיו את "הגנים המלכותיים" שנוסדו, על פי הערכתו, בשנת 1625, ונקראו מאוחר יותר במהלך השנים "גני המצודה" או "גני המנבטה". ההערכה המקובלת יותר היא כי הגנים ניטעו לראשונה באמצע המאה ה-15. הגנים מופיעים גם ברשומותיו של ז'וזף פיטון דה טורנפור (Joseph Pitton de Tournefort) (1701) ובמפת טביליסי כפי ששורטטה בידי וחושטי (1735).

בשנת 1795, נבזזו הגנים בידי השושלת הקאג'ארית מהאימפריה הפרסית, לאחר קרב קרצניסי המפורסם, שבעקבותיו נחרבה טביליסי, ושוחזרו מחדש בתחילת המאה ה-19. בשנת 1845 נוסדו הגנים, באופן רשמי, בשם הגנים הבוטניים של טביליסי. מספר שנים לאחר מכן צוינו זני הסחלביים בטביליסי כיפים ביותר בכל רחבי האימפריה הרוסית.

בין השנים 1861–1889, הורחבו הגנים באופן משמעותי בהנהגתו של הבוטניקאי

הגרמני, היינריך שארר (Heinrich Scharrer); ובשנת 1888 נוסדו הגנים כמרכז בוטני וביוגאוגרפי, ועבדו בה מספר חוקרים ידועים. כמו כן נבנתה החממה הראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובשנת 1886, נבנה מוזיאון בוטני שכלל צמחים טרופיים וסובטרופיים. בין השנים 1896–1904, הרחיב, יורשו של שארר, אדולף כריסטיאן רולוף (Adolf Christian Roloff) את הגנים פיזית לכיוון מערב, הרחיב את המחקר והקשרים הבינלאומיים.

לאחר מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, נעצרה הפעילות הענפה בגנים. עקב מחסור כספי. מצב שנמשך עד לשנת 1945, ומאז השתפר מצבה הפיננסי באופן שיטתי. בין השנים 1932–1958 הוסף לשטח הגנים גם בית הקברות המוסלמי לשעבר והאזור סביבו. בבית הקברות שרדו מספר קברים ביניהם קיברו של המשורר האזרי הבולט, מירזה פטלי אחונדוב (Mirzə Fətəli Axundov) (1812-1878).

בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוצא צו המפקיע חלק משטח הגנים לטובת מגרש חנייה ובית דירות לפועלים. בשנת 1943 הוכפפו הגנים לאקדמיה הגאורגית למדעים.

הכניסה המרכזית לגנים ממוקמת למרגלות מצודת נריקלה. הדרך לכניסה הנוספת נחפרה כמנהרה בסלע בין השנים 1909–1914, והייתה פעילה עד אשר, באמצע שנות ה-2000, הוחלפה המנהרה במועדון הלילה הגדול בטביליסי, "גווירֶבּי" ("אדונים").

== מקורות ==
* הערים העתיקות של גאורגיה: תבּיליסי, , 2006, בגאורגית
* ג'ימסר קסרלידזה (2001), [http://books.google.com/books?id=6pEQAAAACAAJ הגנים הבוטניים של טביליסי 365], 

== לקריאה נוספת ==
* גוגולישווילי וסחיארלי (1986), [http://books.google.com/books?id=sI9iGwAACAAJ הגנים הבוטניים המרכזיים (טביליסי) של האקדמיה למדעים], פורסם במצניארובה

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:טביליסי: גנים ופארקים
טביליסי
קטגוריה:גנים ופארקים עירוניים
אינקיטאטוס

קליגולה וסוסו
אִינְקִיטַאטוּס (בלטינית: Incitatus) היה סוסו האהוב של קליגולה, קיסר רומא בין השנים 37 עד 41 לספירה. משמעות שמו בלטינית היא מהיר.

על פי ההיסטוריון קסיוס דיו, קליגולה נהג להזמין את אינקיטאטוס לסעודות רשמיות ונהג בו בכבוד רב, נהג להאכיל אותו שעורה מעורבת בפתיתי זהב והשקה אותו ביין מגביעי זהב. הוא אף נהג להישבע בחייו ובמזלו של הסוס והבטיח למנות אותו לקונסול, הבטחה שלא יצאה לבסוף אל הפועל בעקבות רציחתו של קליגולה בשנת 41. כמו כן הוא מדווח שקליגולה מינה אותו לכהן בחבר הכוהנים שהוא הקים לעצמו. 

ההיסטוריון סווטוניוס מספר שקליגולה סיפק לאינקיטאטוס אורווה משיש, אבוס משנהב, שמיכות סגולות ורסן מצופה באבנים יקרות. כמו כן סיפק לו בית מרוהט וחבר עבדים שנועדו לשרתו. קליגולה ציווה על חייליו לשמור על השקט בשכונה שבה אינקיטאטוס התגורר ביום לפני המשחקים כדי שלא יפריעו את מנוחתו ונהג לזמן אורחים בשמו לביתו. כמו קסיוס דיו, סווטוניוס מספר שקליגולה תכנן למנותו לקונסול אולם בניגוד אליו הוא מסייג את הדבר באומרו שזאת שמועה.

יש היסטוריונים מודרניים שמקבלים את התיאור במקורות העתיקים ורואים בכך עוד הוכחה לטירופו של קליגולה, אולם היסטוריונים כאנטוני בארט חולקים על הדימוי השלילי שניתן לקליגולה וטוענים שיחסו המיוחד לאינקיטאטוס נבע מחוש הומור שלא הובן כהלכה על ידי בני זמנו ואי ההבנה הזאת חדרה לספרי ההיסטוריה. דעה נוספת טוענת כי הסיפור הוא בדיה שנועדה להציג את קליגולה כאדם חסר כבוד למוסדות המכובדים ביותר (כמו הקונסולאט) וכפועל על פי גחמותיו האישיות, תיאור אופייני לעריצים.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סוסים מפורסמים
אנה צ'קבטדזה

אנה צ'קבטדזה (רוסית: Анна Джамбулиловна Чакветадзе, בגאורגית: ანა ჯამბულის ასული ჩაკვეტაძე; נולדה ב-5 במרץ 1987), היא טניסאית עבר רוסייה שדורגה בשיאה במקום ה-5 בעולם (10 בספטמבר 2007).

בשנת 2007 ניצחה את שחר פאר ברבע גמר אליפות ארצות הברית הפתוחה ובכך השיגה את הישג השיא שלה בטורנירי גראנד סלאם - העפלה לשלב חצי גמר. בפברואר 2008 השתתפה כחלק מנבחרת רוסיה בהתמודדות במסגרת גביע הפדרציה נגד נבחרת ישראל. היא שיחקה משחק אחד בו ניצחה את ציפי אובזילר.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:טניסאיות רוסיות
קטגוריה:רוסיות שנולדו ב-1987
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1987
הפארק הלאומי טאי

הפארק הלאומי טאי (בצרפתית: Parc national de Taï) הוא פארק לאומי בחוף השנהב, המשתרע באחד האזורים האחרונים בהם שרד יער הגשם ראשוני במערב אפריקה. הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1982 הודות למגוון הצמחייה והחי שבו, הכוללת גם מינים בסיכון, כמו ההיפופוטם הגמדי.

==גאוגרפיה ואקלים==
הפארק הלאומי טאי נמצא במרחק של כ-100 ק"מ צפונית לחופו של האוקיינוס האטלנטי, ומשתרע לאורך גבולה של המדינה עם ליבריה, בין הנהרות קוואלי במערב (נהר זה הוא גבולה המערבי של חוף השנהב, בינה לבין ליבריה) וסאסאנדרה ממזרח. שטחו של הפארק הוא כ-3,300 קמ"ר, ו-200 קמ"ר נוספים משמשים כאזור חיץ סביב לו. הפארק סמוך לשמורת הר נימבה, המשותפת לחוף השנהב ולגינאה, ולשמורת נ'זו (N'zo). 

הפארק נמצא בגובה שבין 80 ל-400 מטרים מעל פני הים. רוב האזור הוא מישור סחף קדום, העשוי מאבן גרניט, ובשטחו מספר הרים מבודדים שנוצרו במהלך פעילות געשית, כמו הר ניאנוקואה (Mont Niénokoué). האדמה אינה פורייה בשל הרכבה; האקלים הוא טרופי, וכמות הגשם השנתית נעה בין 1700 מ"מ בצפון ל-2000 מ"מ בדרום; העונה היבשה היא בין ספטמבר לפברואר. הטמפרטורה נעה בין 24° ל-27°, משרע קטן בשל הקרבה לאוקיינוס. הלחות גבוהה מאוד, בין 85% ל-90%.

==החי והצומח==
יער הגשם שבפארק הוא שריד ליער גשם ראשוני עצום, שכיסה בעבר את כל השטח שבו שוכנות היום גאנה, חוף השנהב, ליבריה וסיירה לאון. ביער הגשם קיימת מידה גבוהה של אנדמיות - זוהו למעלה מ-150 מינים ייחודיים לאזור זה. הצמחייה היא ירוקת עד וצפופה; העצים ביער מתנשאים לגובה 40 עד 60 מטרים. החי ביערות אלה הוא טיפוסי ליערות מערב אפריקה; מתוך 54 מיני יונקים ידועים ביער הגשם של גינאה, 47 נמצאים ביער הגשם של טאי; בהם פיל יער אפריקני, תאו היער (תת-מין של תאו אפריקני), בונגו, חזיר יער ענק, חזיר נהרות, צביון צהוב-גב, צביון שחור, צביון זברה, צביון אוגילבי, צביון חום, צביון מקסוול, אנטילופה מלכותית, איילון המים, חתול זהוב אפריקני, פנגולין ענק ופנגולין עצים קטן. חמישה מינים מתוכם נמצאים ברשימה האדומה של איגוד השימור הבינלאומי: היפופוטם גמדי, קולובוס ירוק, נמר אפריקאי, שימפנזה מצוי וצביון ז'נטינק (מין אנטילופה מתת-משפחת הצביונים). ההיפו הגמדי וצביון ז'נטניק הם גם מינים אנדמיים לאזור זה.

==נוכחות אנושית==
ביער נמצאות שתי קבוצות של ילידים: שבטי בקוי (Bakoui) וקרומן (kroumen) החיים בשולי היער ומשפיעים עליו רק במעט, לעומת שבט באולה (Baoule), תושבי האזור המקוריים, הגורמים כיום לנזק העיקרי של היער. 
היער נפגע לא מעט בשל בירוא אדמות לחקלאות ולגידול קקאו, כריתת עצים וציד לא חוקי, כמו גם חיפושי זהב. 

בשנת 1926 הוכרזה באזור שמורת יער, ששודרגה למעמד של פארק לאומי בשנת 1972. ארגון אונסק"ו הכירה בפארק כשמורה ביוספרית בשנת 1978, וב-1982 כאתר מורשת עולמית. 

יער טאי הוא גם מאגר טבעי של נגיף האבולה, וארגון הבריאות העולמי הביע בעקבות כך את חששו מקרבתה של השמורה לנמל התעופה הבינלאומי באביג'אן, העיר הגדולה בחוף השנהב.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://web.archive.org/web/20100517132517/http://sea.unep-wcmc.org/wdbpa/sitedetails.cfm?siteid=721&level=nat הפארק באתר UNEP]
* [http://www.panda.org/about_wwf/where_we_work/africa/where/ivory_coast/index.cfm?uProjectID=CI0004 הפארק באתר WWF]
* [http://library.thinkquest.org/16645/national_parks/ci_tnp.shtml אתר קצר למטייל במקום]
* 

קטגוריה:חוף השנהב: אתרי מורשת עולמית
טאי
קטגוריה:אפריקה: פארקים לאומיים
קטגוריה:יערות גשם באפריקה
דיק טרפין

דיק טרפין (באנגלית: Dick Turpin) היא מיני-סדרה בריטית שהופקה במקור עבור ערוץ ITV הבריטי במשך ארבע עונות בין השנים 1979 עד 1982. בישראל הסדרה שודרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.

עלילת הסדרה התבססה באופן רופף על הרפתקאותיו של שודד דרכים בריטי אמיתי ונודע מהמאה ה-18 בשם דיק טרפין .

==תקציר העלילה==
העלילה מתרחשת במהלך המאה ה-18 ומתמקדת בדיק טרפין (ריצ'רד או'סאליבן). כאשר טרפין חוזר משירות צבאי בפלנדריה הוא מגלה כי בזמן שנעדר גנבו נוכלים את כל כספי הירושה שלו.

טרפין, כעת חסר כל וממורמר, הופך לשודד דרכים ונעזר בשותף צעיר בשם ניק סמית' (המכונה על ידי כולם "סוויפטניק") (מייקל דיקס).

==קישורים חיצוניים==

* [http://youtube.com/watch?v=n4d3RW488AQ קדימון של הסדרה] באתר YouTube

קטגוריה:סדרות טלוויזיה בריטיות שעלו לשידור בשנות ה-1970
קטגוריה:ITV
קטגוריה:הטלוויזיה החינוכית הישראלית - תוכניות רכש
שער לטינה

פורטה לטינה, ציורו של [[גוזפה ואסי]]
שער לטינה (בלטינית: Porta Latina - "פורטה לטינה" - השער הלטיני") היה שער ובו קשת אחת, בחומת אורליאנוס ברומא העתיקה.

מן השער יצאה הדרך ויה לטינה, ועל שמה קרוי השער. בסמוך ניצבת כיום הכנסייה הקרויה על שם השער סן ג'ובני אה פורטה לטינה.

==היסטוריה==
המבנה הנמצא באתר כיום מקורו בתקופת הקיסר הונוריוס. מבנה זה כולל את השער, ושני מגדלי שמירה משני צדדיו, שצורתם מחצית העיגול. מגדלים אלה עשויים בטון ומצופים לבנים אדומות. ככל הנראה המגדלים נבנו מחדש במהלך המאה השישית.

השער בנוי אבני טרוורטין, ומעליו חמישה חלונות.

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.romeartlover.it/Vasi09.htm תצלומי השער]
*[http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Gazetteer/Places/Europe/Italy/Lazio/Roma/Rome/_Texts/PLATOP*/Porta_Latina.html סמיואל בול פלאטנר, מילון טופוגרפי של רומא העתיקה, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1929]

לטינה
יקבי תשבי

יקבי תשבי הוא יקב בזכרון יעקב, השייך למשפחת תשבי ומנוהל על ידה.

== היסטוריה ==
בשנת 1882, מיכאל חמילצקי הגיע לזכרון יעקב בשליחות הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד במטרה לגדל כרמים. הוא התיישב יחד עם משפחתו במושבה שפיה הסמוכה. בשנת 1925 על פי הצעתו של חיים נחמן ביאליק, הם עברתו את שמם לתשבי, ראשי תיבות של "תושב שפיה בארץ ישראל".<ref></ref>

הגפנים של משפחת תשבי סיפקו ענבים לקואופרטיב היקב כרמל מזרחי עד לשנת 1985. בשנה זו תעשיית היין בישראל נקלעה למשבר ומחיר הענבים צנח. ב-1985 החליט יונתן תשבי, דור רביעי במשפחה הכורמים, לפרוש מכרמל מזרחי ולהקים יקב עצמאי. בתחילה הוא קרא ליקב על שם רוטשילד "יקבי הבארון" אך מאוחר יותר השם התחלף ל"יקבי תשבי", על שם המשפחה.

כיום, עובדים ביקב רבים מבני משפחת תשבי. מייסד היקב, יונתן תשבי, משמש כמנכ"ל ואשתו, נילי, מנהלת את מרכז המבקרים. גולן, בן הדור החמישי למשפחה, משמש בתור יינן ראשי וסמנכ"ל היקב.

היקב מוכר (2010) כמיליון בקבוקי יין בשנה, חלקם במסגרת תוכנית ייחודית בה לקוחות יכולים למלא בקבוקים ריקים מחדש, בנקודות "תדלוק" הפזורות ברחבי הארץ.

סדרות היין הגבוהות של היקב הן: "ספיישל רזרב" - יינות זניים ו"Estate" - יינות זניים. סדרות היין הפשוטות יותר של היקב הן "תשבי" ו"כרמים". לעיתים מייצר היקב גם יין קינוח, ברנדי ויין מבעבע.

==לקריאה נוספת==
* 
* 
* 
* 

== קישורים חיצוניים ==
* 

==הערות שוליים==

תשבי, יקבי
קטגוריה:זכרון יעקב
קשת דרוסוס

קשת דרוסוס (בלטינית: Arcus Drusi, באיטלקית: Arco di Druso) היא קשת ששימשה כשער בדרום רומא העתיקה דרכו עברה ויה אפיה ועליה הועברה אמת המים אקווה אנטוניניאנה. הקשת נקראת בשם זה בשל זיהוי שגוי עם קשת שהוקמה בשנת 9 לפנה"ס לזכר נירון קלאודיוס דרוסוס (אביו של הקיסר קלאודיוס). קשת דרוסוס נבנתה ככל הנראה על יד טראיאנוס או קרקלה. הקשת שולבה בביצורי שער סן סבסטיאנו על ידי הקיסר הונוריוס.

המבנה המקורי, כמשוער, היה מורכב משלוש קשתות, מהן נותרה רק האמצעית. גובהה 7.21 מטרים, רוחבה 5.34 מטרים ועומקה 5.61 מטרים. הקשת נבנתה מאבן טרוורטין וצופתה בשיש. משני עברי הפתח, שפנה אל הבאים לעיר, הוצבו עמודי שיש לבן שהובא מנומידיה. על הקשת עברה אמת מים שבנה קרקלה בין השנים 211–216 כסעיף של אמת אקווה מארקיה לספק מים למרחצאותיו. אמת המים אקווה אנטוניניאה נקראת על אחד משמותיו, אנטונינוס, ובשם זה נקראו במקורן גם מרחצאות קרקלה – Thermae Antoninianae.

חלקהּ העליון של אמת המים, העשוי בטון ומצופה לבנים אדומות, הוא מתקופה מאוחרת יותר. האמה הייתה עדיין בשימוש עד המאה ה-19.

==קישורים חיצוניים==

* [http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Gazetteer/Places/Europe/Italy/Lazio/Roma/Rome/_Texts/PLATOP*/Arco_di_Druso.html סמיואל בול פלאטנר, מילון טופוגרפי של רומא העתיקה], הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1929 

קשת דרוסוס ב[[תצריב של פיראנזי, 1748]]
קשת דרוסוס בציורה של [[אנטוניטה ברנדייס, סביבות 1890]]

דרוסוס
קטגוריה:רומא: שערים
קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה

הקפלה והפסל של גריבלדי המשקיף לעבר [[חצי האי האפניני]]
קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה (באיטלקית: Compendio Garibaldino di Caprera) הוא מתחם באי קאפררה המוקדש לג'וזפה גריבלדי, שהתגורר באי החל משנת 1856 ועד מותו ב-1882. המתחם, שכולל מוזיאון היסטורי, נועד להציג את סביבת מגוריו של הגיבור הלאומי האיטלקי במשך שלושים שנות חייו האחרונות. ניתן למצוא בו מכלול של מבנים ששימשו למגורים ולחקלאות, ושנבנו בין השנים 1856 – 1860 במטרה להוות חווה חקלאית עבור גריבלדי. במבנים ששוחזרו מוצגים אוספים של חפצים אישיים אשר שירתו את גריבלדי בחייו. בנוסף לכך כולל הקומפנדיו קפלה, בית קברות משפחתי וצמחייה מגוונת - בחלקה טבעית ובחלקה אקזוטית.

==תולדות המקום==
הקומפנדיו כולל את המבנים ואת החפצים שהיו שייכים לגריבלדי ולבני ביתו. החפצים נאספו והוצבו במקומם הנוכחי כשנפתח המוזיאון בשנת 1978. במקור, הבית הראשון שנבנה היה בעל שלושה חדרים. הוא מצוי עד היום בדרום החווה. הבית נבנה בעזרת בנו של ג'וזפה גריבלדי, מנוטי (Menotti), וחבר עוזריו. כאשר גדלו צורכי הבית, הביא גריבלדי מעיר הולדתו בית עשוי מעץ. מסביב לחווה הוא בנה גדר אבנים, להגנה מפני חיות הבר. לבסוף בנה את "הבית הלבן", הנראה מעבר לעץ שניטע לכבוד בתו, היום במרכז המתחם. הבית עצמו נבנה בפשטות ללא קישוטים.

==תיאור המקום==
בחדרים של ה"בית הלבן" נמצאים פרטי הריהוט והקישוט כפי שהיו בעבר. על הקירות תלויות תמונות של שלושה מבני משפחתו, אשר התגוררו עם גריבלדי בחווה:

# אשתו האחרונה: Francesca Armosino, שהקימה עמו את החווה.
# בתו הבכורה: Clelia Garibaldi, שנולדה לו מרעייתו האחרונה.
# בנו הצעיר: Manlio, אף הוא נולד ממנה. הבן שהיה קצין בחיל הים האיטלקי מת בגיל צעיר (27). בחדר המשחקים, בו נהג הבן לשחק, נמצאים דגמים של סירות וספינות.

באזור החקלאי מוצגים כלים ששימשו לעבודה חקלאית: אורווה עם אוכפים, כלי פרזול לסוגיהם ומחרשות.

באזור השירותים מוצג מטבח עם מים זורמים ישירות מבאר מים המצויה בחדר, ותנורי אפיה. לידו שורה של מתקנים להפקת שמן זית.

חדר אחר שימש כספרייה, ובו מוצגים מפה-ימית, חרבות ורובים. בחדר אחר מוצגות גלימות ייצוג ובגדים אחרים אשר גריבלדי נהג ללבוש. הרהיטים עטופים אף הם בבדים מאותה תקופה.

החדר האחרון מכונה בשם חדר המוות, בו שהה גריבלדי בימי חייו האחרונים. נמצאת בו עגלת נכים, אשר שימשה אותו בערוב ימיו. באמצע החדר מוצגת מיטת אפריון מוגבהת, עליה הונחה גופתו של גריבלדי, באופן שהיא תשקיף לכיוון חצי האי האפניני. על הקיר קבוע לוח ובו רשום תאריך מותו: יום שישי, 2 ביוני, וכן שעון עם ציון שעת הפטירה: 18.20.

== גלריה ==
<gallery>
The first house in the farm.jpg|הבית הראשון בחווה
Garubaldi Estate 2.jpg|האורן של צ'לליה (Clelia), בתו של גריבלדי, על רקע ביתו - "הבית הלבן"
PARTICULAR FROM THE HOME.jpg|חפציו של גריבלדי: אוכפים, עגלת נכים, סירה, פסנתר וכלי מטבח
</gallery>

== קישורים חיצוניים ==

* באיטלקית, ספרדית, אנגלית, גרמנית וצרפתית

קטגוריה:נפת אולביה-טמפיו
קטגוריה:איטליה: מוזיאונים
חוקת לוקסמבורג

חוקת לוקסמבורג היא קובץ החוקים העליון של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. החוקה הנוכחית נכנסה לתוקף ב-17 באוקטובר 1868.

חוקת 1868 סימנה את השינוי הרדיקלי במבנה החוקתי של לוקסמבורג, אך למעשה היא הייתה תיקון לחוקה המקורית. ההכרזה על החוקה הקודמת נעשתה ב-12 באוקטובר 1841, כניסתה לתוקף ב-1 בינואר 1842, והיא תוקנה פעם אחת ב-20 במרץ 1848 ופעם נוספת ב-27 בנובמבר 1856.

==רשימת התיקונים==
* 19 במאי 1919 - הריבונות הלאומית הועברה מהמונרך לאומה (סעיף 32). סמכויות של המונרך לפקד על הכוחות המזוינים ולחתום על הסכמים אושררו, בתנאי שההסכם איננו סודי וכי מועצת המדינה אישרה אותו (סעיף 37). כל שינוי בשטחה הטריטוריאלי של לוקסמבורג חייב להיות מאושר קודם לכן בחוק (סעיף 37).
* 28 באפריל 1948 - הדוכסות הגדולה הוגדרה כ"מדינה חופשית, עצמאית ובלתי ניתנת לחלוקה", ובכך הסתיימה הנייטרליות הפוליטית של המדינה (סעיף 1).
* 6 במאי 1948 - הוכנסו שינויים בנושא מדיניות השפה בתחום החוק והמשפטים, וזאת במקום מעמד שווה לצרפתית וגרמנית (סעיף 29).
* 15 במאי 1948 - זכות ההצבעה הוגבלה ללוקסמבורגים המתגוררים במדינה שגילם מעל 21, ושזכויותיהם הפוליטיות אינן מוגבלות מסיבה כלשהי. גילם של המועמדים המתמודדים בבחירות חייב להיות מעל 25 (סעיף 52).
* 1948 - 21 במאי
* 1956 - 27 ביולי 25 באוקטובר
* 1972 - 27 בינואר
* 1979 - 13 ביוני
* 1983 - 25 בנובמבר
* 1988 - 20 בדצמבר
* 1989 - 31 במרץ 20 באפריל 13 ביוני 16 ביוני 19 ביוני
* 1994 - 23 בדצמבר
* 1996 - 12 ביולי
* 1998 - 12 בינואר
* 1999 - 29 באפריל 2 ביוני
* 2000 - 8 באוגוסט
* 2003 - 18 בפברואר 19 בדצמבר
* 2004 - 26 במאי 19 בנובמבר

==מקורות==
<div style="direction: ltr;">
* 
* 
</div>

חוקה
לוקסמבורג
אור מאופיר

אור מאופיר היא מסגרת ישיבתית הפועלת כמכינה קדם אקדמית ומכינה קדם-צבאית לצעירים יוצאי אתיופיה בישראל. המכינה הוקמה בשנת 1995 ביישוב מרכז שפירא שבמועצה אזורית שפיר. המכינה פועלת בחסות ישיבת אור עציון בראשות הרב שמעון לפיד ושוכנת בסמיכות למוסדות הישיבה האחרים.

לאחר השלמת הזכאות לתעודת בגרות, מאפשרת המכינה לתלמידיה לעבור קורס הכנה לבחינה הפסיכומטרית, וללמוד הלכה ושחיטה בהסמכת הרבנות הראשית לישראל. כן ניתנת האפשרות להצטרף למסלול לתואר בוגר בחינוך. בלימודי היהדות ניתנת התייחסות מיוחדת למסורות עדת ביתא ישראל, הנמסרות מפי קסים. בנוסף מושם דגש על לימודי מנהיגות רוחנית, המשלבים הנחיה הלכתית עם מעורבות חברתית ופיקודית. סגל המכינה מלווה את בוגריה במהלך שירותם בצה"ל ומאפשרים להם להשתלב בהמשך בלימודים בישיבה הגבוהה אור עציון.
בשנת 2010 מונה המכינה כ-75 תלמידים מתוכם כ-10 משרתים בצבא רובם בשירות קרבי.

מקים המכינה והעומד בראשה עד 2009 הוא הרב יעקב (קובי) לוין, רב היישוב נטע שבחבל לכיש ואלוף-משנה הרב שרון צברי, כיום ראש מחלקת הרבנות ברבנות הצבאית, ששימש כמנהלה של המכינה בשנותיה הראשונות. כיום מנהל המכינה והעומד בראשה הוא הרב אמיתי קפלן.

בשנת 2006 הוסמך הרב הראשון מבין בוגרי הישיבה.

== קישורים חיצוניים ==

*
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מכינות קדם-צבאיות
קטגוריה:ארגונים למען יהודי אתיופיה
קטגוריה:ישיבת אור עציון
קטגוריה:מועצה אזורית שפיר
קטגוריה:מרכז שפירא
קטגוריה:מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא
תרמיט

שימוש בתרמיט ל[[ריתוך פסי רכבת]]
תרמיט (באנגלית: Thermite) הוא תערובת של תחמוצת מתכתית (למשל תחמוצת ברזל) עם אבקת אלומיניום. כשמציתים את התערובת, החומר עובר תגובה אקסותרמית הקרויה תגובה אלומינותרמית או תגובת תרמיט. במהלך התגובה הופכת התחמוצת למתכת. התרמיט יכול לבעור בטמפרטורה גבוהה (עד קרוב ל-2,500 מעלות צלזיוס) בזכות נקודת הרתיחה הגבוהה של אלומיניום.

תרמיט התגלה 1893 על ידי הכימאי הגרמני האנס גולדשמידט. בשנת 1899 נעשה השימוש המסחרי הראשון בחומר לצורך ריתוך פסי רכבת קלה באסן.

==שימושים אזרחיים==
תרמיט אינו משמש כחומר נפץ, אך תגובת תרמיט יכולה ליצור טמפרטורה גבוהה מאוד בצורה ממוקדת, ומכאן שימושיה בריתוך מתכות. בעזרת החום המשתחרר ניתן להתיך מקטע צר של מתכת, וכך לחתוך אותה, ואילו המתכת הנוזלית הטהורה הנוצרת כתוצאה מהתגובה יכולה לשמש לחיבור רכיבים מתכתיים.

היישום הנפוץ של תרמיט הוא בקטיעה וריתוך פסי רכבת, כיוון שהתהליך מאפשר לתקן מקטע של הפסים מבלי להוציא אותו ממקומו. תרמיט הכולל תחמוצת נחושת משמש לריתוך כבלי חשמל. 

בנוסף להיבט האנרגטי של התגובה, אחד התוצרים שלה היא מתכת טהורה. לאור זאת נעשה שימוש בתגובת תרמיט כדי להפיק מתכות טהורות. כך למשל, כחלק מפרויקט מנהטן פותח תהליך של הפקת אורניום טהור ממלחי אורניום.

==שימושים צבאיים==
רימוני תרמיט משמשים בשדה הקרב, במיוחד לצורך הרס כלי ארטילריה של האויב. כיוון שתגובת תרמיט אינה מלווה בפיצוץ, ניתן לחבל בציוד בחשאיות יחסית. בעזרת תרמיט, ניתן לפגוע בקנה התותח או לסתום אותו לחלוטין. כדי להגביר את היעילות של תרמיט כאמצעי לחימה, מערבבים אותו עם רכיבים פירוטכניים, כגון בריום חנקתי וגופרית.

תרמיט קיבל שימוש רחב בעת מלחמת העולם השנייה, בעיקר בתור חומר מילוי לפצצות תבערה. הפצצות היו בנויות כמצרר של פצצות קטנות הממולאות בתרמיט עם מרעום מגנזיום, והן גרמו לשריפות ענק בערים רבות (ראו למשל השרפה הגדולה השנייה של לונדון, הפצצת דרזדן).

==סכנות==
תגובת תרמיט מסוכנת מאוד בגלל הטמפרטורות הגבוהות הנוצרות בתגובה וחוסר השליטה בתגובה מרגע ההצתה. במהלך התגובה נפלטת קרינה על-סגולה מסוכנת, ולכן אסור להסתכל על התגובה ישירות. סכנה נוספת נובעת מכך שמתכות אשר נקודת הרתיחה שלהן נמוכה בהרבה מטמפרטורת התגובה, כגון אבץ, עלולות להפוך לטיפות חמות, שעפות באוויר ואף יכולות להתחיל לבעור כתוצאה מחשיפה לחמצן. 

הערמת מנת תרמיט חדשה במקום שבו כבר התרחשה תגובה יכול להביא להצתה מיידית וחזקה במיוחד, אשר יכולה לגרום לכוויות אצל אדם שנמצא במרחק שנחשב לבטיחותי בתנאים רגילים.
תרמיט מגיב

==הכנה==
את אבקת התרמיט אפשר לקבל בדרך פשוטה של ערבוב חלודת ברזל עם אלומיניום.<br />
התגובה מנוסחת כך:<br />

: Fe<sub>2</sub>O<sub>3</sub> + 2Al -> 2Fe + Al<sub>2</sub>O<sub>3</sub> + Heat

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:כימיה אי-אורגנית
קטגוריה:נשק תבערה
פיוס התשיעי

דיוקנו של פיוס התשיעי מאת אנדריי בלולי]]
סמלו
האפיפיור פיוס התשיעי (בלטינית: Pius IX; נולד כג'ובאני מריה מאסטאי פרטי; 13 במאי 1792 – 7 בפברואר 1878) היה האפיפיור של הכנסייה הקתולית מיום בחירתו ב-16 ביוני 1846 ועד מותו ב-1878, והוא האפיפיור שכהונתו הייתה הארוכה ביותר בהיסטוריה של הנצרות.

פיוס התשיעי נבחר כמועמד האגף הליברלי והאגף המתון במועצת הקרדינלים, לאחר בחירתו של השמרן גרגוריוס השישה עשר. בתחילת כהונתו כאפיפיור נטה פיוס לביצוע רפורמות לקידום המודרניזציה והדמוקרטיה באיטליה ובכנסייה: הוא העניק חנינה לכל האסירים הפוליטיים במדינות האפיפיור (כ-2,000 בסך הכל); העביר את תפקיד הצנזורה של העיתונות מהכנסייה הקתולית לוועדה שחבריה היו, ברובם, לא משורות הכנסייה, והקים ועדות דומות לרפורמה בהיבטים שונים של מדיניות הממשל; הוא הקים משמר אזרחי, ומחה כאשר אוסטריה כבשה את העיירה האפיפיורית פרארה בשנת 1847. אולם, בעקבות אירועי אביב העמים בשנת 1848, נמלט פיוס התשיעי מרומא בעטיו של מרד רפובליקני, ומאותה עת החל להתרחק מן הליברליזם ונטה יותר לשמרנות.

בשנת 1864 פרסם את ה"קוואנטה קורה" המורה למאמינים להדוף את האידאולוגיות המודרניות הפסולות. ידוע במיוחד הנספח למסמך זה, "סילבוס הטעויות" שבו מנויות הדוקטרינות הפסולות לדעת הכנסייה.

פיוס יזם וכינס את ועידת הוותיקן הראשונה (רומא, 1870). בוועידה זו הוכרזה בכנסייה הקתולית הדוגמה (dogma) בדבר האלטעות של האפיפיור, לפיה האפיפיור איננו טועה כאשר הוא מורה מכסאו (ex cathedra) בענייני אמונה ומוסר באופן המחייב את כלל הכנסייה. פיוס היה מן הדוחפים להכרזה זו.

מכח סמכותו זו קבע פיוס באופן רשמי את הדוגמה של העיבור ללא חטא.

בתקופתו נלקח הילד היהודי בן השש אדגארדו מורטארה ממשפחתו על ידי משטרת הוותיקן, לאחר שהתגלה שהוטבל לנצרות בגיל שנתיים. לא הועילו פניות מצד מנהיגים שונים, לרבות מקהילות באירופה ומצד נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט לאפיפיור פיוס התשיעי להשיבו למשפחתו. האפיפיור סירב.

==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
*
*
*
*
*
</div>

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.vatican.va/news_services/liturgy/saints/ns_lit_doc_20000903_pius-ix_en.html ביוגרפיה באתר הרשמי של הוותיקן]
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אפיפיורים איטלקים
קטגוריה:נפטרים מאפילפסיה
קטגוריה:אפיפיורים במאה ה-19
קטגוריה:ילידי 1792
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1878
מכון גיאורגי אליאבה

מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים, מיקרוביולוגיה ווירולוגיה הוא מכון שנוסד בשנת 1926 לצורכי מחקר בבקטריופאג'ים, המשמשים כנגיפים התוקפים את החיידקים, ולניצול הפוטנציאל הרפואי הטמון בהם (Phage therapy). המכון מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של בקטריופאג'ים. ברבות השנים הפך למרכז עולמי לחקר שימושים רפואיים בבקטריופאג'ים. אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח בקטריופאג' רב עוצמה למלחמה במחלת הדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן. המכון עדיין ממוקם בטביליסי ומשקיף על נהר הקורה.

==היסטוריה== 
המכון נוסד בשנת 1926 בטביליסי כמעבדה מיקרוביולוגית. מייסדה, פרופ' גיאורגי אליאבה, לא היה מודע לקיום בקטריופאג'ים עד לשנת 1926. באותה שנה הוא פגש, במכון פסטר שבפריז, את פליקס ד'ארל (Felix d'Herelle), ביולוג קנדי ממוצא צרפתי, שהיה הראשון שהציע להשתמש בבקטריופאג'ים כטיפול נגד חיידקים, והתיידד עמו. בפגישה זו התרשם אליאבה מאוד מהאפשרויות הגלומות במחקר אודות בקטריופאג'ים ובאופן השפעתן על הטיפול במחלות הנגרמות על ידי חיידקים.

ד'ארל עצמו ביקר בטביליסי פעמיים בשנים 1934-1935. ד'ארל נענה להזמנה של סטלין, בשנת 1934, לבקר במעבדה של אליאבה שהוקמה מספר שנים קודם לכן. ביקוריו של ד'ארל בטביליסי, שהייתה תחת השלטון הסובייטי, גרמו לו להתאהב בקומוניזם, והוא הסכים לחלק את זמנו לשנה בין טביליסי לעבודתו הרגילה. הוא אף הקדיש לסטלין את אחד מספריו, "הבקטריופאג' ותופעת ההחלמה" ("The Bacteriophage and the Phenomenon of Recovery"), שפורסם בשנת 1935 בטביליסי.

עם התמשכות עבודתו החל ד'ארל לתכנן מגורי קבע בטביליסי והחל בבניית קוטג' בשטח המכון. מבנה המגורים שימש מאוחר יותר כמפקדת הק.ג.ב. בגאורגיה.

למרות הידידות בין שני המדענים, שיתוף הפעולה ביניהם היה לוקה בחסר. בערך בתקופה בה החל ד'ארל לבנות את בית מגוריו בשטח המכון, התאהב אליאבה באותה אישה שראש הנ.ק.ו.ד. בגאורגיה, לברנטי בריה, היה מאוהב בה. בריה דאג לכך שאליאבה יוצא להורג ויוקע כאויב העם. ד'ארל נמלט מטביליסי ויש אומרים כי מעולם לא חזר מאז. על פי גרסה אחרת שהה ד'ארל בפריז בתקופת הוצאתו של אליאבה להורג והחליט לא לחזור לטביליסי. כמו כן, ספרו של ד'ארל נאסרו להפצה.

למרות ההתפתחויות לא שינה המכון את ייעודו ועיסוקו, והמשיך את עבודת המחקר על הפאג'ים. בשנת 1938 אוחדו המכון למחקר הבקטריופאג והמכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה, שנוסד בנפרד בשנת 1936, ונוסד המכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה ובקטריופאג. המכון המשיך לפעול עד לשנת 1951. בשנה זו בוטל רישיונו של המכון בידי קומיסר העם של הבריאות הגאורגית. לאחר 1951 הוכפף המכון להתאגדות משרד הבריאות ושמו שונה ל-המכון לתרכיבי חיסונים ונסיובים.

המחקר והעבודה על הפאג'ים נמשכה בתקופת המלחמה הקרה מבלי שהמערב היה מודע לה. תרמה לכך העובדה שכל המחקר נכתב בשפה הגאורגית. כמו כן השיטה לא נבדקה באופן עקבי, הניסויים נעשו על בני אדם ולא היו קבילים במערב. הניסוי הקרוב ביותר לסטנדרטים מערביים בוצע בפולין של שנות ה-80 ותוצאותיו הראו מובהקות סטטיסטית גבוהה.

גם המכון בטביליסי ספג משברים שהביאו אותו לירידת פעילותו. מלחמת האזרחים בגאורגיה בתחילת שנות ה-90, ומשבר החשמל שנגרם בעטיה גרם לכך שהמוסד עבר לתאורה בנרות. מחצית מספריית הפאג'ים שנמצאה במקררי המוסד, אבדה עקב כך. המימון הסובייטי הופסק ומחיר האמפולה האמיר והפך אותו ללא מסחרי.

==ראו גם==
* גיאורגי אליאבה
* בקטריופאג'

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:טביליסי: מבנים
אליאבה, גיאורגי
קטגוריה:גאורגיה: מדע וטכנולוגיה
קטגוריה:מכוני מחקר רפואי
קטגוריה:טביליסי: חינוך
פורטולאנו

פורטולאנו משנת 1541
פורטולאנו (מלטינית "מדריך נמל"), הם טקסטים ותרשימים שתיארו פריסה של נמלים בחלקים נרחבים ממשטח כדור הארץ. היוו לדעת היסטוריוני הקרטוגרפיה את "המפות הראשונות".

בראשית המאה הארבע עשרה, תקופה בה רוב הימאים לא ידעו קרוא וכתוב, הידע על מתווה הימים, הנמלים, הסכנות שארבו בדרך ותנאי הפלגה כאלו ואחרים הועבר באופן מסורתי על ידי הספנים בין אלו לאלו בעל פה. אולם, החל מראשית אותה המאה עדים אנו למפות של הים התיכון, המוסרות פרטים מהסוג המצוי ברישומים עתיקים.

במדריכים העתיקים הללו גוללו הספנים של אותה העת את ידיעותיהם מניסיונם אודות אותם מתווי ימים, סכנות, תנאי הפלגה וכיוצא באלו. בעוד שמדריכים עתיקים אלו היו טקסטים פיגורטיביים, המדריכים החדשים היו המפות.

הפורטולאנוס, שכונו גם "מדריכים שימושיים", היו ניידים ואיפשרו שינויים תוך כדי התנסות בהפלגות ובאותם מסעות.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:קרטוגרפיה
ויה ונטו

ויה ונטו
ויה ונטו (באיטלקית: Via Veneto), או בשמה המלא ויה ויטוריו ונטו (Via Vittorio Veneto), היא אחד הרחובות הראשיים והמפורסמים ברומא, בירת איטליה.

הרחוב ידוע בחנויות היוקרתיות הרבות המצויות בו וכן באזכורו בסרט של פדריקו פליני "לה דולצ'ה ויטה" אשר מתאר את הרחוב והסביבה הסמוכה לו. סרטו של פליני פרסם את הרחוב והביא לו פופולריות רבה שבעקבותיה מוקמו בו בתי קפה וחנויות יוקרתיות בשנות ה-60 וה-70. בשנות ה-80 הייתה ירידה בפופולריות של הרחוב, אולם בשנות ה-90 נפתחו בו חנויות אופנה יוקרתיות חדשות, ובראשית המאה ה-21 הרחוב נחשב לאחד הרחובות היוקרתיים ברומא.

הרחוב מקשר בין גני וילה בורגזה ושערי חומת אורליאנוס בחלקו הצפוני לפיאצה ברבריני בחלקו הדרומי. ברחוב ממוקמת הכנסייה הפוצ'ינית של לידת הבתולים הידועה בקטקומבות שלה.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.nationalgeographic.com/places/places-of-a-lifetime/rome-walking-tour-2.html תיאור הרחוב] באתר נשיונל ג'יאוגרפיק

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
ונטו
קטגוריה:לודוויזי
ויה קונדוטי

[[מזרקת הספינה (פונטנה דלה בארקאצ'ה), לרגלי המדרגות הספרדיות, בהמשך - ויה קונדוטי.]]
ויה קונדוטי (באיטלקית: Via Condotti), או בשמו הרשמי ויה דיי קונדוטי (Via dei Condotti) הוא אחד הרחובות הידועים בעיר רומא, בירת איטליה.

הרחוב עבר בתוואי הרחוב הנוכחי כבר בתקופת האימפריה הרומית - הרחוב קישר בין ויה פלאמיניה הקדומה לעבר הטיבר ומעברה השני של הדרך, לגבעת פינקיו. 

כיום מקשרת הדרך בין המדרגות הספרדיות לויה דל קורסו. הרחוב נקרא על שם התעלות שהביאו מים למרחצאות אגריפה שנבנו על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה.

הרחוב, הנמצא ברובע קמפו מרציו, ידוע בחנויות האופנה היוקרתיות המצויות בו, וכן במיקומו של קפה גרקו - בית הקפה העתיק ביותר ברומא, שנוסד ברחוב בשנת 1760. חנויות אופנה היוקרתית ממוקמות ברחוב למעלה ממאה שנים, מאז הקמת החנות של בית האופנה בולגארי ברחוב בשנת 1905. בתי אופנה נוספים להם חנויות ברחוב הם ולנטינו גאראווני, הרמס, ג'ורג'יו ארמני, קרטייה ופראגאמו, ולמעצבת האופנה לאורה ביאג'וטי משרדים ברחוב.

ולנטינו החל בשנת 1989 בהליכים משפטיים במטרה למנוע פתיחת סניף של רשת מקדונלד'ס בסמוך לרחוב על מנת לשמור על המראה האליטיסטי של הרחוב, אולם נכשל במאבק זה.

ברחוב התגוררו אישים רבים ובהם גוליילמו מרקוני, ממציא הרדיו, שהתגורר בבית מספר 11 עד מותו בשנת 1937.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קונדוטי
חיים בר

חיים בר (נולד ב-14 במאי 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי נתניה ובנבחרת ישראל. חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
== קריירה ==
בר, אשר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי נתניה בסוף עונת 1972, הופיע במדיה 417 משחקים (שיאן ההופעות במדי הקבוצה), וכבש לזכותה 10 שערים. בר, שיחק בסך הכל במשך 16 עונות במדי הקבוצה ובשנת 1989 פרש ממשחק פעיל לאחר שזכה עם הקבוצה בארבע אליפויות, כולל דאבל בשנת 1978.

בר זומן לנבחרת ישראל לראשונה בעונת 1974/1975, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול נבחרת רומניה באצטדיון בלומפילד. בסך הכל ערך בר 51 הופעות במדי הנבחרת, ואת שערו היחיד כבש במשחק מול נבחרת יפן במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978. (ישראל ניצחה 0-2 כשאת השער הראשון במשחק כבש חברו של בר לקבוצת מכבי נתניה, עודד מכנס).

בר שיתף פעולה בנתניה עם אחיו, שרגא בר, גם הוא שחקן נבחרת ישראל. בר נשוי ואב לשלוש בנות, ובעבר היה נשוי לאור-לי הופמן בר, מאמנת הכושר מ"לרדת בגדול".

==תארים==
;מכבי נתניה
*אליפות (4): 1973/1974, 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983
*גביע המדינה (1): 1977/1978
*אלוף האלופים (4): 1973/1974, 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:כדורגלנים ישראלים
קטגוריה:בלמי כדורגל ישראלים
קטגוריה:נתניה: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני מכבי נתניה
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ישראל
קטגוריה:כדורגלנים באולימפיאדת מונטריאול (1976)
קטגוריה:משתתפים ישראלים באולימפיאדת מונטריאול (1976)
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הכדורגל הישראלי
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1954
שלום מושקוביץ'

שלום מושקוביץ', "סיפורי בראשית"; טכניקות מעורבות על [[נייר. הציור מדגים את סגנונו ה"ליניארי".]]
שלום מושקוביץ (1887–1980), שנודע גם בכינויו "שלום מצפת" ו-"זייגרמאכר" (ביידיש: "[ה]שען"), היה צייר ישראלי בסגנון נאיבי.

==ביוגרפיה==
מושקוביץ' היה בן למשפחה חסידית שעלתה ארצה בשלהי המאה ה-18. הוא חי בצפת, והתפרנס מתיקון שעונים ומציור שלטים וזכה לכינוי "זייגרמאכר". היה פוקד את ביתו של יוסף צבי גייגר ועוקב אחר ציוריו הנאיביים והושפע מעבודתו. היה נוהג לצייר להנאתו ציורים בסגנון נאיבי על רקע סיפורי התנ"ך. במלחמת העצמאות נהרס בית-המלאכה שלו, והאמן יוסל ברגנר, שהתגורר בצפת טרם עבר לתל אביב, הכיר בכישוריו כצייר ועודדו להתמקד באמנות במקום בשעונים.

מושקוביץ' שילב בציוריו את הנושאים המוכרים לו היטב: סיפורי המקרא והווי החיים של היישוב הישן בצפת. נודע בסגנונו ה"ליניארי" – שורות של פריטים בציור, המצוירות בפרופורציה מוגדלת ובשורות נפרדות כדי להבליטם.

בשנות ה-50 הביא ברגנר את ציוריו של מושקוביץ' לתודעת אנשי אמנות מחוגי הבוהמה התל אביבית. ובגיל מבוגר, הפך מאלמוני המצייר לעצמו לאחת מן הדמויות הבולטות באמנות הישראלית. בשנת 1958 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. הוא נודע בכינוי נוסף: "שלום מצפת" או "שולֶם מצפת". ציוריו, בסגנון האמנות הנאיבית, הפכו למבוקשים ונמכרו במחירים גבוהים. באפריל 1961 נערכה תערוכה מציוריו בגלריה בניו יורק, מושקוביץ' הוזמן להשתתף בפתיחת התערוכה, אך מצב בריאותו לא אפשר לו לטוס. ביולי 1961 הוצגו ציוריו גם ב.

בפברואר 1966 השתתף בתערוכה במוזיאון ישראל, חודשים ספורים לאחר פתיחת המוזיאון. במאי 1967 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של מושקוביץ' במוזיאון ישראל, שאחר כך הוצגה גם במוזיאונים בסטוקהולם ואמסטרדם.

שלום מושקוביץ' נפטר בשנת 1980, והוא בן 84 שנים במותו.

==לאחר מותו==
בסך הכל הספיק מושקוביץ לצייר כאלפיים ציורים, שכמעט כולן נמכרו עוד בחייו. בידי משפחתו נותרו כ-100 ציורים. המשפחה מינתה את הכלכלן דניאל דורון, שיצג את מושקוביץ' עוד בחייו, למנהל העזבון. דורון קיבל שכר טרחה ממכירת ציוריו, שמכירם עלה בחדות. המשפחה גם מכרה ליטוגרפיות של יצירותיו במחיר של כ-1,000 דולר ליחידה, וכן נתנה זיכיון לבית מלאכה בהרצליה לייצר אריחי קיר בהם מודפסים ציוריו. המשפחה גם הוציאו לאור אלבום על תולדותיו ועבודותיו. הלקוחות העיקריים של יצירותו היו בעיקר אספנים יהודים מאזור ניו יורק, שאוהבו את ציורי התנ״ך שלו.

בינואר 1987 נעצרו מספר אנשים שהואשמו בזיוף ציוריו של מושקוביץ',שהפכו למבוקשים ביותר. החקירה על זיוף היצירות נפתחה לאחר תלונה של דניאל דורון. הזיופים נעשו באמצעות יצירת הדפסים באיכות גבוהה.

== ראו גם ==
* ציורי התנ"ך

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.collect.co.il/catalogartist.aspx?id=132 קובץ מתמונותיו] באתר קולקט. להגדלת התמונות יש להקליק עליהן.

==הערות שוליים==

קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:צפת: אמנים
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:מאיירי הגדה של פסח
קטגוריה:אמנות נאיבית
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות בצפת
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1887
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1980
אוניברסיטת סאו פאולו

אוניברסיטת סאו פאולו (בפורטוגזית: Universidade de São Paulo; בראשי תיבות: USP) היא אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה החשובים בברזיל ובאמריקה הלטינית. האוניברסיטה פעילה במחקר ובהוראה בכל תחומי מדעי הרוח, מדעי החברה, מדעי הטבע, המדעים המדויקים, רפואה והנדסה. מוצעות בה גם תוכניות לימודי-חוץ לקהל הרחב. 

רשומים בה כ-75,000 סטודנטים לתארים בוגר, מוסמך ודוקטור. לאוניברסיטה 11 קמפוסים, 4 מהם ממוקמים בעיר סאו פאולו (הקמפוס הראשי מכונה "קמפוס אָרְמָנְדוֹ דֶה סָלֶס אולִיבֶירָה" ושטחו 7,443,770 מ"ר). שאר הקמפוסים מפוזרים בערים אחרות במדינת סאו פאולו (באורו, לורנה, פירסיקאבה, פירסונונגה, ריביירו פרטו, סאו קרלוס, סנטוס וסאו פאולו). המבנה האקדמי של USP מאורגן ב-42 בתי ספר, 6 מכונים מתמחים וארבעה מוזיאונים חשובים. היא השיגה במהירות תפקיד מוביל בתחומים רבים ושונים כמרכז מחקר והיא אחראית לכ- 20% מכלל התפוקות האקדמיות בברזיל. 
היא נחשבת למוסד האקדמי המחקרי הטוב בברזיל. בעבר היא דורגה במקום ה-94 בפריון מחקרי בין האוניברסיטאות בעולם. לפי אותו דירוג, מדורגת USP ראשונה בין האוניברסיטאות באמריקה הלטינית. מאידך, על פי הדירוג של טיימס לשנת 2007 מדורגת USP במקום ה-176 בין האוניברסיטאות הטובות בעולם. על פי דירוג השוואתי אחר עבור פריון מחקרי, מוקמה USP במקום ה-45 בעולם.

מעמדה כאוניברסיטה הוכר ב-25 בינואר 1934, כאשר חברו יחד מספר פקולטות שפעלו מזה מספר שנים כמוסדות עצמאיים, ביניהן הפקולטה למשפטים שהוקמה עוד ב-11 באוגוסט 1827, הפקולטה לרפואה ובית הספר הפוליטכני. לאלה הצטרפו פקולטות חדשות לפילוסופיה, מדעי הרוח ומדעים, אשר קלטו פרופסורים מצרפת, איטליה, גרמניה ומדינות אחרות באירופה. בית הספר הפוליטכני כלל מחלקות להנדסה אזרחית, הנדסת חשמל, הנדסת מחצבים, הנדסה מטלורגית, הנדסה ימית והנדסה כימית. מאז נוספו עוד פקולטות ומחלקות לאוניברסיטה. 
בניין היחידה ל[[הנדסה אזרחית בבית הספר הפוליטכני של האוניברסיטה.]]

USP היא אוניברסיטה ציבורית והלימודים בה מוצעים בחינם. על פי החוק הברזילאי, אסור על אוניברסיטה ציבורית בברזיל לגבות תשלום עבור קורסים אקדמיים. כל אדם שסיים לימודים תיכוניים זכאי להשתתף בבחינות הכניסה של האוניברסיטה. קיימת תחרות רבה על כל מקום ובכל שנה מתמודדים 150,000 מועמדים על כ-10,000 מקומות.
המוטו של האוניברסיטה הוא "Scientia Vinces" (מלטינית: "באמצעות המדע תנצח").
האוניברסיטה שותפה מייסדת בקונסורציום הבינלאומי של מיזם טלסקופ מגלן הענק.

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
סאו פאולו
קטגוריה:סאו פאולו
ואיה דה לוס אינחניוס

ואיה דה לוס אינחניוס
ואיה דה לוס אינחניוס (ספרדית: Valle de los Ingenios, מילולית: עמק טחנות הסוכר) הוא סדרה של שלושה עמקים במרכז קובה, כ-12 ק"מ מטרינידד, שהיוו בעבר את מרכז תעשיית הסוכר של קובה.

==גאוגרפיה==
שטחם הכולל של שלושת העמקים, סן לואיס (San Luis), סנטה רוסה (Santa Rosa) ומֶיֶיר (Meyer), כ-270 קמ"ר. בעמקים זורמים מספר נהרות, החשובים שבהם אָגָבָּאמָה, קָרָאקוּסֶיי, דֶה אָיי וטָיָיאבָּה.

==היסטוריה==
הספרדים הם שהביאו את קני הסוכר לקובה ב-1512. האדמה ותנאי מזג האוויר באי היו אידיאליים לגידולם, והתשתית התעבורתית הטובה הקלה על ייצואו. בשיאה, מסוף המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19, הייתה קובה יצואנית הסוכר הגדולה בעולם, ותעשיית הסוכר הייתה התעשייה החשובה ביותר בה. במהלך המאה ה-19 פעלו בעמק 56 טחנות סוכר, שהעסיקו למעלה מ-11,000 עבדים, שהובאו על ידי בעלי המטעים מג'מייקה.

בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנתה מסילת ברזל שקישרה את העמק עם טרינידד ועם הנמל בקאסילדה, מה שהקל עוד יותר על שינוע הסוכר. תקופה זו כבר הייתה שירת הברבור של תעשיית הסוכר בעמק. במהלך מלחמת העצמאות הקובנית נהרסו רבות מהטחנות, והתעשייה נדדה מערבה, למטאנסאס. בעמק עדיין מגדלים סוכר, אך בהיקף מצומצם. 

בשנת 1988 הכריז אונסק"ו על העמק ועל העיר הסמוכה טרינידד כעל אתר מורשת עולמית.

==תיירות==
המגדל במנאקה איסנאגה
אף שמרבית המבנים בעמק נהרסו במהלך השנים, כמה מהם משמשים כיום כאתרי תיירות. האתר הפופולרי ביותר הוא אחוזת מנאקה איסנאגה (Manaca Iznaga), שנבנתה ב-1750, ונרכשה בשנת 1795 בידי פדרו איסנאגה. באחוזה מגדל בגובה 44 מ', שנחנך ב-1835. בעל המטעים הקים אותו כדי להשקיף ולפקח על עבודת העבדים, והוא נועד גם להעיד על עוצמתו. בעבר היה במגדל פעמון שצלצולו סימן את תום יום העבודה. כיום משמש המגדל את המבקרים הבאים להשקיף על העמק. הפעמון מוצב בתחתיתו.

==ראו גם==
* טרינידד

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.ovpm.org/es/cuba/trinidad טרינידד ועמק לוס אינחניוס] באתר ארגון ערי המורשת העולמית 

קטגוריה:קובה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:קובה: כלכלה
קטגוריה:בקעות ועמקים
צלחת סינית

"צלחת סינית" מאוזנת על מקל.
הצלחת הסינית היא אביזר להטוטנות שמקורו בסין.

אמני קרקס ולהטוטנים המשתמשים בצלחות סיניות נוהגים לסובבן על מקלות תוך הבאתם לאיזון מקסימלי במרכזן.
ניתן לראות להטוטנים המבצעים את הלהטוט עם מספר גבוה של צלחות במקביל. בעבר נהגו לסובב צלחות סיניות עשויות חרס, אך כיום קיימים מגוון תחליפים פחות שבירים בהם פח ופלסטיק.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:קרקס
לה מדלנה

לה מדלנה (באיטלקית: La Maddalena; בגלורזה: A Madalena) היא עיר השוכנת באי בעל שם זהה, צפונית לסרדיניה, המהווה חלק מפרובינציית אולביה טמפיו.

העיר היא הגדולה שביישובי הארכיפלג איי מדלנה. היא שוכנת במרחק של 2 ק"מ מהחוף הצפוני של סרדיניה, לחופו של מצר בוניפאצ'יו המפריד בין סרדיניה לבין קורסיקה. שירות מעבורות מקשר בתכיפות גבוהה בין העיר פלאו שבסרדיניה לבין האי.

מרכז חיי העיר הוא בככר אומברטו, הקרויה על ידי תושבי העיר הוותיקים פיאצה רוסה. הרחוב הראשי של העיר הוא רחוב גריבלדי המוליך לאורך חוף הים והנמל. פרנסת תושבי העיר היא ברובה מתיירות. האי מפורסם בחופי הרחצה שלו.

==היסטוריה==

באי נמצאו ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית, אך עיקרם מהתקופה הרומית. בתקופה זו נקרא במספר שמות ובהם אילוָוה, פוּסָה ובּוּצִ'ינָה. בימי הביניים נאבקו על השליטה בו הערים ג'נובה ופיזה. באותה העת נקרא ביצ'ינארה, ומאה ה-16 שונה שוב לסנטה מריה מגדלנה, מקור שמו הנוכחי.

מיקום העיר ליד מצר בוניפאצ'יו, בו עוברת תנועה ימית רבה, הקנה לאזור חשיבות אסטרטגית, ואיי הארכיפלג שימשו כעמדות צבאיות. עקב כך ניזוקה העיר מפעילות צבאית. צבא מפיימונטה כבש אותה בשנת 1767. הצרפתיים בפיקודו של נפוליאון בונפרטה הפציצו אותה בשנת 1793. האדמירל הבריטי נלסון השתמש בה כבסיס כאשר הטיל מצור על נמל טולון שבצרפת.

לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הובא ללה מדלנה שליט איטליה המודח בניטו מוסוליני, והוא שהה בה במאסר לזמן קצר בטרם הוחזר לאיטליה. ב-1973 הוקם בסיס צבאי של נאט"ו בסמוך לאי סנטו סטפנו, והוא שימש צוללות של הצי האמריקני. ב-2008 נסגר הבסיס.

בשנת 2009 הייתה צפויה להתכנס בעיר הוועידה ה-35 של ארגון המדינות המתועשות. במסגרת ההכנות החל פרויקט גדול של שיקום מרכז העיר בשיתוף אדריכל סטפאנו בוארי.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.lamaddalena.com אתר Lamaddalena.com]
* [https://web.archive.org/web/20160416062743/http://www.somerset3d.co.uk/logos%20%26%20pictures/town%20%26%20village%20pages/sardinia/lamaddalena.htm תמונות תלת-ממדיות של העיר]

<gallery>
תמונה:Palau vista di la maddalena.jpg|מבט לעיר פלאו בסרדיניה מהעיר לה מדלנה
תמונה:La Maddalena Plaza.jpg|כיכר בעיר
תמונה:Via garibaldi la maddelena.jpg|רחוב גריבלדי
</gallery>

קטגוריה:סרדיניה: ערים
קטגוריה:נפת אולביה-טמפיו
נאפולי (נפה)

נפת נאפולי (באיטלקית: Provincia di Napoli) היא נפה במחוז קמפניה שבאיטליה.

נפת נאפולי שוכנת סביב מפרץ נאפולי בים הטירני בדרום קמפניה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 1,171.13 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 3,088,461 נפש, שהם רוב אוכלוסייתו של המחוז. בירתה בעיר נאפולי שעל שמה היא נקראת.

עם הערים הנוספות בנפת נאפולי נמנות סורנטו, פומפיי וארקולנו.

אתרי תיירות ידועים הם פומפי, הרקולנאום, וזוב, טורה אנונציאטה, המערה הכחולה והאיים קאפרי ואיסקיה.

==ראו גם==
* מפרץ נאפולי

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:מפרץ נאפולי
קטגוריה:קמפניה: נפות
קטגוריה:איטליה: נפות לשעבר
ארכיפלג מדלנה

ארכיפלג איי מדלנה (באיטלקית: Arcipelago di La Maddalena) הוא קבוצת איים במצר בוניפאצ'יו, באיטליה, בין קורסיקה לבין צפון-מזרח סרדיניה. הוא כולל שבעה איים עיקריים ועוד איים קטנים אחרים. על האי הגדול מצויה העיר היחידה של קבוצת האיים, העיר לה מדלנה. שאר האיים לפי גודלם: קאפררה, ספרג'י (Spargi), סנטו-סטפנו (Santo Stefano) -בו התקיים בעבר בסיס של נאט"ו, סנטה מריה (Santa Maria) ובודלי (Budelli)
רק שלושה איים מיושבים: לה מדלנה, קאפררה וסנטו-סטפנו.

הדמיון של נוף האיים לנוף של אזור הנופש קוסטה זמראלדה, מי הים הזכים וסלעי הגרניט לאורך חוף הים, יחד עם תחושת השטח שנותר פראי ביבשת אירופה מהווה מוקד משיכה לתיירים, בייחוד אלה הבאים אליו בסירות נופש.

ארכיפלג איי מדלנה מוגדר בפארק לאומי בשם Parco nazionale Arcipelago di La Maddalena. הפארק נוסד בשנת 1994 והוא משתרע על שטח של 5.1 קמ"ר יבשה, 15 ק"מר ים וחופים באורך של 180 ק"מ. הכניסה לפארק היא דרך האי עליו שוכנת העיר לה מדלנה

==גלריה==
<gallery>
Image:San-Stefano-From-Palau.jpg|האי סנט-סטפנו מפלאו - סרדיניה - שימו לב לסלעי הגרניט
Granit panorama.jpg|הרי גרניט באי מדלנה
From une to other.jpg|מבט מאי מדלנה לאי שכן
Flora la maddalena.jpg|צמחיית האי
</gallery>

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.lamaddalenapark.it אתר הפארק הלאומי]
* [http://www.parks.it/parco.nazionale.arcip.maddalena/index.html אתר הפארקים הלאומיים באיטליה]

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:נפת אולביה-טמפיו
מדלנה
פיפה באקה

ג'וזפינה פסקואלינו די מרינאו (באיטלקית: Giuseppina Pasqualino di Marineo ; 9 בדצמבר 1974 – 31 במרץ 2008) ידועה בשם פיפה באקה (באיטלקית Pippa Bacca) הייתה אמנית איטלקייה, שנאנסה ונרצחה במהלך מסע לקידום השלום העולמי והאמון בין בני האדם.

באקה יצאה ממילאנו לעבר המזרח התיכון בהסתמכה על טרמפים של האוכלוסייה המקומית בכל אחת מהמדינות בהן היא עברה. באופן סמלי, באקה לבשה שמלת כלה, בצטטה את שירו של המשורר האיטלקי פבריציו דה אנדרה: "עייפנו כבר ממלחמות, הגיעה העת לשוב לעבודה, בבגדי כלה או דבר מה לבן".

ב-31 במרץ 2008, לאחר הגיעה לגבזה שבצפון מערב טורקיה, נעלמו עקבותיה. גופתה זוהתה ב-11 באפריל והמשטרה הטורקית התחקתה אחר עקבותיו של הנהג האחרון שהסיע את באקה בטרמפ, וזה נעצר, הודה בביצוע הרצח ושחזר את האירוע. ב-25 ביוני 2009 נידון הרוצח בבית המשפט של איזמיט למאסר עולם.

=="כלות בדרכים"==
מסעה של באקה היה חלק ממאמץ לקידום השלום העולמי שנקרא "כלות בדרכים". המסע יצא ממילאנו ב-8 במרץ 2008 והאמניות שהשתתפו בו לבשו שמלות כלה. במסגרת המסע עברו המשתתפות באיטליה, סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ובולגריה, וב-20 במרץ 2008 הגיעו לטורקיה. בהמשך הן תכננו לנסוע בטרמפים לסוריה, לבנון ומשם לישראל, לרשות הפלסטינית ובחודש מאי להגיע ליעד הסופי: ירושלים. שם הן התכוונו לכבס את שמלות הכלה שליוו אותן במהלך כל המסע כאות לשטיפת כל פגעי המלחמות ופתיחת עידן חדש של שלום.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [https://web.archive.org/web/20080407025142/http://bridesontour.fotoup.net/ כלות בדרכים], האתר הרשמי
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אמנים איטלקים
קטגוריה:פרשיות אונס
קטגוריה:פרשיות רצח
קטגוריה:אלימות נגד נשים
קטגוריה:קורבנות רצח בטורקיה
קטגוריה:נשים בטורקיה
קטגוריה:איטלקיות שנולדו ב-1974
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1974
קטגוריה:איטלקיות שנפטרו ב-2008
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-2008
חמצה שסועה

חִמְצָה שסועה (שם מדעי: Cicer pinnatifidum) הוא צמח חד-שנתי השייך לסוג חמצה. 

הסוג חמצה ידוע בשמו העממי "חומוס" והוא גידול חקלאי מקובל. חמצה שסועה הוא מין החמצה היחיד הגדל בר בארץ ישראל. 

==תיאור המין==
זהו עשב חד-שנתי, לא גבוה (גובהו עד 30 ס"מ). עליו מנוצים פעם אחת, וניכרים בשינון האופייני להם. קיימים עלי לוואי. 
כל הצמח מכוסה שערות בלוטיות המכילות חומצה ומקנות לו טעם חמוץ, ומכאן שמו. 
לחמצה השסועה פרח יחיד, ופריחתה מתרחשת בחודשי האביב. 

פרי הצמח מזכיר את פרי החמצה התרבותית. להבדיל ממנו, לרוב הזרע יחיד (לעומת זוג בחמצה התרבותית), וקטן יותר. 

==תפוצה בארץ==
צמח זה מופיע בעיקר בבתות, וגדל לרוב סמוך לאבנים. הוא מצוי בחבל הים-תיכוני בארץ ישראל.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:פרפרניים