OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אלישבע בת עמינדב

בניין "[[קבר האמהות" בטבריה בו טמונה, על פי המסורת, אלישבע לצד זלפה, יוכבד, אביגיל, צפורה ובלהה]]
אֱלִישֶׁבַע בַּת עַמִּינָדָב היא דמות מקראית, מכונה גם בשם "אם הכהונה". בתו של עמינדב, אחותו של נחשון, נשיא שבט יהודה ואשתו של אהרון, ראשון הכהנים; ואם לנדב, אביהוא, אלעזר ואיתמר.

==מדרש שם==
השם אלישבע הוא יחידאי בתנ"ך. הוראתו אינה ברורה דיו ויש משערים שהמספר הטיפולוגי שבע אשר מבטא שלמות, שפע וקדושה, מספר בשבחו של ה'. או ה' נותן שפע.
==קורות חייה==
אלישבע הייתה האישה בעלת הייחוס והמעמד הנכבד ביותר בישראל: בתו של עמינדב, מנכבדי עם ישראל, אשתו של אהרון שהיה ראשון הכהנים, גיסתו של משה שהיה מנהיג עם ישראל, בניה היו פרחי כהונה, פינחס בן בנה, היה משוח מלחמה ופיקד על 12,000 הלוחמים שנלחמו במִדְיָן. אחיה היה נשיא שבט יהודה. שני בניה נדב ואביהוא מתו ביום הקמת המשכן.

בזכות נישואיה של אלישבע, שהייתה משבט יהודה (ומכונה בשם "אם הכהונה", מכיוון שכל הכהנים יצאו ממנה) עם אהרון, נתערבה משפחת הכהונה, עם משפחת המלכות (דהיינו שבט יהודה שממנה יצאו מלכי יהודה).

בתלמוד בבלי ישנה דעה שאלישבע ויוכבד חמותה הן שפרה ופועה, שתי המיילדות העבריות במצרים, שסירבו להרוג את תינוקות בני ישראל על אף דרישתו של פרעה.

חז"ל למדו כמה דינים מאלישבע: אדם הנושא אישה, צריך לבדוק באחיה כיוון שרוב בנים דומין לאחי האם. גם לגבי קריאת שמות לבנים, שראינו שנדב ואביהוא נקראו על שם אבות אביהם ואמם, נדב על שם עמינדב, אבי אלישבע, ואביהוא על שם אביו של אהרן, (דהיינו אבי - הוא). ומכאן למדו שבגלל שהקדימו שם אביה של האישה נענשו ומתו שני הבנים, מכוון שזה זלזול לאביו אם יקדים שם חמיו לבן הבכור.

על פי המסורת היהודית קבורה אלישבע ב"קבר האמהות" בעיר טבריה, סמוך ליוכבד חמותה וצפורה אשת משה.

==ראו גם==

* עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.daat.ac.il/encyclopedia/value.asp?id1=3424 אנציקלופדיה יהודית]
* [https://web.archive.org/web/20120710094345/http://fcblogs.co.il/2011/12/18/אלישבע/ מיהי אלישבע בת עמינדב?]

==הערות שוליים==

קטגוריה:נדודי בני ישראל במדבר: אישים
קטגוריה:נשים בתורה
קטגוריה:קברי צדיקים בטבריה
מחלף זכרון יעקב

מחלף זכרון יעקב (או בקיצור "מחלף זיכרון") הוא מחלף המקשר בין כביש 2 לכביש 67 (כביש 70 לשעבר) סמוך למועצה המקומית זכרון יעקב. המחלף בנוי מגשר בכביש 2 החולף מעל קצהו המערבי של כביש 67. המעברים בין שני הכבישים מתבצעים באמצעות לולאה ושלוש רמפות, ללא שימוש ברמזורים. מבנה מחלף מסוג זה מכונה "מחלף חצוצרה".

מחלף זכרון יעקב נבנה החל משנת 1967, ובכך היה למחלף הראשון מסוגו בישראל, המקשר בין דרכים בין עירוניות, והשני בכלל. הוא נפתח לתנועה במרץ 1969, מעט אחרי מחלף ראשון לציון שהיה המחלף הראשון בישראל, אך מקשר בין דרך בין עירונית לדרך עירונית. בשל כך, נתיבי ההאצה וההאטה במחלף קצרים ביותר, יחסית למקובל בבניית מחלפים כיום.

בסמוך למחלף ממוקמות בריכות דגים. כמו כן, בשטחו של המחלף עובר נחל דליה.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:כביש 2: מחלפים
מחלף זכרון יעקב
קטגוריה:מחלפי חצוצרה
שריר הכף הארוך

שריר הכף הארוך (TA: Musculus palmaris longus) ממוקם במדור הקדמי של האמה, צידי לו השריר כופף שורש היד החישורי ותיכון לו השריר כופף שורש היד הגומדי. השריר מניע את שורש כף היד לכיוון כיפוף ומהדק את אֲלַל כף היד (Aponeurosis palmaris).

שריר הכף הארוך חסר בחלק מהאוכלוסייה. ב־14–16 אחוזים מאוכלוסיית הלבנים חסר השריר באחת הגפיים העליונות. שיעורי אי-קיומו של השריר פוחתים בקבוצות אתניות אחרות.

==תיאור==
תחילתו של השריר בעילית העלי התיכונה של עצם הזרוע (גיד הכופפים המשותף).

חלקו המרוחק של השריר עובר מעל לרצועת שורש היד הרוחבית (Retinaculum musculorum flexorum manus) ונאחז בחלקה המרוחק ובאלל כף היד.

==עצבוב==
שריר הכף הארוך מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני (C7, C8) דרך עצב התווך.

==ראו גם==
* אנטומיה טופוגרפית (גפה עליונה במבט קדמי)

== הערות שוליים ==

__NOTOC__

כף ארוך
הישראלי המכוער

הישראלי המכוער הוא כינוי גנאי לישראלי המתנהג לפי סטריאוטיפים של התנהגות שלילית המיוחסים ליחידים ולקבוצות בחברה הישראלית. עם הזמן הפך הביטוי שגור בשיח הישראלי ומיוחס לתופעות שליליות רבות שעלולות להתקיים גם בקרב עמים אחרים. המונח עצמו, מזכיר את הביטוי "האמריקני המכוער" שמקורו בספר הנושא שם זה, ומתאר אפיונים שליליים דומים של תיירים אמריקאים, וניתן להניח כי הושאל ממנו. גם השימוש בשני המונחים החל כנראה בזמנים עוקבים בתחילת ובשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.

תופעת הישראלי המכוער באה לידי ביטוי רב בתקשורת בישראל, ובין האנשים בינם לבין עצמם. מעבר לשיח עצמו ננקטות פעולות מעשיות לשנות ולהקטין את ממדי התופעה. כך למשל קמה עמותת שגרירים של רצון טוב אשר שמה לה למטרה להילחם בתדמיתו של הישראלי המכוער בחו"ל.

==מאפיינים==
לישראלי המכוער מייחסים בריונות, אלימות, יהירות, וולגריות, אגרסיביות, חוסר כבוד ונחמדות לזולת ולסביבה, חמדנות ולעיתים גם עבריינות. בין הדוגמאות המייצגות מאפיינים אלה:
* עקיפה בתורים.
* השלכת פסולת בשטחים ציבוריים, בין השאר בשמורות טבע.
* שימוש רב במלים גסות ובניבולי פה.
* נהיגה פרועה בכביש.
* עישון במקומות ציבוריים בניגוד לחוק.
* תקיפות מכל מיני צורות וסוגים כלפי הזולת והסביבה.

הישראלי המכוער תופס מקום נרחב בהקשר של ביקורי ישראלים במקומות שונים בעולם. הוא מתואר כמייצג שלילי של המדינה, הגורם נזק לתדמיתה בעיני המקומיים. בהקשר זה נוספות דוגמאות ייחודיות המאפיינות אותו:
* השחתה וגנבה של ציוד בבתי מלון.
* קולניות של יחידים וקבוצות בין התיירים הישראלים ומעורבותם במעשי אלימות.
* השארת כתובות גרפיטי בעברית באתרי תיירות בינלאומיים.
* מעשי הונאה ומרמה בעיקר כלפי נותני שירות תיירותיים.

==הישראלי המכוער והישראלי היפה==
הישראלי המכוער הוא אנטיתזה למונח "הישראלי היפה" שקדם לו, ועדיין מאוזכר גם היום בהקשרים מנוגדים. בשני המונחים נעשה שימוש על ידי קבוצות שונות בחברה הישראלית כדי ליצור לעצמן זהות חיובית ולכפות על קבוצות אחרות הגדרה שלילית. השפעת הגומלין בין שני המונחים באה לידי ביטוי גם בתכונות שונות אשר אפיינו את הישראלי היפה, כמו החיספוס וה"דוגריות", שעברו לתאר כיום את חוסר העידון והגסות של הישראלי המכוער.

==אזכורים בתרבות==
הישראלי המכוער מככב בתרבות הישראלית - במערכונים, בספרים, ובסרטים:
* תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" הציגה את דמותו של הישראלי המכוער באמצעות מספר מערכונים ובהם דמויות כמו פילוס גבריאל ושימי ודקלה הרשקוביץ אשר בכל מקום בו הם נמצאים מישהו נפגע מהתנהגותם.
*הסרט מסעות ג'יימס בארץ הקודש מתאר את טלטוליו של ג'יימס בין ישראלים מכוערים, מהם הוא לומד "לא להיות פראייר של אף אחד".
*הסרט "סרט אפס" מתאר את חייו של הישראלי המכוער הרוצה לעשות סרט שיזכה להצלחה מסחרית, ומבוסס על סדרת מערכונים בשם "אפס".

==ראו גם==
* טיסת השוקולד

==קישורים חיצוניים==
* רקפת סלע שפי, [http://www.tau.ac.il/~rakefet/papers/rs-ugly_israeli-abstract.pdf משא ומתן על דימויים ביום יום]
* נאואל ריבקה, [https://web.archive.org/web/20111018105348/http://www.tau.ac.il/tarbut/tezot/Ribke/Ribke-MA.pdf השיח על הישראלי המכוער והישראלי היפה כמאבק על הגדרת הזהות הישראלית]
* נורית פלתר, [https://web.archive.org/web/20080112034729/http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-1786828,00.html 'הישראלי המכוער' יקבל דרכון רק לשנה], ynet, 24 במרץ 2002
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ישראל: חברה
קטגוריה:כיעור
קטגוריה:ביטויים סטריאוטיפים ישראליים
ארווידאס מצייאוסקאס

ארווידאס מצייאוסקאס (בליטאית: Arvydas Macijauskas; נולד ב-19 בינואר 1980) הוא כדורסלן עבר ליטאי.

==קריירת מועדונים==
מצייאוסקאס נולד בקלייפדה, בליטא הסובייטית שבברית המועצות) והחל את הקריירה בקבוצות מקומיות בעיר הולדתו. עקב כישרונו עבר בשנת 1999 לשחק בריטאס וילנה שאכלסה בין היתר כוכבים לעתיד כגון רמונאס שישקאוסקאס וארתוראס יבטוקאס. 

זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ליטא ותוך זמן קצר הפך לאחד השחקנים המבוקשים ביבשת, זאת לאחר שכיכב באליפות אירופה 2003 שנערכה בשוודיה, בה זכתה נבחרתו במדליית הזהב. בקיץ של שנה זו עבר לשחק בקבוצה הבסקית טאו ויטוריה.

בוויטוריה ביצר מצייאוסקאס את מעמדו כאחד הקלעים הטובים באירופה והראה את יכולתו לקלוע מכל מקום ומכל טווח. לשיאו הגיע בשנת 2005 כאשר התמודדה קבוצתו בחצי גמר הפיינל פור של היורוליג מול צסק"א מוסקבה מארחת הטורניר שעד לשלב זה הפסידה פעם אחת בלבד באותה עונה. מצייאוסקאס קלע 23 נקודות וקבוצתו חוללה הפתעה מרעישה בהדיחה את צסק"א לאחר ניצחון 85-78. במשחק הגמר התמודדה ויטוריה מול האלופה המכהנת מכבי תל אביב, והפסידה לה 90-78. מצייאוסקאס שנבחר לחמישיית העונה של היורוליג עבר לשחק בתום העונה בקבוצת ה-NBA ניו אורלינס הורנטס.

מצייאוסקאס לא השתלב בקבוצה בעונתו היחידה ב-NBA עד כה. מכיוון שהוא נמוך ואיטי יחסית לעמדתו ב-NBA ואינו מסוגל לשחק כתור רכז בצורה אפקטיבית, הוא שיחק 19 משחקים בלבד לעונת המשחקים 2005–2006. בסיום העונה החליט לחזור לשחק באירופה וחתם על חוזה עתק בשורות אולימפיאקוס. בראיון שהעניק לאחר עזיבתו את ה-NBA ביקר חריפות את הליגה, מאמנו ואת מיעוט ההזדמנויות שקיבל.

מצייאוסקאס היה ההחתמה המרכזית במסע הרכש הכבד של מאמנה הישראלי החדש של הקבוצה פיני גרשון אחרי שחתם על חוזה ל-4 עונות בשווי כולל המוערך בכ-9 מיליון אירו, אולם פציעה קשה בתחילת העונה שיבשה לשחקן ולמאמנו את התוכניות והוא חזר לפעילות רק בסיום העונה אך לרוע המזל הקבוצה הודחה ברבע הגמר היורוליג מול קבוצתו לשעבר טאו ויטוריה בנתי משחקיו היחידים של מצייאוסקאס ביורוליג לעונה זו, בסדרה של הטוב משלושה.
את עונת 2007/2008 פתח מצייאוסקאס בכושר מצוין ונכון ל-30 בנובמבר 2007 הוא הוביל את היורוליג בנק' למשחק ונק' מדד הצטיינות.

==הנבחרת הלאומית==
מצייאוסקאס החל לשחק בנבחרת הלאומית של ליטא בשנת 2002 ובמהרה הפך לשחקן חמישייה ולשותפו לקו האחורי של שארונאס יאסיקביצ'יוס, והשניים הובילו את נבחרת ליטא למדליית הזהב באליפות אירופה 2003 ולהשתתפות באולימפיאדת אתונה (2004) ואליפות העולם בכדורסל 2006.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20071025100644/http://en.olympiakos.gr/players.aspx?pid=1250&PageType=basketball&teamid=1 פרופיל באתר הרשמי של אולימפיאקוס]
* [http://www.euroleague.net/competition/players/showplayer?gamecode=61&pcode=CBV פרופיל באתר היורוליג]
* [http://www.nba.com/playerfile/arvydas_macijauskas/index.html פרופיל באתר ה-NBA]

==הערות שוליים==

קטגוריה:כדורסלנים ליטאים
קטגוריה:כדורסלני נבחרת ליטא
קטגוריה:כדורסלני ריטאס וילנה
קטגוריה:כדורסלני סאסקי בסקוניה
קטגוריה:כדורסלני אולימפיאקוס
קטגוריה:כדורסלני ניו אורלינס הורנטס
קטגוריה:כדורסלנים באולימפיאדת אתונה (2004)
קטגוריה:שחקני NBA שלא נבחרו בדראפט
קטגוריה:ספורטאים ליטאים בארצות הברית
קטגוריה:ספורטאים ליטאים ביוון
קטגוריה:ספורטאים ליטאים בספרד
קטגוריה:ליטאים שנולדו ב-1980
לאוריסילבה

הלאוריסילבה (בפורטוגזית: Laurissilva – "יער הער") הוא סוג אנדמי של יערות ער (עץ דפנה) (יערות עשירים בעצים ממשפחת העריים) בעלי אקלים סובטרופי גשום שנמצאים במספר איים מקרונזיים בצפון האוקיינוס האטלנטי, ובמיוחד באיי מדיירה, באיים האזוריים ובאיים הקנריים. יערות העד האלה, שחלקם נחשבים ליערות עננים, מהווים שריד יקר של היערות הסובטרופיים של תקופת הפליוקן.

יערות הלאוריסילבה מכילים עצים בעלי עלים רחבים וירוקי-עד, המגיעים לגובה של עד 40 מטרים. רבים ממיני הצמחים הגדלים ביערות אלו אנדמיים לאיים אלו, והם נותנים מחסה לביוטה עשירה של צמחי תת-היער (צמחים נמוכים הגדלים "בצילם" של צמחיית השכבה העליונה, Understory), של חסרי חוליות, של עופות ושל עטלפים, כולל מספר מינים אנדמיים. בעבר, יערות הלאוריסילבה כיסו חלק נרחב מהאיים האזוריים ומאיי מדיירה, ואף חלק מהאיים הקנריים המערביים, אולם היקף היערות הצטמצם משמעותית כתוצאה מכריתתם, שנועדה לפינוי מקום לחקלאות ולמרעה, וכן כתוצאה מחדירתם של מינים אקזוטיים (מינים שהגיעו לסביבה שאינם שייכים אליה באופן טבעי, והועברו אליה במתכוון או בשוגג בשל פעילות אנושית). באופן זה, באמצע המאה ה-20 נכרתו כעשרה אחוזים משטח היערות במדיירה, אולם בעקבות פעולות השימור הם משתקמים לאטם.

עצים ביער לאוריסילבה ב[[לה גומרה]] 

יערות הלאוריסילבה הרחבים ביותר נמצאים באיי מדיירה, שם הם נמצאים בגבהים שבין 300 ל-1,400 מטרים במדרונות הצפוניים, ובגבהים שבין 700 ל-1600 מטרים במדרונות הדרומיים. באיי מדיירה מכסים היערות כ-150 קמ"ר. באיים הקנריים, לשם השוואה, מכסים היערות כ-60 קמ"ר בטנריפה, כ-27 קמ"ר בפארק הלאומי גאראחונאי שבאי לה גומרה, וכן שטחים קטנים באיים לה פלמה וגראן קנריה. באיים האזוריים, חלקים קטנים של יערות לאוריסילבה נשארו באיים פיקו, טרסיירה וסאו מיגל.

יערות הלאוריסילבה של מקרונזיה הם שרידים של סוג צמחייה שבעבר (לפני 15 - 40 מיליוני שנים) כיסה חלקים נרחבים באגן הים התיכון ובדרום אירופה כאשר האקלים באזור היה גשום יותר. בשל תהליך התייבשותו (היחסית) של אגן הים התיכון במהלך תקופת הפליוקן, יערות הלאוריסילבה נסוגו בהדרגה, כשאת מקומם תפסו צמחים סקלרופילים בעלי עמידות גבוהה יותר לבצורות. מרבית יערות הלאוריסילבה שעוד נותרו לאחר תהליך הנסיגה נעלמו לפני כ-10,000 שנים לערך בסוף עידן הפליסטוקן, כאשר אגן הים התיכון הפך לחם ויבש יותר. עם זאת, שאריות מצמחיית יערות הלאוריסילבה מחזיקות מעמד בהרים בדרום ספרד, בצפון - מרכז פורטוגל ובצפונה של מרוקו. מיקומם של האיים המקרונזיים בצפון האוקיינוס האטלנטי מיתן את השפעות התנודות האקלימיות, ושמר על האקלים המתון והגשום שאפשר ושמאפשר את קיומם של היערות עד היום.

יערות הלאוריסילבה במדיירה הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1999. הסיבות שהביאו להכרתו כאתר מורשת עולמית הן היותו שריד לסוג של יערות ושל מערכות אקולוגיות שהיה נפוץ בעבר אולם כמעט נעלם, וכן המגוון הביולוגי העצום ביחס לשטחו: כ-66 מיני צמחים וסקולאריים אנדמיים ליערות הלאוריסילבה במדיירה, וכן כמה מיני בעלי חיים אנדמיים כמו Columba trocaz (יונה שאוכלת את פירות העצים ביער) ולטאת ה-Lacerta dugesii. חשיבות השימור של יערות הלאוריסילבה רבה עוד יותר בשל הכמות הגדולה של המינים הנמצאים בסכנת הכחדה החיים בשטחם.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.madeira-island.com/features/1999/laurissilva/ יערות הלאוריסילבה של מדיירה], אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, 1999.

קטגוריה:פורטוגל: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:יערות לפי סוג
קטגוריה:פורטוגל: גאוגרפיה
קטגוריה:מדיירה: גאוגרפיה
מקרונזיה

מקרונזיה (פורטוגזית Macaronésia; ספרדית Macaronesia - שניהם מיוונית μακάρων νῆσοι "האיים המאושרים") הוא שם קבוצתי מודרני לארבעה ארכיפלגים ממוצא געשי בצפון האוקיינוס האטלנטי, השוכנים לאורך חופיהן של אפריקה ואירופה. קבוצות איים אלה נמצאות בשליטתן של שלוש מדינות - פורטוגל, ספרד וכף ורדה. מקור שמם של האיים במונח שבו עשו שימוש גאוגרפים ביוון העתיקה כדי לכנות את האיים שמעבר למצר גיברלטר.

מקרונזיה כוללת ארבע קבוצות איים: 
* האיים האזוריים (פורטוגל)
* איי מדיירה (פורטוגל) (כולל איי הפרא - Ilhas Selvagens)
* האיים הקנריים (ספרד)
* איי כף ורדה

האקלים באיים הוא טרופי או סובטרופי, ומדיירה קרירה וגשומה יותר מהאיים הקנריים ומאיי כף ורדה הצחיחים למדי. אף לא אחת מקבוצות האיים הייתה בעברה חלק מיבשת כלשהי, כך שהתפתחו בהן פאונה ופלורה ייחודיים. חורש הלאוריסילבה כיסה בעבר את רובם של האיים האזוריים, האיים הקנריים המערביים ואת מדיירה, בגבהים שבין 400 ל-1200 מטר (איי כף ורדה והאיים הקנריים המזרחיים היו צחיחים מדי). נכון לשנת 2007 נפוצים יערות אלה בעיקר באיי מדיירה, ובהיקף קטן יותר באיים הקנריים, ובאיים האזוריים.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:איים באוקיינוס האטלנטי
קטגוריה:פורטוגל: גאוגרפיה
קטגוריה:ספרד: איים
קטגוריה:כף ורדה: גאוגרפיה
קטגוריה:אפריקה: ארכיפלגים
מיומה (יישוב)

מַיוּמה וכן מיומאס, או עזה החדשה או עזה-מיומס היה יישוב עתיק ונמל, אשר שימש את הוואסלים של עזה. אחד מתוך מספר יישובים בשם מיומה או מיומס שהיו בארץ ישראל, בהם שוני-מיומה ומיומאס-אשקלון.

הנמל היה ממוקם על חוף הים התיכון דרומית לעזה העתיקה. היישוב הוקם בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול, שקרא לה בתחילה מג'ומה אולם החליף את שמה לאחר מכן לקונסטנטיוס על שם בנו, קונסטנטיוס השני, הפריד את המערכת השלטונית מעזה, מהשלטון ונתן לה זכויות יתר רבות. הוא לקח בחשבון שהיא חייבת להיות תלויה בעזה, שהייתה מלאה בטקסים פגאניים. בשנת 361, עם הפיכתו של יוליאנוס הכופר לקיסר רומא, פנו תושבי עזה לערכאות כנגד תושבי קונסטנטיוס. יוליאנוס העדיף את תושבי עזה והורה כי קונסטנטיוס תהיה נספח של העיר עזה, למרות שהיא נמצאת במרחק 20 סטדיה, ומאז היא נקראה המחוז הימי של עזה. 

היישובים אמנם אוחדו לעיר אחת אולם, לכל יישוב היו שני בישופים עם כמורה משלהם. בהיסטוריה של מג'ומה יש לציין מקרה בו הבישוף של עזה ניסה, עם מותו של הבישוף של מג'ומה, לאחד את הכמורה. אולם תושבי מגומה התנגדו ומושל האזור מינה בישוף אחר במקום זה שנפטר.

== מקורות ==

* [http://books.google.com/books?id=0ScIAAAAQAAJ&pg=PA108&dq=Majuma ההיסטוריה האוניברסלית, מהרשומות המוקדמות לזמן החדש], עמ' 108, פורסם בשנת 1779, אוניברסיטת אוקספורד.
* הרמיאס סוזומנוס ופילוסטורגיוס (1855), [http://books.google.com/books?id=7pcHAAAAQAAJ&pg=PA207&dq=Majuma&as_brr=3#PPA207,M1 ההיסטוריה הכנסייתית של סוזומן], עמ' 207, אוניברסיטת אוקספורד.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:עזה 
קטגוריה:היסטוריה של הנצרות 
קטגוריה:ארץ ישראל: יישובים לשעבר 
קטגוריה:התקופה הביזנטית בארץ ישראל
קטגוריה:אסיה: ערי נמל
קטגוריה:האימפריה הביזנטית: יישובים
קטגוריה:א-רימאל
טירת הימג'י

טירת הימג'י (ביפנית: 姫路城, הימג'י־ג'ו) היא טירה בעיר הימג'י שבמערב יפן, הנחשבת לאחת הטירות הידועות והיפות ששרדו במדינה. הטירה מכונה גם "טירת האנפה הלבנה" (שיראסאג'י-ג'ו או האקורו-ג'ו) על שום צבע קירותיה החיצוניים וגגות המבנה אשר מזכירים אנפה הפורסת כנפיה לפני תעופה. בטירה 82 מבני עץ המקיפים את ה"דונג'ון", המגדל המבוצר המרכזי (מגדל עוז). הטירה הנוכחית שנבנתה במאה ה-17 הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.

==היסטוריה==
הטירה מצפון על רקע מרכז העסקים הראשי של העיר. ברקע מתקני הנמל וים יפן הפנימי.
טירה קודמת נבנתה באתר בתקופת אשיקאגה (המכונה גם "תקופת מוּרוֹמאצ'י") החל בשנת 1333 ונקראה "טירת הימיאמה". ב-1580 איחד דאימיו טויוטומי הידיושי את יפן כולה והשתלט גם על הטירה שמצבה התדרדר. במקום נבנה מגדל ובו שלוש קומות שהחליף את הטירה הקודמת, ובראשית המאה ה-17 החלו עבודות הרחבה שנמשכו 8 שנים. ב-1618 הוסף המעגל המערבי שהיה השינוי המשמעותי האחרון במתחם, והטירה קיבלה את מראה הנוכחי בקירוב. עד סוף תקופת אדו נשלטה הטירה על ידי פיאודלים מקומיים, והעיר התפתחה סביבה.

ב-1868, כאשר נפתחה תקופת מייג'י, שלחה הממשלה היפנית צבא להניס את יושבי הטירה בפגזי סרק. לאחר מכן שימשה הטירה כמתקן צבאי ומגורי הסמוראים וחלק מהמעגל המערבי נהרס. עם זאת רובה של הטירה נותר על תלו וב-1871 היא נמכרה במכירה פומבית. ב-1929 הוכרה הטירה כאתר היסטורי וב-1931 הוענק לה מעמד של נכס לאומי. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הופצצה הימג'י, אך הטירה כמעט שלא נפגעה, ורובה נשמר גם לאחר המלחמה כאשר מתקנים צבאיים בסביבותיה נהרסו ופינו את מקומם למבנים מודרניים. עבודות שיפוץ מקיפות החלו במקום ב-1956 ונמשכו עד 1964.

הטירה הופיעה במספר סרטים, וביניהם קגמושה וראן של אקירה קורוסאווה, הסמוראי האחרון של טום קרוז, ובסדרת הטלוויזיה שוגון.

==הטירה==
פריט: קצה גגה של הטירה
הטירה נחשבת לדגם מייצג של טירות יפניות והיא שמורה היטב. סביב ה"דונג'ון" הנישא לגובה של חמש קומות משתרעים מבנים וגנים על שטח רבוע מוקף תעלת מים, שאורכו ורוחבו מגיעים לכ-500 מטר. המבנה המרכזי מוקף במבוך של פרוזדורים שחלקם אינם מובילים לשום מקום, דבר שאיפשר לאכן פולשים אפשריים ולטווח אותם. עם זאת, הטירה מעולם לא הותקפה באופן שאיפשר לבחון את יעילות הגנתה.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://web.archive.org/web/20110817075131/http://www.japaneselifestyle.com.au/travel/himeji_castle.html מדריך למבקר בטירה]
* 

הגנים מגג הטירה

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:יפן: אתרי מורשת עולמית
הימג'י
קטגוריה:קנסאי
קטגוריה:מקומות שעל שמם כוכב לכת מינורי
בית הספר לפיקוד ימי

בית הספר לפיקוד ימי בישראל, הוא מוסד לימודי צבאי, המכשיר קציני ים לפיקוד בחיל הים. 

בית הספר ממוקם בבסיס ההדרכה של חיל הים בחיפה. לאחר סיום קורס חובלים, הקצינים הימיים מוצבים בכלי השייט השונים למשך תקופה משתנה בהתאם לתפקידם שנע בין שנה לשנה וחצי. בתקופה זו הקצינים ממלאים תפקידי פיקוד ראשוניים, נמצאים בתהליך הכשרה לפיקוד על מחלקות או ספינות בט"ש ולומדים לקראת התפקיד העתידי אליו הקצינים מיועדים.
לאחר תקופת הפיקוד הראשונית ולאחר מבחנים מקצועיים קפדניים ומסננים, מוצבים הקצינים בבית הספר לפיקוד ימי, המהווה מסגרת נפרדת מקורס חובלים ומטרתו להכשיר את הקצינים הצעירים לתפקידי פיקוד על מחלקות בצוללות/סטי"לים או פיקוד על כלי שיט בט"ש. ההכשרה מורכבת מתכנים מקצועיים ופיקודיים כאחד.

== מבנה ארגוני של בית הספר ==

בית הספר אינו מחולק למגמות, כמו קורס חובלים אלא בנוי מקורסים רבים בהתאם ליחידות האם שאליהם שובצו קציני הים במהלך קורס החובלים:
* קורסי מפקדי מחלקות בסטי"לים: 
** קורס קציני תקיפה
** קורס קציני גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר)
** קורס קציני הגנה ולוחמה אלקטרונית
** קורס קציני מכונה

* קורסי מפקדי מחלקות בצוללות:
** קורס קציני סונאר
** קורס קציני נשק וגנ"ק
** קורס קצינים טכניים

* קורס אחוד למפקדי כלי בט"ש: 
**מפקדי דבורים ודבורות.

* קורס קציני שייטת 13.

בראש בית הספר עומד קצין ים בדרגת סגן-אלוף, שפיקד על סטי"ל או צוללת ומילא תפקידים שונים ביחידות המבצעיות של חיל הים. מפקדי הקורסים בבית הספר הם קצינים בוגרי יחידות השטח של חיל הים שמוינו לתפקידי הדרכה, לאחר פיקוד על מחלקות/כלי שיט.

==קישורים חיצוניים==
* רענן צ'רבינסקי,	[https://beingalim.files.wordpress.com/2021/01/1987-6-beingalim-170-171.pdf	סוף המסלול],	'בין גלים' 171-170 יוני 1987, עמ' 	25.
==הערות שוליים==

קטגוריה:יחידות חיל הים הישראלי
קטגוריה:מסלולי הכשרה בצה"ל
אוגדן

דגל [[החזית הלאומית לשחרור אוגדן]]
אוגדן (בסומלית: Ogaadeen) הוא אזור גאוגרפי צחיח, החופף את גבולותיה של מדינת סומלי שבאתיופיה. ידוע גם בשם סומלילנד האתיופית, ותושביה קוראים לה בשם אוגדניה; ארגונים בדלניים סומליים משתמשים בשם סומליה המערבית מסיבות פוליטיות. האזור נקרא על שם שבט סומלי הנקרא "שבט אוגדן", שרוב תושביו שייכים אליו. שבטים סומליים נוספים באזור הם גדבארסי, שאיקהאל, האוויי ומארהן. 

אוגדן היא רמה ושטחה מוערך בכ-200,000 קמ"ר. האזור גובל במחוזות האתיופים אורומיה דירה דאווה ועפר במערב, בג'יבוטי בצפון ובסומליה בצפון במזרח ובדרום ובקצה הדרום מערבי בקניה.

הערים החשובות באזור הם: דאגהבר (בסומלית דהאגאקסבאאר), גוד (גודאי), ג'יג'יגה (ג'יגג'יגה), קאברי דאהאר (קאברידאהאר), שילאוו (שילאאבו) וווארדאר (ווארדהיר).

== היסטוריה ==

האזור סופח לתוך אתיופיה על ידי הקיסר מנליק השני במשך הרבע האחרון של המאה ה-19, וגבולה עם סומלילנד הבריטית היה אחד הגבולות הראשונים של אתיופיה שנקבעו על ידי אמנה.

החוקר י.מ. לוויס מפרש בצורה שונה את האמנה הזו, "האדמות שאתיופיה סיפחה בהאאד היו חלק מסומלילנד הבריטית אך הבריטים וויתרו לאתיופיה ולא טענו על בעלות".

הלכה למעשה, אתיופיה שלטה בצורה מנהלית על אזור קטן מזרחית לעיר ג'יג'יגה, עד 1934 כאשר האמנה האנגלו אתיופית הגדירה את הגבול באזור, וסיפחה את האזור סופית לאתיופיה.

אחרי כיבושה של מזרח אפריקה האיטלקית במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, הבריטים התלבטו האם לספח את האזור בשנית לאתיופיה, או לאחדו עם "סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית וליצור סומליה יותר גדולה". בוועידת לונדון של בעלות הברית, אתיופיה ניסתה באופן לא מוצלח לגרום לסיפוחם של אוגדן ואריתריאה לתוכה ב-1945, התעמולה העקשנית של אתיופיה השתלמה והאזור סופחה אליה בשנת 1948 אך לא סומלילנד האיטלקית, ג'יבוטי, ואזור ליד בהאאד ליד הגבול עם ג'יבוטי שבסופו של דבר סופחה אליה סופית ב-1954.

בעבר ואף כיום משמש אזור אוגדן כמוקד לסכסוך בין אתיופיה לסומליה, שהגיע עד כדי מלחמה בשנות ה-70 - מלחמת אוגדן.

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==
<div style="direction:ltr;">

</div>

קטגוריה:הסכסוך האתיופי-סומלי
קטגוריה:אתיופיה: גאוגרפיה
קטגוריה:סומלי
וולוגדה

וולוגדה (ברוסית: Вологда) היא עיר ברוסיה, בירת מחוז וולוגדה. שוכנת על גדת הנהר וולוגדה. מאז 23 בספטמבר 1937 זהו מרכז אדמיניסטרטיבי, תרבותי ומדעי של מחוז וולגדה. מסילות ברזל חשובות - ממוסקבה לארכנגלסק וורקוטה ומוולדה לסנט פטרסבורג - מצטלבות בוולוגדה. הכביש המהיר M8 מוסקבה-ארכנגלסק עובר בוולוגדה. מספר התושבים ב-2018 היה כ-312,000.
== היסטוריה ==
על פי המסורת, העיר נוסדה על ידי הנזיר גראסים בשנת 1147 - בשנה זו הוקם מנזר השילוש במקום. למיקומה של העיר על צומת נהרות היו יתרונות רבים. במהלך המאות ה-13 וה-14 הייתה העיר במרכז הסכסוך בין נובגורוד לבין מוסקבה. רק בסוף המאה ה-14 העיר והאזור כולו סופחו לנסיכות מוסקבה.

בשנת 1565 הצאר איוואן האיום החל את בניית קתדרלת סופיה ולמעשה שינה את פני העיר. זו הייתה תקופת הזוהר של העיר. באותה תקופה העיר הייתה מרכז המסחר עם אנגליה והולנד. קיימת סברה שהצאר אף רצה להעביר את הבירה לוולוגדה.

ב-22 בספטמבר 1622 נכבשה העיר על ידי הפולנים ונהרסה כליל. עם תחילת שלטונה של שושלת רומנוב העיר שוקמה ונבנה מבצר חדש.
עד לתחילת המאה ה-17 הייתה העיר על נתיב המסחר בין רוסיה לבין אירופה. בתקופת פטר הגדול הייתה וולוגדה בסיס צבאי חשוב. במהלך המאות ה-18 וה-19 ירדה חשיבותה של העיר. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר על חוק לחימה. חברות התעשייה עברו לייצור המלחמה. אספקת המלחמה של לנינגרד והחזית עברו דרך צומת הרכבת וולוגדה.

כיום היא איננה העיר הגדולה במחוז. יחד עם זאת, היא מהווה מרכז תרבותי ואדמיניסטרטיבי של המחוז. יש בעיר יותר מ -200 אנדרטאות אדריכלות והיסטוריה. המפורסמים ביותר הם: קרמלין ווולוגדה, קתדרלת סנט סופיה, מנזר ספאסו-פרילוצקי, אנסמבל כנסיות ולדימיר, כנסיית קונסטנטין ואלנה, כנסיות עם ציורי קיר של יוחנן המבשר ודמיטרי פרילוצקי, כנסיית המשתתפים קוזליוני, הרכבים אדריכליים של גשר האבן וכיכר המהפכה.<ref></ref>

בעיר קיימת קבוצת כדורגל בשם דינמו וולוגדה.

== ערים תאומות ==
לוולוגדה שש ערים תאומות:
* 
* 
* 
* 
* 
* 

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מחוז וולוגדה: ערים
קטגוריה:סובייקטים פדרליים של רוסיה: ערי בירה
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-12
עין הנמר

עין הנמר (תרגום מקובל ל-Tiger's eye – עין הטיגריס) הוא כינויה של אבן חן, אחת מצורות המינרל קוורץ. עין הנמר שייכת לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה מרחבי), ונוסחתה הכימית הבסיסית היא בעיקר SiO<sub>2</sub>. עין הנמר היא אבן חן בגוונים של חום-אדום עד חום-צהוב, בעלת ברק משיי ובולטת בה תופעת עין החתול. עין הנמר נוצרת כתוצאה מהתמרה של קרוקידוליט (תצורה סיבית של המינרל ריבקיט הידועה גם כ"אזבסט כחול") שעובר סיליפיקציה (צירור או הצטוררות), דוגמה קלאסית של החלפה פסאודומורפית שבסיומה שומרת עין הנמר על המבנה הסיבי המקורי של הקרוקידוליט. כשתהליך הצירור אינו מושלם, נוצר סוג של עין הנמר שגונו כחול המכונה "עין הנץ" (Hawk's eye). עין הנמר הוא מינרל השייך לקבוצת הקוורץ, ותכונותיו הפיזיקליות והאופטיות זהות או כמעט זהות לקוורץ שקוף.

את אבני החן חותכים בדרך כלל בצורת קבושון במטרה להציג בצורה המיטבית את תופעת עין החתול שבה ניחנו. חימום מתון משנה את צבע האבנים לאדום. נעשה ניסיון להשתמש באבני עין הנמר בגווני דבש על מנת לחקות סימופאן, אבן חן יקרת ערך בהרבה המכונה "עין החתול", אבל התוצאה הסופית אינה משכנעת. זכוכית פיברואופטית סינתטית היא חיקוי נפוץ לעין הנמר ומיוצרת במגוון צבעים.

בימי הביניים האמינו שהאבן מעניקה הגנה בפני עין הרע וכישוף. הצלבנים וחוקרי הארצות הראשונים הקפידו לענוד תכשיט מאבן זו תמיד כדי להתגונן מסכנות.

ברזל נמר
ברזל נמר (Tiger iron) הוא סוג של סלע המורכב בעיקר מעין הנמר, מג'ספר אדום ומהמטיט שחור. פסי הצבע הגליים שמהם בנוי הסלע, שגונם מנוגד והם בעלי ברק משתנה, יוצרים תופעה מושכת עין, והם שהפכו את הסלע לחומר גלם פופולרי לשיבוץ בתכשיטים ולשימוש בקישוטים. עם זאת, העובדה שהסלע מורכב ממינרלים בעלי קשיות שונה מקשה על ליטוש האבן. שימושיו של ברזל נמר הם מגוונים: מיצירת חרוזים וקבושונים ועד לגילוף ניצבי פגיון. סלע זה נכרה במקביל לעין הנמר, בעיקר בדרום אפריקה ובאוסטרליה המערבית. "מארה ממבה" (Marra Mamba) הוא סוג נדיר במיוחד של ברזל נמר והוא כולל גוונים של אדום, ירוק, צהוב וכחול. את המארה ממבה נהגו לכרות באוסטרליה בסמוך להר ברוקמן (Mount Brockman). מכיוון שהכרייה באזור זה נמשכת כבר שנים רבות נראה שכל מלאי האבן נוצל ונותרה מעט מאוד מארה ממבה אמיתית.

המקורות העיקריים לעין הנמר הם כאמור דרום אפריקה ואוסטרליה. מקורות נוספים של עין הנמר הם הודו, סין, בורמה, נמיביה, קנדה, ארצות הברית וברזיל.

==קישורים חיצוניים==

*[https://web.archive.org/web/20070927214939/http://lists.allenpress.com/GSA/i0091-7613-31-6-e44.pdf הערה ותשובה על דרך היווצרותם של עין הנמר ועין הנץ] "החברה הגאולוגית האמריקנית"
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:קוורץ
קטגוריה:טקטוסיליקטים
קטגוריה:מינרלים סיליקטיים
קטגוריה:מינרלים
קטגוריה:אבני חן
קטגוריה:נמר בתרבות
קטגוריה:טיגריס בתרבות
אסקולי פיצ'נו

אסקולי פיצ'נו (; בלטינית: Asculum Picenum) היא עיר במחוז מארקה, איטליה, ובירת נפת אסקולי פיצ'נו. בעיר מתגוררים כ-50 אלף תושבים (2017).

אסקולי מוקפת הרים משלושה עברים, וגובלת בשני פארקים לאומיים: פארקו נציונאלה די מונטה סיביליני ופארקו נאציונלה די מונטה דלה לגה.
לעיר קבוצת כדורגל ידועה ששיחקה בשנים האחרונות בליגת העל האיטלקית - קבוצת אסקולי (Ascoli Calcio 1898).

== היסטוריה ==
העיר נוסדה על ידי הסאבינים, שבט איטלקי, מספר מאות לפני הספירה. בשנת 279 לפנה"ס נערך בקרבת העיר קרב אסקולום (על שם העיר) בין הרפובליקה הרומית לבין פירוס מלך אפירוס. הקרב נחרת בהיסטוריה באימרה "עוד ניצחון כזה ואבדנו", המיוחסת לפירוס לאחר שניצח בקרב במחיר השמדה של רוב צבאו. בשנת 268 קיבלה העיר זכויות חלקיות, כבעלת ברית לרומא. במלחמת בעלות הברית הצטרפה העיר, שנקראה אז אסקולום, למרד ברומאים, והייתה נתונה למצור ארוך תחת מחנהו של גנאיוס פומפיוס סטראבו. בשנת 89 לספירה נכנעה העיר ותושביה זכו לזכויות אזרח מלאות.

במהלך ימי הביניים נפגעה העיר מהאוסטרוגותים ומאוחר יותר מהלומברדים בפיקודו של המלך פארוד (Faroald). לאחר כמאתיים שנה שבהן נשלטה העיר כחלק מדוכסות ספולטו (593–789), עברה אסקולי לשליטת הפרנקים.

במהלך המאה ה-16 בעיר פעל כומר של המסדר הקפוצ'יני סראפינו ממונטהגרנרו. הוא נטמן בכנסייה בעיר. בתחילת המאה ה-20 הכנסייה עוטרה בציורים של אוגוסטו מוסיני במתארים את חייו של סראפינו שקיבל הכרה כקדוש.

== ערים תאומות ==

* 

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 
פלאצו די קפיטאני דל פופולו

קטגוריה:מארקה: ערים
יצחק ברזאני

הרב יצחק ברזאני (1892 – 1980) היה רב ואב בית הדין של הקהילה היהודית ארביל בכורדיסטן, ורב המושב עין העמק.

==ביוגרפיה==
נולד לרב יעקב ברזאני בכפר צפייה שבכורדיסטן. הרב יצחק הוא דור 22 לשושלת רבנית, נצר למשפחת ברזאני שהעמידה רבנים ושוחטים בקרב יהודי כורדיסטן במשך מאות שנים. הוסמך לרב, שוחט ובודק בשנת 1910 (ה'תר"ע) על ידי אביו ודודו. בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) הוסמך גם בבגדאד, ושימש כרב הקהילה של עקרא. לאחר מכן שימש כרב העיר כוי סנג׳ק, ולבסוף כרבה הראשי של ארביל וכאב בית דין הרבני לאחר עזיבתו של הרב יצחק נח. במסגרת תפקידיו השונים הסמיך בעצמו רבנים רבים. 

נודע כתומך נלהב של התנועה הציונית, ובשנת 1935 (ה'תרצ"ה) הגיע לישראל כאורח הקונגרס הציוני, ונכח בלווייתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לישראל סופית והצטרף למשפחתו שהתגוררה במושב עין העמק, שם שימש כרב המושב וחבל מגידו, עד פטירתו בשנת 1980 (י"ח חשון ה'תש"ם). 

כך תואר את הרב יצחק ברזאני ובן דודו הרב יצחק נח בידי אחד מבני משפחתם:כמה מכתביו נמסרו ליוסף יואל ריבלין ונמצאים כיום בספרייה הלאומית.

בנו יואל היה בכיר במוסד<ref></ref>. אחיו הוא המקובל הרב אברהם ברזאני, בן אחיו הוא עולה הגרדום משה ברזני. 

נכדו הוא שלמה ארבלי.

== הנהגותיו ==
בכורדיסטן עסק במקצועות הרבנות השונים, ובישראל סירב לשמש כדיין. פסיקתו הונהגה לפי הרב יוסף חיים, נהג לשמר את מנהגיהם של יהודי כורדיסטן, ועסק בקבלה.

==מתלמידיו==
* הרב אליהו בן זכריה - רב המושב מיטב שבחבל תענך
* הרב משה בן מרדכי - הרב של טירת כרמל
* הרב נורי בן נחום - רב אזורי תענכים והסביבה
* הרב שבתאי בן חיים - רב המושב מנוחה ומועצה אזורית לכיש

== לקריאה נוספת ==
*הרב משה הלל, תולדות יצחק - תולדות חייהם של הרב יצחק נח והרב יצחק ברזאני, 1994.
* מרדכי יונה, אנציקלופדיה של יהודי כורדיסתאן, כרך ב, ירושלים תשס"ג, עמ' 163.
* שלו שבתאי, השבח לאל, קורות חייו ופועלו של הרב שבתאי בן חיים, הוצאת עטרת, שנת ה'תשע"ב, עמ' 43.

==קישורים חיצוניים== 
* 
* 
* [http://www.ashkelon.muni.il/Lists/List4/CustomDispForm.aspx?ID=704 נערך טקס קריאת רחוב ע"ש הרב יצחק ברזאני ז"ל,] באתר עירית אשקלון
* [https://www.nli.org.il/he/audio/NNL_ALEPH004419014/NLI ריאיון מוקלט עם הרב יצחק ברזאני על הקהילה היהודית בארביל], באתר הספרייה הלאומית, 1968
* [http://www.jpress.nli.org.il/Olive/APA/NLI_heb/SharedView.Article.aspx?href=HZH%2F1968%2F10%2F06&id=Ar00605&sk=66CC4E00 החיים הדתיים בעין העמק והסביבה,] הצופה, 6 אוקטובר 1968, עמ' 6

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ישראלים ילידי כורדיסטן
קטגוריה:רבנים ישראלים
קטגוריה:רבנים אורתודוקסים
קטגוריה:רבני מושבים
יצחק
קטגוריה:אבות בתי דין
קטגוריה:מועצה אזורית מגידו: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1892
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1980
האאד

מפת מחוז סומלי המראה את האאד ([[גרמנית).]]
האאד או האווד (בסומלית: Hawd; בערבית: هَوْد) הוא אזור פורה בקרן אפריקה, שכולל את החלק הצפון-מזרחי של מחוז סומלי שבאתיופיה, וכן חלקים מסומליה. שטחו של האאד אינו מוגדר, על פי כמה מקורות גבולו המזרחי הוא העיר הרר י.מ. לוויס מספק פירוט רב יותר, ומסמן שגבולו הדרומי הוא הרי גוליה והרי אוגו. "הקצוות המזרחיים והצפוניים נכנסים עד לרפובליקת סומליה, בזמן שהמערביות והדרומיות (שיותר מאוחר התאחדו עם אזור אוגדן הסמוך) יצרו חלק ממחוז הררג האתיופי.". אחרי כיבושה של מזרח אפריקה האיטלקית במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, אזור זה יחד עם אוגדן היווה מוקד סכסוך בין סומליה לאתיופיה.

הבריטים החלו לשלוט באזור ב-1941 כחלק מההסכם האנגלו-אתיופי על מנת לבנות מחדש את אתיופיה אחרי מלחמת העולם השנייה. הבריטים הוסיפו את האזור לקולוניה שלהם סומלילנד הבריטית, אך באופן רשמי האזור היה תחת שליטה אתיופית. אחרי שבריטניה פינתה את האזור בשנת 1954 היא שמרה על נוכחות צבאית בהאאד. הבריטים שמרו על ההשפעה באזור כאשר נתנו לרועים סומלים להיכנס באופן חופשי לאזור האתיופים גינו את הבריטים אך הם טענו שהאזור אינו שייך לאתיופיה אלא היה חלק מסומלילנד האיטלקית.

בשנת 1960 כאשר סומליה הוקמה מאיחודם של סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית היא סירבה להכיר בגבולות שנחתמו בעבר. במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 עימותי גבול שיגרתיים עד אשר זה הגיע לכדי מלחמה, מלחמת אוגדן שבה סומליה הפסידה הפסד צורם ממנו לא התאוששה. נכון ל-2007 הגבול עדיין מתוח, באזור עצמו עמלים קבוצות בדלניות כמו החזית הלאומית לשחרור אוגדן והחזית לשחרור מערב סומליה לשעבר על מנת להסתפח לסומליה או להקים מדינה עצמאית.

==קישורים חיצוניים==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:הסכסוך האתיופי-סומלי
קטגוריה:אתיופיה: גאוגרפיה
קטגוריה:סומליה: גאוגרפיה
קטגוריה:סומלי
יעקב בבכא

הרב חכם בבכא יעקב (1870–1934, ה'תרצ"ד) היה חכם באשי של קהילת יהודי זאכו שבכורדיסטן בשנים 1890–1934.

נולד בשנת 1870 בעיר זאכו שבכורדיסטן. עוד מקטנותו התמסר ללימודי קודש והסתופף בצילם של תלמדי חכמים ונעשה בקי בתנ"ך בגמרא ובהלכות. עסק בצרכי הציבור והיה בקהילתו לרב, שליח ציבור, שו"ב (שוחט ובודק), מנקר, מוהל ודיין. על פי פקודת הממשלה הטורקית נבחר חכם בבכא יעקב לכהן כחכם באשי של קהילת יהודי זאכו. כיהן כאב בית הדין הרבני בהרכב של שלושה דיינים: חכם בבכא יעקב - אב בית דין, חכם שבתאי עלואן וחכם יוסף עמרם הלוי.

בין היתר כאשר כיהן בתפקיד הוא ייצג את ענייני העדה היהודית בפני השלטונות, ערך קבלת פנים לשליחים ונכבדים מארץ ישראל, התכתב עם הוועד הלאומי בארץ ישראל וביקש סיוע לבני קהילתו, ופיקח על ענייני הדת. חכם יעקב בבכא נפטר בשנת תרצ"ד (1934) במשרדי מושל העיר זאכו, לאחר שסיים דיון קשה בעניינם של בני עדתו.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.kurdishjewry.org.il/ishim/babka.htm חכם בבכא יעקב] , באתר הארגון הארצי של יהודי כורדיסתאן בישראל

קטגוריה:אבות בתי דין
קטגוריה:מוהלים
קטגוריה:נושאי משרת חכם באשי
קטגוריה:רבנים אורתודוקסים
קטגוריה:רבנים כורדים
קטגוריה:ילידי 1870
קטגוריה:נפטרים ב-1934
תאוברומין

מבנה התאוברומין
תאוברומין (באנגלית: Theobromine) הוא אלקלואיד מריר בצמח הקקאו, ולכן מצוי בשוקולד. תאוברומין טהור הוא אבקה גבישית שאינה מסיסה במים, וצבעה רשום כלבן או כחסר צבע.

תאוברומין הוא מטבוליט של קפאין בגוף האדם, ודומה לו בתכונותיו. תאוברומין מרחיב את כלי הדם (בניגוד לקפאין), ממריץ את פעולת הלב ומשתן. השפעתו הפסיכואקטיבית הממריצה פחותה משל קפאין. זמן מחצית החיים בבני אדם הוא כ-7 שעות, ארוך משל קפאין.

למרות שמה, התרכובת לא מכילה ברום, השם תאוברומין נגזר מתאוברומה, השם של הסוג של עץ הקקאו, (נוצר מחיבור המילים היווניות תאו - אל וברומה - אוכל, כלומר, "מזון האלים") והסיומת -ין שיש לאלקלואידים ולתרכובות אחרות שהן בסיסיות ומכילות חנקן.

את התאוברומין בודדו לראשונה מפולי הקקאו בשנת 1878 ולאחר זמן קצר הוא סונתז מקסנטין על ידי הרמן אמיל פישר.

==כימיה==
נוסחתו הכימית היא C<sub>7</sub>H<sub>8</sub>N<sub>4</sub>O<sub>2</sub>, והוא שייך לקבוצת התרכובות מתילקסנטין, הכוללת גם את התרכובות הדומות קפאין ותאופילין.

תאוברומין הוא איזומר של תאופילין וגם של פרקסנטין. תאוברומין מסווג כקסנטין דימתילי, כלומר הוא קסנטין עם שתי קבוצות מתיל.

==רעילות השוקולד לבעלי חיים==
בכמויות גדולות מדי התאוברומין בשוקולד רעיל לחיות כגון סוסים, כלבים ותוכים משום שהם אינם מסוגלים לפרק אותו באופן יעיל. התאוברומין עלול להתקיים במחזור הדם שלהם במשך שעות רבות ולגרום להתקף אפילפטי, התקף לב, דימומים פנימיים ואף מוות.

זמן מחצית החיים של תאוברומין בכלבים הוא כ-17.5 שעות. עבור כלב קטן (במשקל כ־5 קילוגרם), כמות קטלנית של שוקולד חלב היא כ־280 גרם. עבור כלב בינוני, במשקל 25 קילוגרם, כמות קטלנית של שוקולד חלב תהיה כ־1.4 קילוגרם. ככל שהשוקולד מכיל יותר קקאו יש בו יותר תאוברומין ולכן הוא יותר מסוכן לבעלי החיים המוזכרים לעיל.

==ראו גם==
*קפאין
*שוקולד
*קקאו

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:שוקולד
אוואלישווילי

הנסיכה מרים אוואלישווילי, אשתו של [[גארסוואן צ'בצ'בדזה]]
אוואלישווילי (בגאורגית: ავალიშვილი) הייתה משפחת אצולה גאורגית, שהייתה ענף של בית ציציאשווילי מהמאה השש עשרה. הנחלות הראשוניות של המשפחה היו ממוקמות במחוז ההיסטורי תורי (כיום ערוץ בורג'ומי, שמרכזו היה הכפר סַדגֶרי).

משנת 1545 והלאה הם היו ואסלים לנסיך של סאמצחה, שזמן קצר לאחר מכן הייתה תחת השפעה עות'מאנית והאסלאם. במטרה לברוח מהאיסלאמיזציה של האזור, עברו, בתחילת המאה השבע עשרה, מספר מחברי המשפחה לתוך פנים גאורגיה. אלה שנותרו באחוזות שירשו מאבותיהם הפכו למוסלמים וקיבלו את התואר בֶּכּ (بک). ענף של המשפחה באימרתי (מערב גאורגיה) ירד ממעמדו לדרגת אצולה נמוכה יותר. הפליטים באזורי מזרח גאורגיה, בכארתלי ובקאחתי, תוגמלו במספר אחוזות ותואר האצולה שלהם אושר מחדש, ב-1826 וב-1850, כנסיכים באימפריה הרוסית.

== מקורות ==

* סיריל טואמנוף (1967), "[http://books.google.com/books?id=jlE1AAAAIAAJ&dq=Studies+in+Christian+Caucasian+History&as_brr=0&pgis=1 מחקרים בהיסטוריה של הקווקז]", עמ' 270
* איוון בגרטיוני (1768-1830), [http://www.geogen.ge/indexen.php?id_menu=12&id_menu_up=2&lang=en&id_let=34&abc=1 אוואלישווילי (נסיכים)]
* מ. כיכודזה (1975), "אוואלישווילי", כרך 1 עמ' 114, 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בתי אצולה גאורגיים
קטגוריה:בתי אצולה רוסיים
ממלכת האדייה

האדייה הייתה ממלכה בתוך האימפריה האתיופית, בדרום-מערבה של אתיופיה, דרומה מהנילוס הכחול וממערבה של שאווה. שם הממלכה לקוח מהקבוצה האתנית שהקימה אותה, ההאדיים. האיזכור המוקדם ביותר היה בכברה נגסט (פרק 94), מה שמבסס את קיומה כבר במאה ה-13, אם לא קודם לכן. רבים ממלכי אתיופיה התחתנו עם נשים מממלכה זו, למשל הקיסרית הלני.

האדייה גם שלחה כוחות כחלק מההתעצמות הצבאית של הקיסר עמדה-ציון נגד עמי הצפון ובכללם היהודים.<ref></ref>

כיום האדייה היא נפה במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ושטחה מסתכם בכ-3,978 קמ"ר ומונה כ-1,506,623 תושבים.

==שפת האדייה==
האדייה היא שפה ממשפחת השפות הכושיות אותה מדברים בני ההאדייה. בעיקר באזור העיר הוסאינה (Hosaena). מבחינה בלשנית השפה דומה לשפת מאראקו (ידועה גם כליבידו) אולם נכתבת בצורה שונה.

== הערות שוליים ==

האדייה
האדייה
קטגוריה:אתיופיה: קבוצות אתניות
ללא מוצא (סרט, 1966)

ללא מוצא (באנגלית: Cul-de-Sac) הוא מותחן פסיכולוגי בריטי משנת 1966 אשר בוים על ידי הבמאי הפולני רומן פולנסקי, ונכתב יחד עם ז'ראר בראך. זהו סרטו השני של פולנסקי באנגלית.

==עלילה==
הסרט מתחיל עם הגנגסטר דיקי שדוחף את מכוניתו ההרוסה בגאות בזמן שהשותף שלו, אלבי, שוכב בתוכה, מדמם מפצעי כדור לאחר שוד כושל. מופרדים מיבשה ובאמצע כביש מרוחק, הולך דיקי אחרי חוטי טלפון לאורך הכביש עד שהוא מוצא טירה על אי שבו שוכנים ג'ורג', גבר נירוטי ונשי ואשתו הצעירה והשופעת, תרזה. דיקי משתלט על הטירה ומחזיק את השניים כבני-ערובה בזמן שהוא מחכה שהבוס שלו יבוא לחלץ אותו, אפילו בעת ביקור בלתי צפוי מאחד הקולגות של ג'ורג'.

== קישורים חיצוניים ==

"[https://www.mindattack.co.il/quest/%d7%9c%d7%9c%d7%90-%d7%9e%d7%95%d7%a6%d7%90/ ללא מוצא]" - משחק מבוסס הסרט באתר מאגר משחקי חדרי בריחה 2019

קטגוריה:סרטי 1966
קטגוריה:סרטי מתח בריטיים
קטגוריה:סרטי פלישה לבית
קטגוריה:סרטי רומן פולנסקי
ממלכת גארו

{|style="margin-right:1em; border:2px solid #000000; clear:left; background-color:#f2f2f2; padding:2px; float:left; font-size:85%;" 
|style="text-align: center;" | <font size="+1" color=black>מלכי גארו
|-
| style="padding: 0 5px; background: #ccf; text-align: center;" |שושלת טאגרא`י באשאסהו
|-
|style="text-align: center;" | אמביראג'
|-
|style="text-align: center;" | מאגאלה
|-
|style="text-align: center;" | דארו
|-
|style="text-align: center;" | צ'ווואקה
|-
|style="text-align: center;" | לאליסו
|-
|style="text-align: center;" | וואקו
|-
|style="text-align: center;" | מאלקו
|-
|style="text-align: center;" | גאביטו
|-
|style="text-align: center;" | צ'אסו
|-
|style="text-align: center;" | דאקמו
|-
|style="text-align: center;" | אוגאטה
|-
|style="text-align: center;" | דאגוי
|}
גארו (ידועה גם בשם בושה, על שם השושלת השלטת) הייתה ממלכה של הסידאמים על גבול אזור גיב באתיופיה. הממלכה גבלה בצפונה בממלכת ג'אנג'ארו, במזרחה בנהר האומו, ובדרומה בנהר הגוג'אב שהפריד אותה ממלכת קאפה, בגלל חוסר גבול מערבי ברור הממלכה הייתה צריכה להתמודד עם פלישות של האורומו מממלכת ג'ימה.

וואנר לאנג דן באפשרות שממלכת גארו הייתה חלק מאנאראה, בדרך דומה שאנאראה הייתה חלק מממלכת דמות. בזמן שלטונו של הקיסר האתיופי יסחק הראשון, גארו נפרדה מאנאראה, והייתה ממלכת לוויין של אתיופיה. במהלך המאה ה-16, הקיסר סרצה דנגל שכנע את המלך לאמץ את הנצרות כדת הממלכה. במשך המאה ה-17, אתיופיה איבדה כל מגע עם מדינה זו, גארו הייתה צריכה להתמודד עם הגירת האורומו הגדולה במהלך הגירתם לאזור גיב, ובכך גודלה של הממלכה התכווץ באופן משמעותי.

ממלכת גארו שרדה כמדינה עצמאית עד אשר נכבשה על ידי ממלכת ג'ימה תחת שלטונו של אבבה גומול. קיסר אתיופיה היילה סלאסי הוא זה שסיפח את ממלכת ג'ימה לאתיופיה. כיום אחד מצאצאיו של דאגוי, המלך האחרון של גארו, חי במצב של "חצי גירוש" בג'יראן.

== הערות שוליים ==
<div style="direction:ltr;">

</div>

גארו
גארו
סרז' לאמה

סרז׳ לאמה (בצרפתית: Serge Lama; נולד ב-11 בפברואר 1943) הוא זמר צרפתי.
== חייו ==
נולד בשם סרז' שובייה, בבורדו. ייצג את צרפת באירוויזיון 1971 עם השיר ("גן בארץ") וזכה במקום העשירי. שירו המפורסם ביותר הוא ("אני חולה"), שהתפרסם בביצועו שלו עצמו (לחן: אליס דונה). השיר זכה לגרסה עברית של משה בן-שאול בשם "בדידות", שבוצעה בעברית על ידי יזהר כהן ועל ידי הראל סקעת. הגרסה העברית אינה תרגום של המילים הצרפתיות.

ב-12 באוגוסט 1965 היה מעורב בתאונת דרכים עת נסע ברכב בו נהג חברו, אחיו של הזמר אנריקו מסיאס. הרכב התנגש בעץ ולאמה נפצע קשות. חברתו של לאמה, הפסנתרנית ליליאן בנלי, נהרגה.

התפרסם בתחרות הזמר של האירוויזיון בשנת 1971 עם השיר "Un jardin sur la terre", ובשנות ה-80 כיכב במחזמר "נפוליאון", שזכה להצלחה. מאז צאת תקליטו הראשון בשנת 1964, הוציא לאמה למעלה מ-30 תקליטים, והשתתף בסרט אחד (La courte-échelle).

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:זמרים צרפתים
קטגוריה:נציגי צרפת באירוויזיון
קטגוריה:משתתפי אירוויזיון 1971
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1943
הנדרסון

צוקי האי הנדרסון מצפון
האי הנדרסון (באנגלית: Henderson Island) הוא אי גבוה בדרום האוקיינוס השקט הממוקם על לוח טקטוני מורם. הנדרסון סופח לאיי פיטקרן בשנת 1902, וזכה למעמד של אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1988, הודות לחיי הציפורים ומאגרי הזרחה הבתוליים באי.

==גאוגרפיה==
אורכו של הנדרסון כ-10.7 קילומטרים ורוחבו כ-5.8 קילומטרים. לאי שטח של 45.4 קמ"ר ונמצא במרחק של 193 קילומטרים צפון-מזרחית לאיי פיטקרן. האי תלול וקטן מדי כדי לשמש לצורכי חקלאות וגם אין בו מים מתוקים.

עשרות טונות של פסולת פלסטיק נסחפים לחופי האי מדי שנה בזרמי האוקיינוסים. חלק מהפריטים שנמצאו באי מקורם מאירופה, המזרח התיכון, ארצות הברית ורוסיה.

==היסטוריה==
הנדרסון אינו מיושב בימינו, אך עדויות ארכאולוגיות מראות כי האי אויש על ידי מושבה פולינזית קבועה בין המאה ה-12 למאה ה-15, אך לאחר מכן שוב אין עדות להמשך ההתיישבות. הסיבה להיעלמות ההתיישבות איננה ידועה, אך סביר להניח שהסיבה קשורה להיעלמות הפולינזים מאיי פיטקרן, כאשר ככל הנראה תושבי הנדרסון הסתמכו עליהם בכל הקשור למצרכים בני-קיימא.
מראה באי הנדרסון
ב-29 בינואר 1606 התגלה האי הנדרסון על ידי המלח הפורטוגלי פדרו פרננדש דה קאירוש, אשר כינה את האי "סאן ז'ואו באפטיסטה".

ב-17 ביוני 1819 התגלה האי בשנית על ידי החובל הנדרסון מחברת הודו המזרחית הבריטית אשר העניק לאי את השם "הנדרסון".

צוות ספינת ציד הלווייתנים "אסקס" ירד לחופי הנדרסון לתקופה קצרה ונשאר באי מה-20 בדצמבר 1820, עד ל-27 בדצמבר 1820. שלושה מאנשי הצוות נותרו ושרדו באי עד לחילוצם ב-9 באפריל 1821, בעוד שחבריהם למסע המשיכו לדרום-אמריקה. אנשי האסקס האמינו כי הגיעו לאי דוסי (Ducie).

בשנת 1957 חי אדם חיי בדידות באי למשך כחודשיים, מלווה בשימפנזה, ככל הנראה עבור גימיק פרסומי. הוא חולץ לבסוף על ידי תושבים מאיי פיטקרן.

בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הביע איש העסקים האמריקאי ארתור ראטליף עניין ברכישת והשכרת האי הנדרסון לאחר פיתוחו באמצעות מסלול נחיתה, חוות בקר ואחוזה. מועצת האי פיטקרן נתנה הסכמתה לתוכניותיו באפריל 1981 אך משרד החוץ הבריטי הטיל וטו על ההחלטה ועל תוכניות הפיתוח, לאחר שקבוצות הפועלות להגנת איכות הסביבה ביקשו לשמור על האקולוגיה הטבעית של האי.

==ראו גם==
*האימפריה הבריטית

==קישורים חיצוניים==
* 

* [https://web.archive.org/web/20070810010855/http://www.winthrop.dk/hender.html אתר האי הנדרסון]
* [https://web.archive.org/web/20070928191314/http://www.britlink.org/henderson.htm האי הנדרסון ב'בריט-לינק'] - אתר המכיל מידע רב על האי

== הערות שוליים ==

קטגוריה:הממלכה המאוחדת: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:איים באוקיינוס השקט
קטגוריה:פיטקרן: איים
קטגוריה:איים לא מיושבים
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: איים לא מיושבים
ואט (מקדש)

[[ואט סאקט בתאילנד]]
וַאט הוא סוג מקדש ומנזר בודהיסטי הנפוץ מאוד בארצות דרום-מזרח אסיה. המושג "ואט" (תאית: วัด) פירושו "בית ספר". המושג ואט משמש בדרום-מזרח אסיה לתאר מקדשים המשמשים נזירים פעילים אך המונח במערב מתייחס לכל מבנה מקדש בודהיסטי, ואף חורבות של כאלו כגון ואט פהו.

הוואטים מתאפיינים במבנה סימטרי בעל גג מחודד מאוד דמוי חרוט עקמומי או פירמידה מדורגת תמירה במיוחד האופייניות בעיקר לקמבודיה. במרכז המבנה המרכזי במתחם ואט שוכן פסלו של בודהה. הואטים התאילנדים בנויים גם עם רצף גגות רעפים עקמומיים אחד מעל השני לאורך המבנה.

==ואטים ידועים==
* אנגקור ואט, קמבודיה
* ואט פהו, הר פהו קאו, לאוס
* ואט ארון, בנגקוק, תאילנד
* ואט פרה קאו, בארמון מלך תאילנד

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בודהיזם
קטגוריה:מבני דת
קטגוריה:מקדשים בודהיסטיים
קטגוריה:מנזרים בודהיסטיים
ממלכת גארה

גארה הייתה אחת מהממלכות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה. ממלכה זו התגבשה במאה ה-19. גארה גבלה בצפונה בממלכת גאמה, במזרחה בממלכת גומה וממערבה בנהר גוג'אב שהפריד אותה מממלכת קאפה. עיר הבירה שלה הייתה העיר צ'אלה (שידועה גם בשם כירה). שטחה של ממלכת גארה חופף לחלוטין את שטחו של פלך גארה שבנפת ג'ימה שבמחוז אורומיה המודרני.
{|style="margin-right:1em; border:2px solid #000000; clear:left; background-color:#f2f2f2; padding:2px; float:left; font-size:85%;" 
|style="text-align: center;" | <font size="+1" color=black>מלכי גארה
|-
| style="padding: 0 5px; background: #ccf; text-align: center;" |שושלת גארה
|-
|style="text-align: center;" | אבבה סירבה
|-
|style="text-align: center;" | ראיה
|-
|style="text-align: center;" | מאצ'ה
|-
|style="text-align: center;" | אקאקו
|-
|style="text-align: center;" | ג'ימה
|-
|style="text-align: center;" | אבו
|-
|style="text-align: center;" | סאייו
|-
|style="text-align: center;" | בובו
|-
|style="text-align: center;" | טולו גאנג'
|-
|style="text-align: center;" | אבבה באסו
|-
|style="text-align: center;" | אבבה ראגו הראשון
|-
|style="text-align: center;" | אבבה מאגאל
|-
|style="text-align: center;" | אבבה ראגו השני
|-
|style="text-align: center;" | גאנה פה
|}
ממלכת גארה הייתה מוקפת בגבעות, אף על פי שאדמת ביצות קיימות בגבעות הצפוניות. האוכלוסייה בממלכה נכון לשנת 1800 הייתה בין 150,000 לבין 160,000 נפש. תחילת עונת השתיל בממלכה הייתה באפריל והאסיף באוגוסט, שונה במקצת מיתר ממלכות אזור גיב שבהן שותלים בפברואר ואוספים ביולי. שוני זה נובע מכך שגארה השתמשה בלוח שנה שונה. על פי הפרופסור מוחמד חסן גארה "הייתה, וגם כיום, הארץ העשירה בדבש" ולטענתו הדבש של גארה הוא הדבש הטוב ביותר באתיופיה. חסן רשם שמונה סוגים של דבש שגדלים בגארה, הטוב ביותר הוא האביצ'אה ("כהה"). חסן מסכם בדבריו "זה לא מפתיע שאזור זה סיפק למלכים דבש". 

גארה הוא גם מקומו של הר יג'ארסה, שנחשב קדוש לעם האורומו. על פי אמונתם אלוהים ישב בהר זה ויחל את יום הדין.

== היסטוריה ==

לפי בקינגהאם והאנטינגפורד, יש עדות שממלכת גארה הייתה קיימת עוד לפני הגירת האורומו הגדולה. אף על פי כן, לפי מוחמד חסן גארה הייתה הממלכה האחרונה שהוקמה באזור גיב ונוסדה על ידי גאנג'י, "מנהיג מלחמה מצליח שהמליך עצמו למלך" בסביבות 1835 אבל מת מיד אחר כך. אחריו הממלכה החדשה הוקמה על ידי אבבה באסו, שהיה שליט לא פופולרי, ובסופו של דבר הודח על ידי אחיו אבבה ראגו השני, וגורש לממלכת ג'ימה. 

על פי החוקר טרימינאם, זכתה הממלכה לפריחה תחת המלך אבבה מאגאל, שאימץ את דת האסלאם, למרות זאת נתיניו עדיין היו נוצרים. לא ברור איזה מלך מאזור גיב אחראי על ההמרה של המלך. טרימינאם מייחס את שכנוע זה להתאסלמות לאבבה ג'אביר מלכה של ממלכת גאמה, מוחמד חסן לעומת זאת מייחסה לאבבה באגיבו מלכה של ממלכת לימו-אנארה, שהציע לתמוך באבבה מאגאל בקרב על המלוכה לבכך נתן למיסיונרים מוסלמים להיכנס לממלכתו. בעקבות מותו של המלך אבבה מאגאל אשתו גאנה פה הייתה הסגנית של בנם שהומלך אך למעשה הייתה המלכה בפועל, בסופו של דבר גאנה פה ובנה נהפכו לאסירים בעיר ג'ימה כאשר הדאג'אזמאץ' באשה אבאה כבש את הממלכה ב-1887.

== הערות שוליים ==
<div style="direction:ltr;">

</div>

גארה
גארה
ונוסה

ונוסה (איטלקית Venosa) היא עיר באיטליה השוכנת בנפת פוטנצה, בצפון מחוז בזיליקטה, סמוך למפגש הגבולות שלו עם מחוזות קמפניה ופוליה. העיר שוכנת באזור וולטורה, כ-10 קילומטר מהנהר אופנטו (Ofanto). בעיר התגוררו 12,147 תושבים בשנת 2004.

== היסטוריה ==
ונוסה ומיקומה בין שלושת המחוזות
בתקופה הרומאית הייתה העיר ידועה בשם ונוסיה, שכנה בחבל סאמניום על גבול לוקאניה, נכבשה על ידי רומא במלחמה הסאמניטית השלישית בשנת 291 לפנה"ס, וחוברה לדרך אפיה. לעיר הייתה חשיבות אסטרטגית, ומעמד של קולוניה רומאית. העיר נותרה נאמנה לרומא בתקופת המלחמות הפוניות.

במלחמת בעלות הברית נתפסה העיר על ידי כוחות הסאמניטים, אך הצבא הרומאי בפיקוד מטלוס פיוס כבש אותה בחזרה, תוך הריגת אחד ממנהיגי המרד, קווינטוס פופדיוס סילו.

באזור העיר נותרה שרידי החומה העתיקה והאמפיתיאטרון. שרידי הקטקומבות היהודיות בוונוסה עם הקדשות בעברית, יוונית ולטינית מהמאה הרביעית והחמישית לספירה שרדו אף הן. בעיר ונוסיה נולד בשנת 65 לפנה"ס המשורר הורטיוס.

פרט מהקטקומבות בונוסה
פסל אריה מהתקופה הרומית בוונוסה

==ראו גם==
* הקטקומבות היהודיות בוונוסה

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

*
קטגוריה:בזיליקטה: ערים
קטגוריה:איטליה: אתרים ארכאולוגיים