אלימות נגד יהודים במרכז אירופה ובמזרחה (1944–1946)

האלימות האנטי-יהודית במרכז אירופה ובמזרחה, בעקבות נסיגת כוחות הכיבוש הגרמנים הנאצים והגעת הצבא האדום הסובייטי בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, נקשרה בחלקה לאנרכיה שלאחר המלחמה ולכאוס כלכלי שהחריף עקב הסטליניזם בשטחי הרפובליקות הסובייטיות ובשטחי מדינות לוויין שנוספו לתחום השליטה של ברית המועצות. התקפות אנטישמיות הפכו תכופות בעיירות סובייטיות שנפגעו במלחמה, בשווקים, בחנויות שהתרוששו עקב המלחמה, בבתי ספר ואף במפעלים ובמוסדות ממלכתיים. מכתבי מחאה נשלחו למוסקבה מכמה עיירות רוסיות, אוקראיניות ובלארוסיות על ידי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי שהיה מעורב בתיעוד השואה.

== אלימות נגד יהודים בברית המועצות ==
השלטונות הסובייטים לא הצליחו לשנות את התעמולה האנטי-יהודית של היטלר, כתב אל"ם דוד דרגונסקי. גורמים אנטישמיים מקרב משתפי הפעולה הנאצים לשעבר בברית המועצות קיבלו במקרים רבים אחריות וסמכות על מפעלים ורשויות מדינתיים רשמיים. שלמה מיכאלס, יו"ר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי שנרצח במינסק בינואר 1948, כתב כי בתים יהודיים שהוחרמו מבעליהם בתקופת השואה, לא הוחזרו לבעליהם. בברדיצ'ב, מוגילב-פודולסק, באלטה, ז'מרינקה, ויניצה, חמילניק, רפלובקה העתיקה וכן בעיירות רבות אחרות נאלצו יהודים להישאר באזורי גטאות לשעבר, למען ביטחונם האישי. הוועד היהודי האנטי-פשיסטי היה מטרה לפגיעתן של הרשויות הסובייטיות במסגרת מאבקן נגד הקוסמופוליטיות במחצית השנייה של שנות הארבעים וכן בליל רצח המשוררים.<ref name="Medvedev"></ref><ref name="Pinkus"></ref>

רצח מיכאלס סימן את תחילת הדיכוי בהיקף ארצי של יהודים שהואשמו בריגול ובפשעים כלכליים. מספר חודשים לאחר רצח מיכאלס נעצרו דמויות יהודיות אחרות. מערכה ציבורית נגד הציונות החלה בסתיו 1948. בסוף העשור נעלמו יהודים מהדרג העליון של המפלגה ברפובליקות הסובייטיות.<ref name="ZYGi"></ref> לאחר מכן נערך משפט הרופאים בשנים 1952–1953, בליווי פרסומים אנטישמיים בתקשורת<ref name="Brent-Naumov"></ref> וכן מאות חקירות בעינויים.<ref name="S-Mo"></ref> מרבית מדינות ברית המועצות לא הכירו במעורבותן של משטרות העזר המקומיות בשואה.<ref name="MM"></ref><ref name="AG"></ref><ref name="JPHi"></ref> רוב 300,000 אנשי השוצמנשפט בשטחים הכבושים על ידי גרמניה בברית המועצות<ref name="dean"></ref><ref name="ASi-1"></ref> חזרו לחייהם הקודמים, כולל אנשי משמר העם של בלארוס שהשתתפו בפעולות בהן נרצחו כ-30,000 יהודים<ref name="Mironowicz"></ref> ואנשי משטרת העזר האוקראינית שהיו אחראים להשמדת 150,000 יהודים באזור ווהלין.<ref name="ASt"></ref> חרושצ'וב הצהיר כי היהודים אינם רצויים באוקראינה.<ref name="BPi"></ref>

ב-4–7 בספטמבר 1945 <ref></ref> הוכו בקייב כמאה יהודים, מתוכם 36 אושפזו וחמישה מתו מפצעיהם.<ref>Amir Weiner. Making Sense of War: The Second World War and the Fate of the Bolshevik Revolution. Princeton University Press. 2008. p. 192.</ref> ברובצובסק שברוסיה התרחשו מספר תקריות אנטישמיות בשנת 1945.<ref></ref>

== אלימות נגד יהודים במדינות לוויין ==
לאחר ההשתלטות הסובייטית על פולין "ניתן היה לייחס רק חלק ממות היהודים לאנטישמיות", כתב יאן טומאש גרוס.<ref name="Gross"></ref> הרוב נגרם כתוצאה מההתקוממות האנטי-קומוניסטית נגד הממשלה הפרו-סובייטית החדשה.<ref name="SG-1"></ref> באלימות האנטי-יהודית בפולין בשנים 1944–1946 נרצחו לפחות 327 יהודים.<ref name="Engel"></ref> ועם זאת, בפוגרום קיילצה ב-4 ביולי 1946 בעיר קיילצה שבפולין, שסיבותיו היו אנטישמיות בבירור (עלילת דם), נרצחו 47 מתוך 163 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר, וכ-80 נפצעו. בפוגרום קרקוב באוגוסט 1945 נרצחה יהודיה ונפצעו מספר יהודים.

מאות יהודים ניצולי השואה ששבו לבתיהם ברומניה נרצחו.<ref></ref><ref>ז'אן אנצ'ל, "The Return of the Survivors from Transnistria," in David Bankier, ed., The Jews Are Coming Back (Yad Vashem, 2005), 241.</ref> אירועים אנטי-יהודיים, לעיתים על סמך האשמות בעלילות דם, התרחשו בהונגריה בתריסר מקומות,,<ref></ref><ref></ref><ref></ref> למשל בקונמדרס ובמישקולץ ("פוגרום מישקולץ").

בטופולצ'אני שבסלובקיה נפצעו 48 יהודים בספטמבר 1945 ב"פוגרום טופולצ'אני" . מספר יהודים נרצחו בקולבאשוב בדצמבר. 13 אירועים אנטי-יהודיים התרחשו ב-1 באוגוסט 1946. הגדול ביותר היה בעיר סילינה, שם נפצעו 15 בני אדם.<ref></ref> מאורעות אנטישמיים התרחשו בברטיסלבה באוגוסט 1946 ובאוגוסט 1948, ומהומות אנטי-יהודיות פרצו במספר מוקדים אחרים.<ref></ref>

==השלכות==
עשרות אלפי יהודים ניצולי השואה התרכזו לאחר השואה בגרמניה, אוסטריה ואיטליה, במחנות עקורים. רבים מהם ביקשו לחזור לבתיהם במזרח אירופה, כדי לחפש קרובי משפחה שאולי שרדו את השואה וכן כדי לנסות להשיג שרידי רכוש, בתים וקרקעות שהיו בבעלותם. הידיעות על הפוגרומים במזרח אירופה גרמו לרבים מהם לשנות את תוכניותיהם ולחתור לפתרונות חלופיים, בעיקר הגירה לארצות שמעבר לים (ארצות הברית, ארגנטינה ואוסטרליה) או עליה לא חוקית לארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי. כמו כן גרמו הפוגרומים לעשרות אלפי יהודים לברוח ממזרח אירופה במסגרת "הבריחה" ולהתרכז במחנות העקורים במערב אירופה.

==ראו גם==
* אלימות נגד יהודים בפולין, 1944–1946
* אלימות נגד יהודים בצ'כוסלובקיה, 1918–1920

== לקריאה נוספת ==
* 
* [http://www.quest-cdecjournal.it/focus.php?id=212 אנטישמיות בחסות המדינה בברית המועצות לאחר המלחמה.] [http://www.quest-cdecjournal.it/focus.php?id=212 מחקרים ונקודות מבט מאת אנטונלה סלומוני]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:רומניה: אנטישמיות
קטגוריה:הונגריה: אנטישמיות
קטגוריה:רוסיה וברית המועצות: אנטישמיות
קטגוריה:פולין: אנטישמיות
קטגוריה:ניצולי השואה באירופה (1945–1956)