חללי ישראל במלחמת העצמאות

אנדרטת [[יד הזיכרון למגיני ירושלים]]
במהלך מלחמת העצמאות (30 בנובמבר 1947 – 20 ביולי 1949) נהרגו 5,677 מאנשי היישוב ומדינת ישראל הצעירה. 4,762 חיילים נפלו במערכה ו-915 אזרחים ניספו בפעולות איבה. היו אלו האבידות הכבדות ביותר שסבלה מדינת ישראל במהלך איזו ממלחמותיה – כ-0.9 אחוזים מבין כ-630 אלף תושבי היישוב בעת פרוץ המלחמה. אחד מבין 111 תושבים לערך נפל במערכה.

==רקע==

מלחמת העצמאות פרצה למחרת החלטת עצרת האו"ם על קבלת תוכנית החלוקה לארץ ישראל המנדטורית. באותה עת התגוררו בארץ כ-750 אלף ערבים וכ-630 אלף יהודים. ריכוזי האוכלוסייה היהודיים נמצאו בעיקר במישור החוף, בירושלים, בגליל התחתון ובעמק יזרעאל. אוכלוסייה יהודית גדולה התגוררה בערים מעורבות, ובראשן ירושלים. יישובים יהודים רבים היו מבודדים בתוך אוכלוסייה ערבית עוינת ודרכי התחבורה אליהם היו מאוימות.

תמצית שלבי המלחמה הייתה:
* 30 בנובמבר 1947 – 3 באפריל 1948: שלב זה התאפיין במאבק על השליטה בדרכים ובערים המעורבות. הערבים תקפו בעיקר את צירי התנועה שהובילו ליישובים יהודיים מבודדים (כולל ירושלים המערבית), ואילו כוחות ההגנה נקטו בדרך כלל באסטרטגיה הגנתית, והסתפקו בפעולות תגמול נקודתיות;
* 3 באפריל 1948 – 14 במאי 1948: בשלב זה היוזמה עברה לידי הכוח הצבאי של היישוב, שפתח בשורת מתקפות בכוחות גדולים יחסית במספר אזורים, בהתאם לקווי המתאר של תוכנית ד'. כוחות ערביי ארץ ישראל והמתנדבים הערביים שסייעו בידם הובסו ברובם. כוחות 'ההגנה' השתלטו על שטחים נרחבים באזור שפלת החוף, בגליל המזרחי והמערבי ובפרוזדור ירושלים וכבשו את מרבית הערים המעורבות ומספר ערים ערביות.
* 15 במאי 1948 – 10 ביוני 1948: פלישת צבאות ערב הסדירים – מצרים, הלגיון הערבי, עיראק, סוריה ולבנון, מיד לאחר תום המנדט הבריטי. בשבועיים הראשונים של הפלישה היוזמה הייתה בידי הצבאות הפולשים והכוחות הישראלים התמקדו בבלימת התקדמותם. מסוף מאי החלו כוחות צה"ל לבצע שורת התקפות נגד, שרובן הסתיימו בכישלון.
* 11 ביוני 1948 – 7 ביולי 1948: ההפוגה הראשונה – פסק הזמן נוצל על ידי שני הצדדים להתארגנות מחדש לקראת חידוש הלחימה ולהתעצמות צבאית.
* 8 ביולי 1948 – 18 ביולי 1948: קרבות עשרת הימים. בשלב זה היוזמה עברה לידי צה"ל, שביצע מספר מתקפות נגד חילות המשלוח הערביים וכוחות צבא ההצלה, במהלכן השתלט על שטחים נרחבים בגליל התחתון, בשפלה ובפרוזדור ירושלים.
* 19 ביולי 1948 – 20 ביולי 1949, מהכרזת ההפוגה השנייה עד חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון, עם סוריה. בתקופה זו יזם צה"ל מספר מבצעים צבאיים גדולים, שנמשכו מספר ימים כל אחד, השתלט על שטחים נרחבים בגליל, בנגב ובערבה, מוטט את 'צבא ההצלה' והביס את הצבא המצרי (למעט ברצועת עזה).

==איכות המקורות==
הביוגרפיות של כל החללים נלקחו ממאגר יזכור ומהאתר לזכר האזרחים נפגעי פעולות האיבה. ככלל, מאגר יזכור מכיל סיפורי חיים עשירים ושלמים במידע ביוגרפי יותר מאשר האתר לזכר האזרחים נפגעי פעולות האיבה, שהביוגרפיות בו מתמקדות בעיקר במועד ומקום הנפילה של החלל ובנסיבותיה.

==ההבחנה בין חיילים לבין אזרחים==
ההבחנה בין חיילים לבין אזרחים במהלך המלחמה – ובמיוחד בשלביה הראשונים – לא הייתה חדה וברורה. כשפרצה המלחמה היו המסגרות הצבאיות של היישוב – למעט הפלמ"ח – בשלבי התארגנותן הראשונים, במקביל לגיוס הכללי לשירות צבאי שהוכרז ביישוב. אזרחים רבים השתתפו בפעולות הגנה על יישוביהם שהותקפו. חלקם אחזו בנשק ונלחמו, גם מבלי ללבוש מדים ולהשתייך רשמית ליחידות לוחמות. אחרים עסקו בפעולות עזר – קשרות, רפואה ועוד – בגזרות המלחמה השונות, וחלקם נפלו בקרב. לכן חוילו לאחר מותם לאחר המלחמה רבים מן האזרחים שנפלו – למעשה כל אלו שמילאו תפקיד לוחם פעיל ותפקיד עזר לפעולות הצבאיות. על כן ניתן לומר שבפועל מספר האזרחים שנפלו היה גבוה באופן ניכר ממספרם הרשמי. אזרחים לא מעטים נפלו במהלך קרבות השיירות בחודשים הראשונים למלחמה, אך למעשה כולם חוילו לאחר מותם, כך שכל חללי הקרבות הללו נמנים עם אנשי הצבא שניספו.

מקרה טראגי המדגים את הקו הדק שהפריד במלחמה בין חיילים לבין אזרחים הוא של התינוקת אילנה אפרתי, בת 11 חודש, ואמה רות. הן נהרגו יחד בהפגזה שהונחתה על בית הילדים בקיבוץ משמר העמק ב-4 באפריל 1948. אילנה הפעוטה הוכרה כנופלת אזרחית. רות, שנמצאה בתפקיד על משמר הילדים בבית הילדים, חוילה לאחר מותה.

==האבידות במהלך המלחמה==
{| class="wikitable sortable"
|+ טבלה 1 – מספר החללים לפי חודש הנפילה
|-
! חודש !! חיילים !! אזרחים !! סך הכל
|-
| נובמבר–דצמבר 1947 || 124 || 109 || 233
|-
| ינואר 1948 || 161 || 46 || 207
|-
| פברואר 1948 || 131 || 97 || 228
|-
| מרץ 1948 || 297 || 58 || 355
|-
| אפריל 1948 || 474 || 72 || 546
|-
| מאי 1948 || 1,068 || 215 || 1,283
|-
| יוני 1948 || 663 || 144 || 807
|-
| יולי 1948 || 732 || 103 || 835
|-
| אוגוסט 1948 || 119 || 15 || 134
|-
| ספטמבר 1948 || 116 || 22 || 138
|-
| אוקטובר 1948 || 346 || 6 || 352
|-
| נובמבר 1948 || 89 || 1 || 90
|-
| דצמבר 1948 || 213 || 6 || 219
|-
| ינואר 1949 || 100 || 2 || 102
|-
| פברואר 1949 || 15 || 2 || 17
|-
| מרץ 1949 || 32 || 2 || 34
|-
| אפריל 1949 || 31 || 4 || 35
|-
| מאי 1949 || 16 || 7 || 23
|-
| יוני 1949 || 18 || 2 || 20
|-
| יולי 1949 || 17 || 2 || 19
|-
| סך הכל || 4,762 || 915 || 5,677
|}

==החללים אנשי הצבא==
4,762 חיילים נפלו במלחמה. האבידות הצבאיות הקשות התרחשו בשמונת החודשים הראשונים של המלחמה: מנובמבר 1947 ועד סוף אפריל 1948 נפלו כ-25 אחוזים מהחללים הצבאיים, ואילו בחודשים מאי–יולי 1948 נהרגו יותר מ-50 אחוזים מהם.

===חלוקה לפי מקומות הנפילה===
החלקה הצבאית בקיבוץ יד מרדכי
* אזור הצפון - 991
** גליל עליון, כולל צפת - 385
** מרכז הגליל - 11
** גליל מערבי - 197
** גליל תחתון - 112
** כנרת, כולל טבריה - 20
** עמק הירדן - 105
** עמק בית שאן - 12 
** עמק יזרעאל - 64
** הגלבוע - 33
** צפון השומרון - 52

* אזור חיפה - 208
** העיר חיפה - 112
** פאתי חיפה - 31
** חוף הכרמל - 53
** רמות מנשה - 12

* אזור המרכז - 828
** אזור המרכז (לא כולל הדרך לירושלים) - 596
** השרון - 153
** מישור החוף (לא כולל חוף הכרמל) - 79

* אזור תל אביב - 176
** העיר תל אביב - 111
** פאתי תל אביב - 28
** יפו - 37

* אזור ירושלים - 1,497
** העיר ירושלים - 547
** פאתי ירושלים - 204
** יהודה, כולל גוש עציון - 262
** הדרך לירושלים - 484

* אזור הדרום - 881
** הנגב - 839
** לכיש - 29
** ים המלח - 13 

* חוץ לארץ - 16
* מקומות אחרים (כולל לב השומרון) - 17
* מקומות נפילה לא ידועים - 148

לפחות 42 מאנשי הצבא שנפלו נהרגו מאש הכוחות הבריטים.

אנשי הצבא שנפלו כוללים כמאה חללים שמקום קבורתם לא נודע. מהאחרים נקברו כ-44 אחוזים – כ-2,100 – בבתי הקברות הצבאיים בהר הרצל בירושלים ובנחלת יצחק שבתל אביב. 1,580 נקברו ב-25 בתי קברות צבאיים אחרים, וכ-960 הובאו לקבורה בכ-160 בתי קברות של ערים ויישובים, כולל חמישה בתי קברות השוכנים מחוץ לישראל.

===חלוקה לפי גיל ומגדר===
טקס זיכרון ב[[קריית אתא, שנות ה-50]]
{| class="wikitable sortable"
|+ טבלה 2 –גילאי החללים אנשי הצבא
|-
! קבוצת גיל !! מספר !! אחוז
|-
| 15 - 10 || 20 || 0.42
|-
| 17 - 16 || 221 || 4.64
|-
| 21 - 18 || 1,800 || 37.80
|-
| 26 - 22 || 1,432 || 30.07
|-
| 30 - 27 || 468 || 9.83
|-
| 34 - 31 || 277 || 5.82
|-
| 39 - 35 || 305 || 6.40
|-
| 49 - 40 || 177|| 3.72
|-
| 75 - 50 || 42 || 0.88
|-
| לא ידוע || 20 || 0.42
|-
| סך הכל || 4,762 || 100
|}

משמעות הנתונים היא כי בני 18 עד 26 היוו 67.87 אחוזים מכלל החללים - שניים מכל שלושה. בני 27 עד 39 היוו 22.05 אחוזים נוספים, וביחד בסך הכל מדובר בכמעט 90 אחוזים מהחללים. בני פחות מ-18 היוו חמישה אחוזים מהחללים אנשי הצבא, וכך בקירוב גם בני ה-40 ויותר.

המבוגר בחללים הצבאיים היה דוד גרין, בן 75, איש הש"י.

בין החיילים שנפלו במערכה היו 141 נשים, המבוגרת בהן הייתה בת 55. 12 מהן היו נערות בגילאים 15 עד 17. 78 מהנשים (למעלה ממחציתן) היו בנות 18 עד 22. רוב החיילות נהרגו בעת ששימשו כחובשות או כקשריות או בתפקידי עזר אחרים, אך לא מעטות נפלו במלאן תפקיד לחימה. 23 נשים שחוילו נפלו בקרבות גוש עציון, ו-17 נמנו בין חללי שיירת הדסה בירושלים. נשים רבות ניספו בעת שמילאו תפקיד בהגנת ישוביהם שהותקפו – ברובע היהודי בירושלים, ברמת רחל, בניצנים ובמקומות נוספים. נשים רבות בתפקיד ניספו בהפגזות הלגיון על ירושלים המערבית. רוב הנשים (111) נפלו עד לתום קרבות עשרת הימים ביולי 1948.

בשל אופייה הנרחב של המלחמה התרחשו במהלכה טרגדיות גדולות במיוחד. ב-34 מקרים לפחות נפלו שני אחים מאותה משפחה; שני זוגות של אחים נפלו בקרב שיירת יחיעם. במקרים נוספים נפלו אבות ובניהם ובני זוג.

===לוחמים קטינים שנפלו===
על פי הערכת החוקר מנחם סופר נטלו חלק פעיל במלחמה כ-600 נערים בני למטה מ-18 – מלבד בני הנוער ששירתו במסגרת הגדנ"ע – ומאלו כ-114 נפלו במערכה. כאמור לעיל, מאגר יזכור מונה 241 חללים בקבוצת גיל זו. הצעיר בהם היה ניסים גיני, בן 10, ששימש כקשר ברובע היהודי בירושלים העתיקה.

===חלוקה לפי ארצות מוצא===
עולים ב[[נמל חיפה, 1945]]
ידועה ארץ הלידה של מרבית הנופלים הצבאיים, אשר הגיעו מעשרות ארצות מוצא:
{| class="wikitable sortable"
|+ טבלה 3 - ארצות הלידה של החללים הצבאיים
|-
! ארץ/מדינה !! מספר
|-
| ארץ ישראל || 1,325
|-
| פולין (כולל גליציה) || 1,006
|-
| גרמניה || 456
|-
| רומניה || 447
|-
| צ'כוסלובקיה || 179
|-
| ברית המועצות, רוסיה, אוקראינה, בלארוס || 163
|-
| הונגריה || 153
|-
| תימן || 127
|-
| אוסטריה || 107
|-
| טורקיה || 91
|-
| בולגריה || 69
|-
| סוריה || 68
|-
| עיראק || 61
|-
| ליטא || 53
|-
| יוון || 49
|-
| מצרים || 46
|-
| מרוקו || 41
|-
| ארצות הברית || 35
|-
| צרפת || 30
|-
| איטליה || 28
|-
| יוגוסלביה || 23
|-
| לטביה || 23
|-
| איראן || 16
|-
| לבנון || 16
|-
| לוב || 15
|-
| בריטניה || 14
|-
| אלג'יריה || 12
|-
| אפגניסטן || 12
|-
| קנדה || 12
|-
| קובה, מקסיקו, ונצואלה, ארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה || 12
|-
| בלגיה || 11
|-
| הולנד || 8
|-
| דרום אפריקה || 4
|-
| תוניסיה || 4
|-
| אתיופיה || 3
|-
| דנמרק || 2
|-
| ספרד || 2
|-
| קפריסין || 2
|-
| אוסטרליה || 1
|-
| הודו || 1
|-
| שוודיה || 1
|}

בחלוקה לפי יבשות:
* אירופה - 2,842
* אסיה - 1,719 <small>(1,325 מארץ ישראל)</small>
* אפריקה - 125
* אמריקה - 59
* אוסטרליה - 1

כמעט מחצית מהחללים (48.9%) היו ילידי ארץ ישראל או פולין, ואילו שני שלישים מהם (67.9%) היו יוצאי ארבע ארצות - ארץ ישראל, פולין, גרמניה ורומניה.

27.82% מן החללים הצבאיים (1,325) היו ילידי הארץ ו-71.40% (3,400) היו ילידי חו"ל (ארץ הלידה של 37 חללים (0.78%) אינה ידועה). שיעורם של החללים ילידי הארץ בקרב הנופלים הלך ופחת במהלך המלחמה: 35.05% מנובמבר 1947 ועד אפריל 1948, 27.58% במאי-יולי 1948, 20.66% מאוגוסט 1948 עד יולי 1949. במקביל עלה שיעורם של החללים ילידי חו"ל בקרב הנופלים - 63.94%, 71.77% ו-78.53% בשלוש התקופות האמורות, בהתאמה.

===חלוקה לפי שנות עלייה===
ידועה שנת העלייה של 3,278 מן החללים הצבאיים שנולדו מחוץ לארץ ישראל:

{| class="wikitable sortable"
|+ טבלה 4 - שנות העלייה לארץ ישראל של הנופלים הצבאיים
|-
! שנים !! מספר
|-
| עד 1931 || 359
|-
| 1932-39(העלייה החמישית) || 1,297
|-
| 1940-45 || 631
|-
| 1946 || 338
|-
| 1947 || 291
|-
| 1948 || 351
|-
| 1949 || 11
|}

מהנתונים עולה כי מחצית מהנופלים שידועה שנת עלייתם הגיעו לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. היתר עלו לאחר מכן, ורובם (30%) עלו בשנת 1946 ולאחריה. 

כ-360 עולים שעלו לאחר פרוץ מלחמת העצמאות זכו לחיות בארצם החדשה זמן קצר בלבד לפני שנפלו בקרב. 

===חללים שורדי השואה===
[[אנדרטת נצר אחרון בהר הרצל]]
758 מחללי המלחמה הצבאיים - 15.9% - היו שורדי השואה. הם היו יוצאי כ-17 ארצות:

{| class="wikitable"
|+ טבלה 5 - ארצות הלידה של החללים שורדי השואה
|-
! ארץ לידה !! מספר
|-
| פולין || 262
|-
| רומניה || 200
|-
| הונגריה || 96
|-
| צ'כוסלובקיה || 85
|-
| גרמניה || 25
|-
| יוון || 17
|-
| צרפת || 12
|-
| ברית המועצות || 10
|-
| ליטא || 10
|-
| בולגריה || 8
|-
| יוגוסלביה || 8
|-
| בלגיה || 6
|-
| איטליה || 5
|-
|הולנד || 5
|-
| אוסטריה || 4
|-
| לוב || 1
|-
| תוניסיה || 1
|-
| ארץ לידה לא ידועה || 3
|}

כך, רוב שורדי השואה שנפלו (60.9%) היו ילידי פולין או רומניה.

178 מהשורדים עלו לארץ עד שנת 1945, והיתר (580) עלו לאחר מכן. 132 הגיעו לארץ לאחר פרוץ מלחמת העצמאות וזכו לחיות בה רק זמן קצר לפני שנפלו בקרב.

===חללים לא יהודים===
בין החללים היו תשעה לא-יהודים, שהתנדבו להילחם לצד היישוב וישראל.. כמו כן נפלו 12 חיילים ישראלים דרוזים וערבים וחייל אחד שהתגייר (ברוך מזרחי).

===קצינים בכירים===
שמונה קצינים בכירים של ההגנה וצה"ל נפלו במערכה. דרגות אלוף וסגן אלוף ניתנו להם לפני מותם או אחריו:
* יהושע גלוברמן – אלוף, מפקד מחוז תל אביב של ההגנה
* דוד מרכוס – אלוף, מפקד חזית ירושלים
* מודי אלון – סגן אלוף, מפקד טייסת הקרב הראשונה בחיל האוויר
* יצחק דובנו – סגן אלוף, קצין ההדרכה של הפלמ"ח ומפקד קיבוץ נגבה
* מרדכי נימצביצקי – סגן אלוף, ראש הג"א
* שמואל פומרנץ – סגן אלוף, איש מח"ל ומפקד מבצע ולווטה
* יונה רסין – סגן אלוף, מראשי הש"י
* ישראל שחורי – סגן אלוף, מפקד מרחב תל אביב ויפו הכבושה.

במלחמה נפלו גם 11 קצינים בדרגת רב-סרן.

==החללים האזרחים==
האנדרטה לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה]]
===חלוקה לפי גיל ומגדר===
915 האזרחים שנהרגו כללו 719 בגירים – 460 גברים ו-259 נשים, ו-196 קטינים מתחת לגיל 18.

בין הקטינים שניספו נמנו 105 בני 11 עד 17 ו-91 ילדים עד גיל 10, לרבות 25 פעוטות עד גיל 3. כאמור, קטינים נוספים נפלו בשירות צבאי וחוילו לאחר מותם.

שבעה מן החללים האזרחיים היו אלמונים – שישה גברים ואשה אחת – שנקבע כי היו יהודים, והובאו לקבורה מבלי שזוהו.

===נסיבות הנפילה===
{| class="wikitable"
|+ טבלה 6 – החללים האזרחים לפי המקומות שבהם נפלו
|-
! מקום !! מספרהחללים
|-
| ירושלים || 406
|-
| תל אביב || 203
|-
| חיפה || 126
|-
| טבריה || 18
|-
| ראשון לציון || 15
|-
| רחובות || 12
|-
| יפו || 8
|-
| עכו || 8
|-
| חולון || 7
|-
| עפולה || 6
|-
| קריית מוצקין || 6
|-
| רמלה || 6
|-
| משמר העמק || 6
|-
| צפת || 5
|-
| נהריה || 5
|-
| רמת גן || 5
|-
| מקומות אחרים || 73
|-
| סך הכל || 915
|}

מהנתונים עולה כי 80 אחוזים מהאזרחים שניספו נהרגו בשלוש הערים הגדולות – ירושלים, תל אביב וחיפה. בירושלים לבדה נפלו כ-44 אחוזים מהקורבנות האזרחיים.

שני גורמים עיקריים הביאו למותם של רוב החללים האזרחים:
* פעולות האיבה שהתנהלו בין שתי הקהילות, הערבית והיהודית, בערים המעורבות, שבהן רב החיכוך בין הצדדים – ירושלים, חיפה, טבריה, צפת. פעולות האיבה התנהלו גם בגבולות שבין יפו הערבית ליישובים העבריים הסמוכים לה – תל אביב, בת ים וחולון. הן כללו בעיקר צליפות, הפעלת מכוניות תופת וכן התקפות מקומיות. לאחר כיבוש הערים המעורבות (למעט ירושלים) על ידי היישוב וצה"ל באפריל ובמאי 1948 פסקו התקריות הללו ברובן.
* הפעלת אמצעי לחימה מודרניים על ידי צבאות ערב הפולשים נגד ריכוזי האוכלוסייה הישראלית – הפגזות ארטילריות בירושלים (על ידי הלגיון), הפצצות מן האוויר נגד ערי החוף, בעיקר תל אביב (על ידי חיל האוויר המצרי). אירועים אלו התחוללו בעיקר חודשים מאי–יולי 1948.

הפיגוע ברחוב בן יהודה בירושלים, 22 בפברואר 1948]]
{| class="wikitable"
|+ טבלה 7 – מספר האזרחים שנהרגו לפי חודש ומקום הנפילה
|-
! חודש !! ירושלים !! תל אביב !! חיפה !! מקומותאחרים !! סך הכל
|-
| נובמבר 1947 || || || || 6 || 6
|-
| דצמבר 1947 || 14 || 21 || 49 || 19 || 103
|-
| ינואר 1948 || 12 || 5 || 23 || 6 || 46
|-
| פברואר 1948 || 54 || 13 || 18 || 12 || 97
|-
| מרץ 1948 || 9 || 14 || 20 || 15 || 58
|-
| אפריל 1948 || 22 || 16 || 15 || 19 || 72
|-
| מאי 1948 || 126 || 62 || || 27 || 215
|-
| יוני 1948 || 95 || 20 || || 29 || 144
|-
| יולי 1948 || 42 || 50 || || 11 || 103
|-
| אוגוסט 1948 || 10 || 1 || 1 || 3 || 15
|-
| ספטמבר 1948 || 13 || 1 || || 8 || 22
|-
| אוקטובר 1948 || 5 || || || 1 || 6
|-
| נובמבר 1948 || 1 || || || || 1
|-
| דצמבר 1948 || || || || 6 || 6
|-
| ינואר 1949 || || || || 2 || 2
|-
| פברואר 1949 || 1 || || || || 1
|-
| מרץ 1949 || 2 || || || || 2
|-
| אפריל 1949 || || || || 4 || 4
|-
| מאי 1949 || || || || 7 || 7
|-
| יוני 1949 || || || || 2 || 2
|-
| יולי 1949 || || || || 2 || 2
|-
| סך הכל || 406 || 203 || 126 || 180 || 915
|}

מהנתונים עולה כי בחמשת חודשי המלחמה הראשונים, עד סוף חודש אפריל 1948, נפלו יותר מ-42 אחוזים מהקורבנות האזרחיים. בחודשים מאי–יולי 1948 ניספו יותר מ-50 אחוזים מכלל הקורבנות האזרחיים, בעיקר עקב הפגזות והפצצות. לאחר חודש יולי 1948 צנח מספר החללים האזרחיים בצורה חדה. מרבית האזרחים שנהרגו מאז ועד סוף המלחמה נורו על ידי מסתננים או שנפגעו ממוקשים ונפלי תחמושת.

בחיפה פסקו האבידות האזרחיות לאחר כיבוש העיר באפריל 1948, ובתל אביב – לאחר תום ההפצצות שהונחתו עליה במהלך קרבות עשרת הימים ביולי 1948. בירושלים, שקו החזית שהתייצב עבר בליבה, הוסיפו להיגרם אבידות אזרחיות, אך הן כמעט שפסקו לאחר הסכם הפסקת האש בעיר בנובמבר 1948.

במספר אירועים אירעו טרגדיות גדולות במיוחד, שבהן נספו יחד רבים מבני משפחה או משפחה מורחבת.

===אירועים של פגיעות המוניות באזרחים===
* 30 בדצמבר 1947 – טבח בתי הזיקוק בחיפה – 39 הרוגים, מהם 31 אזרחים
* 22 בפברואר 1948 – הפיגוע ברחוב בן יהודה – 58 הרוגים, מהם 47 אזרחים
* 11 במרץ – פיצוץ מכונית התופת בחצר בית המוסדות הלאומיים בירושלים - 12 הרוגים, מהם שישה אזרחים
* 8 באפריל – התקפה על השוק העירוני בטבריה – שבעה הרוגים
* המצור על הרובע היהודי בירושלים – 22 הרוגים, מהם 13 בקרב האחרון על הרובע במאי 1948. אחדים מהם נעלמו ולא נמצאו עוד
* 30 במאי – הפצצת רחובות – עשרה הרוגים, מהם שמונה אזרחים
* 3 ביוני – הפצצת ראשון לציון – 25 הרוגים, מהם 14 אזרחים
* בהפגזות על ירושלים בחודשים מאי-יולי 1948 נהרגו כ-220 אזרחים, מהם כ-180 עד תחילת ההפוגה הראשונה
* בהפצצות על תל אביב בחודשים מאי-יולי 1948 ניספו כ-150 איש, מהם כ-130 אזרחים.

==מחיר המערכה בערים הגדולות==
בעיר ירושלים נספו 953 חיילים ואזרחים, וביחד עם הנופלים בפאתי העיר, באזור יהודה (בעיקר בגוש עציון) ובדרך אל העיר מגיע מספרם ל-1,903 - 33.5 אחוזים מכלל הנופלים במערכה.

בעיר תל אביב נספו 314 חיילים ואזרחים. בעיר חיפה נפלו 238 חיילים ואזרחים.

==מקורות==
* מקורות מקוונים:
** [https://www.izkor.gov.il/ אתר יזכור - אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל]
** [https://laad.btl.gov.il/Web/He/Default.aspx לעד - האתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה]
* מקורות מודפסים:
** ספרים:
*** יהושע בן אריה (עורך), ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 10: מלחמת העצמאות (1947–1949), ירושלים: כתר ויד יצחק בן צבי, 1983
*** עמנואל סיון, דור תש"ח: מיתוס, דיוקן וזיכרון, הוצאת מערכות, 1991
*** זאב שיף ואיתן הבר, לקסיקון לביטחון ישראל, זמורה-ביתן-מודן, 1976
** מאמר:
*** מנחם סופר, "ילדים במלחמה: ילדים ובני נוער שנטלו חלק במלחמת תש"ח", אריאל, גיליון 175, אוקטובר 2006, עמ' 54–60.

==הערות שוליים==

*