טיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית

טיפול בהפרעת דחק פוסט־טראומטית הינו טיפול שנועד לסייע לאנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט טראומטית (או פוסט־טראומה, או PTSD). פוסט־טראומה היא הפרעה פסיכיאטרית המאופיינת במחשבות וזכרונות חודרניים, חלומות או פלאשבקים של האירוע, הימנעות מאנשים, מקומות ופעילויות המזכירים לאדם את האירוע, אמונות שליליות מתמשכות על עצמך או על העולם, שינויים במצב הרוח ורגשות מתמשכים של כעס, אשמה או פחד, שינויים בעוררות כגון עצבנות מוגברת, התפרצויות כעס, עוררות יתר או קשיי ריכוז ושינה.<ref></ref>

אנשים רבים הסובלים מ-PTSD חווים גם תחושת ניתוק או ריחוק מחבריהם ובני משפחתם.<ref></ref> לעיתים קרובות, אנשים עם PTSD סובלים גם ממחלות פסיכיאטריות נלוות כמו הפרעת חרדה, דיכאון ושימוש לרעה בסמים. זיהוי המחלות הנלוות חשובה לשם מציאת הטיפול המתאים ביותר עבור המטופל. <ref></ref>

קיימות דרכים שונות לטפל בפוסט־טראומה, כאשר המרכזיות הן טיפול תרופתי וטיפול פסיכולוגי. בשנת 2019 רוכזו ההמלצות של חמישה גופים רשמיים ביחס לטיפול במבוגרים עם פוסט־טראומה.<ref name=":14"></ref> מתוך הסיכום עלה כי ההמלצה החזקה ביותר היא לבצע טיפול פסיכולוגי הממוקד באירוע הטראומטי.<ref name=":14" /> סוגים נפוצים של טיפולים כאלה הם חשיפה ממושכת, עיבוד מחדש במסגרת טיפול קוגניטיבי, טיפול קוגניטיבי התנהגותי ממוקד בטראומה , או EMDR.<ref name=":14" /> עלה גם כי תרופות מסוג SSRI הן האפקטיביות ביותר בטיפול בהפרעה.<ref name=":14" /> רוב הגופים העדיפו את הטיפול הפסיכולוגי על פני הטיפול התרופתי.<ref name=":14" />

המלצות דומות עלו גם בסיכום משנת 2024 של המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית.<ref name=":422"></ref> המחלקה המליצה על פסיכותרפיה על פני טיפול תרופתי. מבין שיטות הטיפול, היא המליצה על תרפיית עיבוד קוגניטיבי , EMDR ותרפיית חשיפה ממושכת.

מטא-אנליזה שהשוותה בין טיפול תרופתי לבין טיפול פסיכולוגי מצאה שבסיום הטיפול לא היה הבדל ביעילותם של שני הטיפולים, אך במועד המעקב האחרון (כלומר משך זמן מסוים לאחר שהטיפול הסתיים), היתה עדיפות לטיפול הפסיכולוגי על פני הטיפול התרופתי.<ref name=":12"></ref> אין יתרון לטיפול משולב על פני טיפול פסיכולוגי בלבד, אך טיפול משולב כן עדיף על פני טיפול תרופתי בלבד.<ref name=":12" />

אופי מחלת ה־PTSD והתגובה לטיפול משתנים מאדם לאדם, לכן צריך לנסות טיפולים ושילובים שונים על מנת למצוא את הטיפול המתאים. מומלץ לפנות למטפלים ומטפלות המתמחים בטיפול בפוסט-טראומה.<ref></ref> איגוד החרדה והדיכאון של אמריקה ממליץ לפנות לעזרה מקצועית למי שסובל כמה שבועות או יותר מתסמינים המפריעים לתפקוד היומיומי.

== פסיכותרפיה ==
רוב הטיפולים הנפשיים עבור PTSD מבוססים על הגישה הקוגניטיבית, הגישה ההתנהגותית, או שתיהן יחד. הגישה הקוגניטיבית עובדת על שינוי דרכי חשיבה, הגישה ההתנהגותית עובדת על חשיפה למצב המלחיץ. הטיפולים הנפשיים נחלקים לכאלה המתמקדים בטראומה, ודורשים מהמטופל להיזכר באירוע הטראומתי <ref></ref> לכאלה שאינם מתמקדים בטראומה, ובמקום זאת מסייעים למטופל להתמודד עם מצבו בהווה. חלק מהטיפולים מבוצעים בהנחייה של מדריך טיפולי כתוב וקבוע. <ref></ref>

הטיפול הפסיכותרפויטי לבעלי פוסט־טראומה אינו פשוט, וקיימת נשירה של 16% מהטיפול. <ref name=":101"></ref> הנשירה גבוהה במיוחד כאשר הטיפול הנפשי מתמקד בטראומה ודורש מהמטופל להיזכר באירועים הקשים שחווה. <ref name=":101" />

=== טיפול קוגניטיבי־התנהגותי ===

טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) מתמקד במחשבות ובהתנהגויות של הפרט בניסיון לסייע לו. CBT משלב בדרך־כלל חשיפה מבוקרת לאירוע הטראומתי, הסברים ביחס להפרעה וטכניקות להפחתת דחק. כמה טכניקות CBT נפוצות הן: 

* הבנייה קוגניטיבית: החלפת מחשבות שליליות בחיוביות.
* טיפול בחשיפה: חשיפה לגורמי הלחץ, במציאות או בדמיון.
* טיפול בעיבוד קוגניטיבי: עידוד המטופלים לבחון את הבסיס העובדתי של מחשבותיהם.
* טכניקות הרפיה: הקניית כלים כמו עבודת נשימה או הרפיית שרירים הדרגתית .
* EMDR: הזזת עיניים מצד לצד תוך כדי שיחזור האירוע הטראומתי.

איגוד הפסיכולוגים האמריקאי ממליץ בחום על CBT לטיפול ב־PTSD.<ref name="CBT_APA"></ref> טיפול קוגניטיבי־התנהגותי יכול להתבצע גם מבלי להתמקד בטראומה. גם במקרים אלה, הטיפולים יעילים.<ref name=":102" /><ref name=":13" /> 

=== טיפול קוגניטיבי־התנהגותי ממוקד בטראומה ===
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה (TF-CBT) פותח על ידי אנתוני מנרינו, ג'ודית כהן ואסתר דבלינגר באמצע שנות ה-90 כדי לעזור לילדים ולמתבגרים עם PTSD. מטרת הטיפול לזהות ולשנות דפוסי חשיבה והתנהגות בעיתיים המתמקד באירוע הטראומתי. בטיפול זה, המטופל עובד על הזכרונות שלו ביחס למאורע הטראומתי בסביבה בטוחה ומובנית. במהלך הטיפול, המטפלת מנסה לתקן תפיסות ומחשבות שליליות וכן חושפת את המטופל לטריגרים באופן הדרגתי. בקרב ילדים ומתבגרים, הטיפול נמשך 8 עד 25 מפגשים.<ref name=":11"></ref> יש נסיונות לפתח גרסאות מותאמות לתרבות של TF-CBT על מנת לשפר את הצלחת הטיפול.<ref name=":17"></ref> 

מחקרי מטא־אנליזה מצאו ששיטת טיפול זו אפקטיבית בטיפול במבוגרים.<ref name=":102"></ref><ref name=":13"></ref> מספר גופים כמו האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה,<ref name="CBT_APA"></ref> המרכז האוסטרלי לבריאות נפשית פוסט-טראומטית,<ref></ref> והאגודה הפסיכולוגית האוסטרלית רואות ב־TF-CBT שיטת טיפול עם עדות חזקה ביותר לאפקטיביות.<ref name="Australian Psychological Society"></ref>

=== טיפול קוגניטיבי ל־PTSD (אלרז וקלארק) ===
בשנת 2000, בני הזוג אנקה אהלרז ודייויד קלארק פיתחו מודל קוגניטיבי המסביר מה מונע מאנשים להתאושש מחוויות טראומטיות וכתוצאה מכך לפתח PTSD.<ref></ref><ref></ref> המודל טוען ש-PTSD מתפתח כאשר אנשים מעבדים את האירוע הטראומטי באופן שגורם להם להרגיש שיש איום חמור. תפיסה זו של איום גוררת אחריה חוויה חוזרת של תסמיני עוררות ורגשות שליליים מתמשכים כמו כעס ועצב. תפיסות שליליות ביחס לאירוע כמו: "אני לא יכול לסמוך על אף אחד יותר" או "הייתי צריך למנוע את מה שקרה", וכן כשלים באינטגרציה של הזכרונות הקשים גורמים לעיוות תפיסתי. 

אלרז, קלארק ואחרים פיתחו טיפול קוגניטיבי המבוסס על מודל זה, שהתפרסם לראשונה בשנת 2005.<ref></ref> זהו סוג של טיפול קוגניטיבי התנהגותי המעודד יצירת הבנה חדש ופחות מאיימת של החוויה הטראומטית. את הטיפול מניעות שלוש מטרות: 

# שינוי הערכות שליליות ביחס לטראומה
# צמצום תסמינים של חוויה מחדש בעזרת דיבור על הזיכרונות הטראומטיים, ולימוד איך להבחין בין טריגרים שונים של הטראומה 
# צמצום התנהגויות ומחשבות התורמות לשימורה של תחושת איום נוכחי

תרגול ספציפי אחד הוא תיאור מחדש של דימויים שבו המטפלת מנחה את המטופל לדמיין מחדש את הזיכרון הטראומטי שלו באופן שנותן לו שליטה, כך שיוכל לייצר תוצאות חדשות. לדוגמה, לעודד אנשים שחוו טראומת ילדות לדמיין את הטראומה שלהם מנקודת המבט של מבוגר המציל ומגן על הילד הפגיע.

הטיפול הקוגניטיבי של אלרז וקלארק מומלץ בחום לטיפול על ידי איגוד הפסיכולוגים האמריקאי ככלי להתמודדות עם פוסט טראומה.<ref></ref>

=== טיפול בעיבוד קוגניטיבי ===

טיפול בעיבוד קוגניטיבי (Cognitive processing therapy; CPT) פותח על ידי פטרישיה רזיק משנת 1988. הטיפול הוא טיפול מבוסס עדויות המכוון לאנשים שאובחנו עם PTSD.<ref name=":9"></ref> טיפול זה מהווה סוג נוסף של טיפול קוגניטיבי התנהגותי. לפי המודל הטיפולי, אנשים יכולים להתאושש בהדרגה מאירועים טראומטיים לאורך זמן, אך אצל אלו המאובחנים עם PTSD, מסלול ההחלמה הזה נפגע.<ref></ref> בטיפול, המטופלים כותבים ומדקלמים קטעים כתובים הקשורים לסיבה שהם חושבים שהם נחשפו לאירוע הטראומטי, או תיאורים מפורטים של האירוע הטראומתי. CPT נמשך בדרך כלל 12 פגישות שבועיות של שעה אחת.

# השלב הראשון של הטיפול הוא פסיכו-חינוכי . בשלב זה המטופלים לומדים על הקשר בין מחשבות ורגשות, והם מחפשים "מחשבות אוטומטיות"<ref name=":9" /> שפוגעות בהחלמתם. שלב ראשוני זה מסתיים כשהמטופלים כותבים מה לפי הבנתם גרם לאירוע הטראומטי ולהשפעותיו.
# השלב השני עוסק בעיבוד הטראומה. בשלב זה, המטפלת מנסה לזהות ולתקן מחשבות ותפיסות שליליות שעלולות להוביל להמשך תסמיני PTSD.<ref name=":9" />
# השלב האחרון מסייע למטופל בחיזוק אמונות, מיומנויות ואסטרטגיות להתמודדים אם תסמיני הטראומה כשהם מתעוררים.

CPT מומלץ בחום לטיפול ב-PTSD על ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.<ref name=":9" />

=== טיפול מטה-קוגניטיבי ===
טיפול מטה-קוגניטיבי (MCT) פותח על ידי אדריאן וולס ומבוסס על מודל עיבוד מידע של וולס וג'רלד מתיוס.<ref></ref> מטרת הטיפול לשנות אמונות מטה-קוגניטיביות המתמקדות במצבי דאגה, רומינציה וקשב מקובע.<ref name=":6"></ref> במהלך הטיפול המטופלים מזהים תחילה את האמונות המטה-קוגניטיביות שלהם, לאחר מכן מראים להם כיצד האמונות האלו מובילות לתגובות לא מועילות, ולבסוף מלמדים אותם כיצד להגיב אליהן בצורה פרודוקטיבית. MCT נמשך בדרך כלל כ-8-12 מפגשים. הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה.

=== הפחתת מתחים באמצעות מודעות קשובה (MBSR) ===

הפחתת מתחים באמצעות מודעות קשובה (MBSR) היא תוכנית של שמונה שבועות המאמנת אנשים להתמודד עם הלחץ, החרדה, הדיכאון והכאב שלהם. התוכנית פותחה על ידי ג'ון קבט-זין בשנות ה-70. היא משלבת מדיטציית מיינדפולנס, מודעות לגוף, יוגה וחקר דפוסי התנהגות, חשיבה, תחושה ופעולה. אחד הרעיונות המרכזיים במיינדפולנס הוא קבלה של האדם ושל אחרים, והפחתת שיפוטיות. במקביל מתקיים פיתוח ויסות רגשי מוגבר. טיפול זה ניתן בתכנית מובנית, אך ניתן גם לתרגל מדיטציית מיינפולנס באופן עצמאי.<ref></ref> הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה.

=== טיפול בחשיפה ===
טיפול בחשיפה הוא טיפול התנהגותי שנועד לטפל בהפרעות חרדה. במהלך הטיפול, המטופל נחשף באופן בטוח לגורם של החרדה (טריגר), או להקשרים המעוררים חרדה. מטרת הטיפול היא להחליש את הקשרים העצביים בין טריגרים סביבתיים (כמו צלילים או ריחות) לבין זיכרונות טראומתיים.

הטיפול יכול לכלול טכניקות כמו:

* הצפה - חשיפה של המטופל ישירות לגירוי מעורר החרדה, ובמקביל הרגעה להפחתת תחושת הפחד
* הקהייה שיטתית (או חשיפה מדורגת) - חשיפה הדרגתית של המטופל לגירויים הקרובים יותר ויותר לטראומה

חשיפה עשויה לכלול טריגר בחיים האמיתיים (in vivo), טריגר דמיוני, או תחושה המופעלת באופן פיזי אך בלתי מזיק (אינטרוספטיבי).<ref></ref>

חוקרים החלו להתנסות בטיפול במציאות מדומה בטיפול בחשיפה ל-PTSD בשנת 1997, עם הופעתו של תרחיש "וייטנאם וירטואלי".<ref></ref> התרחיש שימש ככלי לטיפול חשיפה מדורג עבור יוצאי וייטנאם עם PTSD.<ref></ref>

=== תרפיית חשיפה ממושכת ===

טיפול בחשיפה ממושכת (Prolonged exposure therapy; PE) היא סוג של טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה.<ref name=":103"></ref> הטיפול משלב חינוך, חשיפה למאורע הטראומתי בדמיון וחשיפה במציאות לגירויים המזכירים את המאורע.<ref></ref> תרפיית חשיפה ממושכת מורכבת בדרך כלל מ-8 עד 15 מפגשים שבועיים של 90 דקות. המטופלים נחשפים תחילה בדמיונם לזיכרון טראומטי בעבר, מיד לאחר מכן הם דנים בזיכרון הטראומטי ואז נחשפים למצבים בטוחים, אך קשורים לטראומה, שהמטופל חושש מהם ונמנע מהם.<ref name="Sharpless"></ref> במפגשים עוסקים גם בטכניקות נשימה מואטת ובהדרכה פסיכולוגית .

PE מבוססת תיאורטית בתיאוריית העיבוד הרגשי.<ref></ref> למרות שהשיטה הטיפולית של PE קיבלה תמיכה אמפירית משמעותית ביחס לאפקטיביות שלה, (אם כי שיעורי הנשירה בה היו גבוהים), תיאוריית העיבוד הרגשי, עליה הטיפול מבוסס, קיבלה תמיכה מעורבת.<ref></ref>

PE מומלץ בחום כטיפול קו ראשון ב-PTSD על ידי האגודה הפסיכולוגית האמריקאית.<ref></ref>

=== EMDR ===
EMDR ( Eye Movement Desensitization and Reprocessing - הקהיה ועיבוד מחדש באמצעות תנועות עיניים) הוא טיפול בו משחזרים את האירוע הטראומתי תוך כדי הזזת עיניים מהירה מצד לצד.<ref></ref> זוהי שיטת טיפול שפותחה על ידי פרנסין שפירו בשנת 1988 כשיטה להפחתת ההשפעות של זיכרונות טראומטיים. במהלך הטיפול, המטופלים מתבקשים להתמקד בזיכרונות ספציפיים המעיקים עליהם, ובמקביל עוברים גירוי בשני צידי הגוף. גירוי זה מבוצע בדרך כלל באמצעות תנועות עיניים אך לפעמים גם בעזרת צלילים.<ref name=":10"></ref> בזמן הטיפול, המטופל מספר על מחשבותיו המטרידות, והמטפלת מחזקת מחשבות ותפיסות חיוביות. המפגשים מתקיימים בדרך־כלל פעם או פעמיים בשבוע למשך כ-6 עד 12 שבועות.

מאחורי שיטת הטיפול הזו, עומד המודל לעיבוד נתונים אדפטיבי ב־PTSD.<ref name=":10" /> לפי המודל, תסמיני ה-PTSD נגרמים בשל עיבוד לקוי של הזיכרון הטראומטי. התסמינים מתעוררים כאשר הזיכרונות מופעלים, ומחזירים איתם רגשות ותחושות שנקשרו לטראומה.<ref></ref> 

עלתה השערה שהבסיס הנוירופיזיולוגי ל־EMDR הוא שהוא מחקה שנת REM, הממלאת תפקיד חיוני בגיבוש הזיכרון. ההשערה טוענת שהגירוי הדו-צדדי שמתרחש במהלך טיפול EMDR "מעביר את המוח למצב עיבוד זיכרון", ומשלב מחדש את האירועים הטראומטיים עם מחשבות חיוביות יותר.<ref name="EMDR"></ref>

שיטת הטיפול נמצא כאפקטיבית בטיפול במבוגרים.<ref></ref> <ref name=":102" /> השיטה קיבלה המלצה על תנאי לטיפול ב-PTSD על ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.<ref name=":10" /> עם זאת, הטיפול סווג גם כטיפול כובע סגול ,<ref name="ps-in"></ref> כלומר, טיפול המשלב טיפול מקובל (טיפול קוגניטיבי) עם מרכיב חדשני (הכובע הסגול, כלומר הזזת העיינים). טיפולים כאלה מייחסים את הצלחתם לחדשנות, בעוד שלמעשה הצלחתם מוסברת על-ידי הטיפול המקובל המסורתי.

=== טיפול חשיפה נרטיבי ===
טיפול חשיפה נרטיבי מעודד את המטופלים לספר בכתב על החוויות הטראומתיות שלהם, כאדם או כקבוצה, באופן שיחזיר להם את הכבוד העצמי ואת ההכרה בערכם. הטיפול נפוץ בעיקר בעבודה עם קבוצות פליטים.<ref name="APA NET"></ref> המטופלים מתבקשים לספר את סיפור חייהם תוך שהם שוהים ברגע הנוכחי. בסוף הטיפול הם מקבלים אוטוביוגרפיה מהמטפלת שלהם תוך עידוד להשלים את סיפורם.<ref name="APA NET" />

הטיפול קיבל המלצה על תנאי לטיפול ב-PTSD על ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.

=== פסיכותרפיה אקלקטית קצרה ===
פסיכותרפיה אקלקטית קצרה (BEP) עבור PTSD פותחה על ידי ברתנולד גרשונס ואינגריד קרלייר בשנת 1994.<ref></ref> הטיפול מדגיש את הפרספקטיבה הפסיכודינמית של בושה ואשמה בנוסף לעקרונות של טיפול קוגניטיבי התנהגותי. ב-16 מפגשים, המטופלים יוצרים תיאור מפורט של חווית הטראומה, בוחנים את התגובות הרגשיות הקשורות אליה, ושוקלים כיצד להתקדם. המפגשים הראשונים עוסקים בחוויה הטראומטית וכן בשחזור האירוע בהווה באמצעות חפצים או זיכרונות ליבה. בתהליך זה, המטופל מעלה תחושות ורגשות מטרידים כאשר המטפלת עוזרת לו לעבד את האירוע. 

המטופל גם כותב מכתב (שלא יישלח) לאדם או לקבוצה שלדעתו אחראים לטראומה. לאחר מכן, המטפלת מסייעת לאדם להעריך את ההשפעות של הטראומה עליו, כדי לעזור לו ללמוד ולצמוח מהאירוע במקום להימנע מהשפעותיו ולפחד מהן. לבסוף, המטפלת עוזרת לפתח שיטות שימנעו חזרה של תסמינים.<ref name="APA BEP"></ref>

הטיפול קיבל המלצה על תנאי לטיפול ב-PTSD על ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.<ref name="APA BEP"></ref>

=== טיפול דיאלקטי התנהגותי ===

טיפול התנהגותי דיאלקטי (DBT) הוא סוג של טיפול התנהגותי קוגניטיבי שמטרתו לעזור למטופלים "לקבל את מציאות חייהם".<ref name="APA Dictionary of Psychology"></ref> המטפלים בשיטה זו משתמשים בטכניקות של טיפול התנהגותי וקשיבות כדי לעזור למטופלים לווסת ולשנות מחשבות והתנהגויות. שיטה זו משמשת בעיקר לטיפול באנשים עם הפרעת אישיות גבולית.<ref></ref> הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה. 

=== טיפול ממוקד רגש ===
טיפול ממוקד רגש (EFT) פותח על ידי לס גרינברג בשנות ה-80. הטיפול דוגל בכך ששינוי רגשי הוא הכרחי להשגת שיפור מתמשך בבריאותם הנפשית של המטופלים.<ref></ref> הנחת היסוד של EFT היא שהרגשות מהווים בסיס לבנייה וארגון של העצמי . <ref name="Greenberg2010"></ref> הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה.

=== חיסון מפני מצבי לחץ ===
חיסון מפני מצבי לחץ פותח על ידי דונלד מייכנבאום בשנת 1985, כדי להפחית חרדה אצל רופאים בתקופות של מתח עז. <ref></ref> הטיפול ב־PTSD בשיטה זו משלב טכניקות של הרפיה, דיכוי מחשבות שליליות וחשיפה בחיים האמיתיים (in vivo) למצבים מאיימים.<ref name="Sharpless"></ref> הטיפול מחולק לארבעה שלבים ומתבסס על עקרונות הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי.<ref></ref> בשלב הראשון מזהים את האופן בו המטופל מגיב לגורמי לחץ וואת התסמינים המתעוררים בעקבות זאת. בשלב השני מלמדים את המטופל טכניקות הרפיה לוויסות התסמינים. בשלב השלישי עובדים על אסטרטגיות התמודדות וחשיבה חיובית. לבסוף, בשלב הרביעי חושפים את המטופל למצבים הקשורים לאירוע הטראומטי, בדמיון ובמציאות.<ref></ref>

=== טיפול קבוצתי ===
מחקר מטא-אנליזה משנת 2013 מצא שלטיפול קבוצתי קוגניטיבי־התנהגותי יש אפקטיביות גבוהה (d של כהן = 1.13).<ref name="Barrera 24–32"></ref> הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה ולא נמצא הבדל באפקטיביות בין קבוצות ששילבו חשיפה לבין כאלה שלא.<ref name="Barrera 24–32" /> טיפול קבוצתי יכול לסייע למטופלים ליצור קשרים משמעותיים ולשפר את יכולת התקשורת שלהם. הטיפול בקבוצה מראה למטופלים שהם לא לבד, ונותן להם קהילה תומכת.

=== טיפול ממוקד בהווה ===
טיפול ממוקד בהווה מתמקד בשינוי התנהגויות לא רצויות, הדרכה פסיכולוגית ביחס להשפעת הטראומה על החיים הנוכחיים והקנייה של אסטרטגיות לפתרון בעיות.<ref name=":106"></ref> הטיפול לא מתמקד בטראומה, אלא במצבו של המטופל בהווה. טיפולים ממוקד בהווה דומה באפקטיביות שלו לטיפול ממוקד בטראומה, אך אחוז הנשירה ממנו נמוך יותר (14% לעומת 31%).<ref name=":106" /> שני המפגשים הראשונים בטיפול כוללים סקירה של השיטה וחינוך לגבי תסמיני PTSD ותגובות לטראומה. שאר המפגשים מתנהלים בצורה חופשית יותר, על סמך הנושאים שמעלים המטופלים. המטופלים מתבקשים גם לנהל יומן ולציין בעיות העולות במהלך השבוע.<ref name="ptsd.va.gov"></ref> 

=== טיפול בעזרת בעלי חיים ===

טיפול בעזרת בעלי חיים מערב בעיקר כלבים וסוסים. כלבים יכולים להשרות תחושת ביטחון בבעליהם. הם יכולים גם לשמש כחבר מלווה עבור אנשים החווים ניתוק ובדידות.<ref name="auto"></ref> הטיפול לא מתמקד בטראומה. מחקרים וסיפורי מקרה הראו שהשימוש בכלי שירות והטיפול בכלבים יכולים להפחית תסמינים של PTSD, כולל עוררות וחרדה, אך רמת המחקרים לא היתה גבוהה.<ref name="auto" />

=== טיפול באמנות ===
טיפול באמנות משמש ככלי לטיפול בחיילים משוחררים, משנת 1945.<ref></ref> הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה. קיימים ממצאים ראשוניים המעידים על כך שלטיפול באמנות יש פוטנציאל טיפולי.<ref></ref>)

=== טיפול במוזיקה ===
טיפול במוזיקה כולל התערבויות כמו האזנה למוזיקה, יצירת מוזיקה, נגינה, שירה ואימפרוביזציה. סיכום של 9 ניסויים עם הקצאה רנדומלית הראה שטיפול במוזיקה מפחית סימפטומים של פוסט־טראומה. האפקט הטיפולי היה גדול (d של כהן = 1.64).<ref name=":43"></ref> עם זאת, איכות המחקרים הללו לא היתה גבוהה. לא נמצא הבדל בין האפקטיביות של טיפול במוזיקה לבין הטיפול הסטנדרטי בתרופות או פסיכותרפיה.<ref name=":43" />

== התערבויות דיגיטליות ==
במקום להיפגש עם מטפלת פנים אל פנים, ניתן להסתייע בהתערבויות דיגיטליות. התערבויות כאלה משפרות את הנגישות לטיפולים.<ref name=":110"></ref><ref name=":22"></ref> טיפול דיגיטלי יכול לסייע במקרים בהם יש חסמים לפנייה לטיפול, כמו חשש מפני סטיגמה, קשיים בקביעת מועד לפגישה, רשימת המתנה ארוכה ומשאבים מוגבלים לבריאות הנפש.<ref name=":110" /> טיפולים דיגיטליים כוללים טיפולים מרחוק - טלרפואה, טיפולים מקוונים וטיפולים עם עזרים טכנולוגיים. מאמר סקירה בחן ניסויים עם הקצאה רנדומלית (RCTs) שבדקו טיפולים טלפוניים, באינטרנט, בעזרת אפלקיציות ובעזרת מציאות מדומה ל-PTSD. התערבויות מבוססות אינטרנט (IBIs) כוללות תוכנות מחשב מבוססות קורסים המספקות אימון קוגניטיבי, פסיכוחינוך ותרגילים אינטראקטיביים.<ref name=":22" />

=== טיפול מרחוק ===
טיפול פסיכולוגי יכול להינתן מרחוק, דרך שיחת וידאו.<ref name=":422" /> קיימת תמיכה חזקה בטיפול מרחוק בתרפיית חשיפה ממושכת ובתרפיית עיבוד קוגניטיבי .<ref name=":44"></ref> קיימת גם תמיכה ראשונית בטיפול מרחוק בעזרת שיטות נוספות כמו טיפול חשיפה בכתיבה וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה .<ref name=":44" />

מאמר סקירה מצא ראיות ליעילות של טיפול קוגניטיבי התנהגותי דיגיטלי בהשוואה להתערבויות אחרות (כגון תשומת לב, כתיבה אקספרסיבית ומשימות קוגניטיביות).<ref name=":110" />

=== טיפולים מקוונים ===
על מנת להגדיל את הנגישות של טיפולים פסיכולוגיים, החלו להתפתח גם טיפולים מקוונים ייעודיים עבור פוסט־טראומה.<ref name=":103" /> טיפולים כאלה נעשים בעזרת תוכנות ואפליקציות המשלבות אימון קוגניטיבי, הדרכה פסיכולוגית, תרגילים אינטראקטיביים ותמיכה. טיפולים כאלה מראים תוצאות ראשוניות מבטיחות להפחתת תסמיני PTSD.<ref name=":22" />

מאמן PTSD הוא אפליקציה שפותחה על ידי המחלקה האמריקאית לענייני ותיקים ומרכז משרד ההגנה האמריקאי לטכנולוגיית טלרפואה.<ref name=":42"></ref> מאמן PTSD תוכנן עבור חיילים פעילים ומשוחררים, וכמשאב ציבורי.<ref name=":52"></ref> קיימות עדויות להיתכנות וליעילות של האפליקציה לטיפול עצמי בתסמיני פוסט-טראומה.<ref name=":52" /> <ref name=":62"></ref> <ref name=":82"></ref>. 

=== מציאות מדומה ===
מציאות מדומה (VR) היא סביבה מדומה תלת מימדית שנוצרה על ידי מחשב.<ref name=":22" /> השימוש הנפוץ בטיפול ב-VR הוא טיפול בחשיפה (VRET), המאפשר למטפל לשלוט בקצב החשיפה לפני שהאדם יתמודד עם מצבים בעולם האמיתי.<ref name=":22" /> מציאות מדומה יכולה לעזור למשתמשים להרגיש בנוח יותר להתמודד עם מצבי לחץ בסביבה וירטואלית כדי ללמוד התנהגויות חדשות עבור מצבים אמיתיים.<ref></ref> שילוב מציאות מדומה בטיפולי חשיפה שניתנים לחולי פוסט־טראומה משיגה תוצאות טובות ביחס להימצאות ברשימת המתנה (כלומר למצב בו לא מקבלים טיפול).<ref name=":7"></ref><ref></ref> עם זאת, אין יתרון בשימוש במציאות מדומה ביחס לטיפולים אחרים.<ref name=":7" />

== נוירופידבק ==
נערה עוברת טיפול בנוירופידבק
נוירופידבק (באנגלית: Neurofeedback או NFB), הוא סוג של ביופידבק בו נמדדת הפעילות העצבית של האדם, והוא מקבל עליה משוב בזמן אמת. המשוב יכול להיות ויזואלי, אודיטורי או אחר, והוא מאפשר לאדם לווסת באופן עצמי את הרשתות העצביות הקשורות להתנהגות אותה הוא שואף לשנות.<ref></ref>

טיפול בנויורפידבק לסובלים מפוסט-טראומה קיים מתחילת שנות ה־90.<ref name=":8A"></ref>

מחקרי הדמיה מוחית מצביעים על כך שבקרב אנשים עם פוסט־טראומה (PTSD) יש הפרעות ברשתות עצביות התורמות לביטויים של סימפטומים של ההפרעה. אלה כוללים קשיי חשיבה רשת הניהול המרכזית , בעיות בקשב (רשת הבולטות) ושינוי בתחושת האני (רשת ברירת המחדל).<ref name=":9A"></ref> במחקרי EEG של אנשים עם פוסט־טראומה, התגלו דפוסים דיספונקציונליים בגלי המוח. למשל, ירידה בעוצמה היחסית של קצבי אלפא, ועלייה בעוצמה היחסית של קצבי בטא. החסרים שנצפו בגלי האלפא היו קשורים לחוסר עיכוב חושי, דריכות יתר, ועוררות יתר כרונית הקשורה לתפקוד לקוי ברשת הבולטות וברשת ברירת המחדל. העלייה בגלי הבטא נקשרה לעוררות יתר כללית, הפרעות שינה, או חסרים בגמישות קוגניטיבית.<ref name=":9A" />

מטא־אנליזה משנת 2023 סיכמה את תוצאותיהם של 7 ניסויים עם הקצאה רנדומלית שבדקו את האפקטיביות של נוירופידבק בעזרת EEG בקרב אנשים הסובלים מפוסט־טראומה.<ref name=":1A"></ref> כל שבעת המחקרים הראו יתרון לנוירופידבק בהפחתה של סימפטומים של חרדה, דיכאון ושינויים נוירופיזיולוגיים. האפקט הטיפולי הכללי היה גדול (d של כהן = 1.76-), אך הוודאות בעדויות הייתה נמוכה מאוד.<ref name=":10A"></ref> כ־80% מהמטופלים בעזרת נוירופידבק חוו נסיגה במחלתם, בהשוואה לכ־25% שלא קיבלו את הטיפול.<ref name=":10A" /> בעקבות הטיפול חלו גם שינויים בתפקוד הנוירופיזיולוגי.<ref name=":10A" /> אחוז הנשירה של אנשים עם פוסט־טראומה מטיפול בנוירופידבק נמוך בהרבה (5%) מאחוז הנשירה מטיפולים פסיכולוגיים (20.9%).<ref name=":10A" />

נראה שטיפול מסוג זה מתאים במיוחד לאנשים הסובלים מפוסט־טראומה שחווים רמות גבוהות של חרדה, קשיים בוויסות עצמי או דיסוציאציה, ושאולי לא יצליחו להשתפר בעזרת טיפולים אחרים.<ref name=":9A" /> האימון המוחי מסייע להם לווסת את עצמם בכלל, ואת העוררות הרגשית שלהם בפרט.<ref name=":9A" /> נראה גם שטיפול בנוירופידבק מסייע במיוחד ליוצאי צבא הסובלים מפוסט־טראומה. גודל האפקט במחקרים שבדקו אותם היה גדול (3.63-) בהשוואה לגודל האפקט במחקרים שבדקו את אוכלוסייה הבוגרת אחרת (0.67-).<ref name=":10A" />

== ריפוי בעיסוק ==

ריפוי בעיסוק (OT) מסייע לאנשים לבצע פעילויות יומיומיות משמעותיות. ריפוי בעיסוק מסייע לאנשים בתגובתם לפגיעה בתפקוד הנגרמת ממחלה, נכות, או הפרעה נפשית.<ref name="APA Dictionary of Psychology" />

מרפאים בעיסוק יכולים לסייע לסובלים מקשיי שינה בשל PTSD באמצעות היגיינת שינה . כמה דוגמאות לטכניקה זו הן צמצום זמן מסך, בנייה של שגרת לילה ויצירת סביבה בטוחה ושקטה בחדר השינה.<ref></ref> מרפאים בעיסוק מספקים גם הדרכה ביחס לטיפול עצמי היכול לשמור על עצמאות המטופל ולמנוע טריגרים שעלולים לגרום לפלאשבקים.<ref name=":2"></ref>

מרפאים בעיסוק מסייעים גם בבניית רשת חברתית תומכת של בני משפחה וחברים שיכולים לסייע בהפחתת המצוקה הרגשית של המטופל. התערבויות בריפוי בעיסוק כוללות התמודדות עם לחץ וטכניקות הרפיה כגון נשימה עמוקה, קשיבות, מדיטציה, הרפיית שרירים מדורגת וביופידבק. מטרת כל הטיפולים הללו היא לעזור למטופלים להסתגל לדרישות של חיי היומיום.<ref></ref>

== פעילות גופנית ==
פעילות גופנית אירובית כמו הליכה, ריצה, ריקוד, או רכיבה על אופניים, מורידה את רמת העוררות הגופנית ויכולה להפחית סימנים של פוסט־טראומה.]]
פעילות גופנית אירובית יכולה להפחית סימפטומים של פוסט־טראומה.<ref name=":107"></ref> ניתן לבצע פעילות אירובית ככלי טיפולי עצמאי, או כתוספת לטיפול קיים.<ref name=":107" /> מחקרי התערבות מצאו שפעילות גופנית מפחיתה סימנים של פוסט־טראומה, כולל עוררות יתר והימנעות. גודל האפקט היה נמוך-בינוני.<ref name=":107" /> הוצעו מספר הסברים לאפקט הטיפולי של פעילות אירובית עבור חולי פוסט־טראומה. הפעילות הגופנית גורמת לעוררות פיזיולוגית. אנשים המבצעים פעילות אירובית לומדים עם הזמן להסתגל לעוררות הגופנית הזו, והדבר מקל עליהם את ההתמודדות עם עוררות הקשורה לפוסט־טראומה.<ref name=":107" /> בכוחה של פעילות גופנית אף לשפר את התפקוד הקוגניטיבי. בכוחה לסייע לחולי פוסט־טראומה המתקשים לעיתים להתמודד עם הסחות דעת והמתקשים להפעיל שליטה קוגניטיבית.<ref name=":107" /> פעילות גופנית יוצרת גם שינויים פיזיולוגיים נוספים היכולים לסייע לחולי פוסט־טראומה. היא מגבירה פלסטיות עצבית, מנרמלת את פעילות ציר ה־HPA ומפחיתה סמנים דלקתיים בגוף.<ref name=":107" />

== תרופות ==
הטיפול התרופתי לפוסט־טראומה כולל תרופות נוגדות דיכאון מסוג SSRI,<ref name=":14" /> כמו פרוזק ואפקסור. המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית ממליצה על השימוש בתרופות סרטרלין, ונלפקסין ופרוקסטין.<ref name=":422" /> המחלקה המליצה באופן חזק נגד השימוש בתרופות מרגיעות (בנזודיאזפינים).<ref name=":422" />

=== תרופות נוגדות דיכאון ===
תרופות נוגדות דיכאון נמצאות בשימוש נרחב בטיפול ב-PTSD. תרופות SSRI (מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין סלקטיביים) ו-SNRI ( מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין-נוראפינפרין) מומלצות כבחירה התרופתית הראשונה לאנשים עם PTSD הן על ידי המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית והן על-ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA). למרות זאת, ההערכה היא שכ-40-60% מהחולים עם PTSD אינם מגיבים ל-SSRI. <ref name=":4"></ref>

שתי התרופות היחידות ל-PTSD המאושרות על ידי ה-FDA הן sertraline ו- paroxetine, שתיהן תרופות נוגדות דיכאון מקבוצת ה-SSRI. ה־APA ממליצה גם על ה-SSRI fluoxetine ו-SNRI venlafaxine. 

=== בנזודיאזפינים ===
בנזודיאזפינים אינם מומלצים לטיפול ב-PTSD עקב היעדר ראיות לתועלת וסיכון להחמרת תסמיני PTSD.<ref name="pmid22302333"></ref> בנזודיאזפינים הם קבוצה של תרופות נוגדות חרדה שגורמות לאנשים להרגיש רגועים, נינוחים או ישנוניים.<ref name=":8"></ref> עבור אלה שכבר יש להם PTSD, בנזודיאזפינים עשויים להחמיר ולהאריך את מהלך המחלה, ולגרום או להחמיר תוקפנות, דיכאון, אובדנות ושימוש בסמים. <ref name="Gui2015"></ref> בנזודיאזפינים הם סמים ממכרים וצריכה שלהם עלול לגרום לתלות, סבילות, ותסמונת גמילה. יתרה מכך, לאנשים עם PTSD יש סיכון מוגבר להתמכר לבנזודיאזפינים. <ref name="Haa2015"></ref> <ref name=":99"></ref>

=== פראזוסין ===
פראזוסין הוא חוסם אלפא שניתן למטופלים לעיתים קרובות, במיוחד עבור תסמינים הקשורים לשינה. מטא־אנליזה של 6 ניסויים עם הקצאה רנדומלית מצאה שהתרופה מפחיתה סיוטים ומשפרת את איכות השינה עם גודל אפקט בינוני. <ref></ref>

== סמים פסיכואקטיביים ==

=== קנאביס ===
בספרות המדעית לא קיימת הסכמה ברורה לגבי יעילותו של קנאביס רפואי בטיפול בפוסט־טראומה. מספר סקירות הגיעו למסקנה שאין מספיק עדויות לכך שקנאביס רפואי מסייע לאנשים עם פוסט־טראומה.<ref></ref><ref></ref><ref></ref> יש הטוענים כי ניתן לטפל בפוסט־טראומה בעזרת קנאביס או קנבינואידים סינתטים.<ref name=":222"></ref> עם זאת, המידע על מידת היעילות של טיפול זה ועל הבטיחות שלו מוגבל.<ref name=":222" /><ref></ref> חלק מהמחקרים אף מקשרים בין השימוש בקנאביס לבין החמרה בסימפטומים לאחר שנה.<ref></ref>

המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית המליצה באופן חזק נגד השימוש בקנאביס או תוצרי קנאביס לטיפול בפוסט־טראומה.<ref name=":422" />

=== טיפול פסיכדלי ===

טיפול פסיכדלי הוא שימוש בחומרים פסיכדליים כגון MDMA, פסילוסיבין, LSD ואיהוואסקה לטיפול במחלות נפש.<ref></ref> רוב החומרים הפסיכדליים אינם חוקיים, והם משמשים בעיקר בניסויים קליניים.<ref></ref> תרופות פסיכדליות ניתנות לרוב בפגישות בודדות או בכמה פגישות שלאחריהן המטופל לובש מסכה ומאזין למוזיקה כדי שיוכל להתמקד בחוויה הפסיכדלית<ref></ref> <ref></ref> יש עדויות ראשוניות לכך שטיפול בסמים פסיכדליים כמו MDMA וקטמין יכול לסייע לבעלי פוסט־טראומה.<ref></ref><ref></ref>

==== MDMA ====
בשנת 2018, מינהל המזון והתרופות והתרופות האמריקני העניק תואר "טיפול פורץ דרך" לניסיונות פסיכותרפיה בסיוע MDMA.<ref></ref><ref></ref> ניסוי עם הקצאה רנדומלית מצא שטיפול בסיוע MDMA מזרז את מועד תחילת היעילות הטיפולית, גם בקרב מטופלים עם PTSD חמור. הטיפול היה יעיל גם עבור מטופלים עם מחלות נלוות לרבות דיכאון, והיסטוריה של אלכוהוליזם, שימוש בסמים וטראומה בילדות.<ref></ref> נראה ש־MDMA מפחית את החרדה הקשורה להיזכרות בחוויה הטראומטית. דבר זה מאפשר למטופל לקיים פגישות טיפוליות פרודוקטיביות מבלי לעורר חרדה יתרה.<ref></ref>

הטיפול בסיוע MDMA עוזר למטופלים לעבד ביתר קלות את הזיכרונות שלהם ומשנה את השקפתם על החיים. הפחתת תסמינים של PTSD מתחילה כבר אחרי 2-3 מפגשים.<ref name=":16"></ref> MDMA נחשב לסם בעל השפעה מתונה יותר, בהשוואה לחומרים פסיכדליים קלאסיים כמו פסילוסיבין ו-LSD. <ref name=":16" />

==== קטמין ====
קטמין יכול להפחית במהירות תסמיני PTSD על ידי שינוי תהליכי זיכרון, כמו התהליך של הכחדת הפחד. קיימות תוצאות מבטיחות לטיפול בקטמין בשילוב עם טיפול בחשיפה.<ref name=":16" />
== טיפולים אחרים ==

=== גרייה מגנטית למוח ===
גרייה מגנטית למוח היא שיטת טיפול פחות שכיחה לפוסט־טראומה.<ref name=":0"></ref> בשיטה נעזרים בשדה מגנטי כדי ליצור זרם חשמלי באיזור מסויים במוח. נראה שהשיטה יעילה, ושהאפקט הטיפולי שלה בינוני-גדול (Hedge's g = 0.88), אבל לא נעשו מספיק מחקרים כדי להגיע למסקנות ברורות.<ref name=":0" />

=== חסימה עצבית של הגנגליון דמוי כוכב ===
חסימה עצבית של הגנגליון דמוי כוכב (Stellate ganglion block; SGB) היא טיפול פולשני ל-PTSD שהוצע ב-2008. בטיפול מוזרק חומר הרדמה מקומי כדי לחסום את העצבים הסימפתטיים הממוקמים משני צידי תיבת הקול בצוואר. החסימה נועדה להפחית את רמת העוררות של המטופל.<ref></ref>

== טיפול בפוסט־טראומה מורכבת ==
במקרים מיוחדים של פוסט־טראומה, הנקראים פוסט־טראומה מורכבת, הנפגעים נחשפים לאירוע קיצוני במיוחד או מתמשך, ממנו הם אינם יכולים להימלט (למשל, מקרים חוזרים של התעללות בתוך המשפחה, אלימות מינית או פיזית, שבי, מלחמה). במקרים כאלה הנפגעים סובלים גם מתסמינים של פוסט־טראומה, אך עלולים לסבול מהפרעות נפשיות נוספות, ומתסמינים הנבדלים מתסמונת פוסט-טראומטית "רגילה".<ref></ref> נערך מחקר מטא אנליזה שבחן את האפקטיביות של טיפולים שונים לאוכלוסיות עם פוסט־טראומה מורכבת, כמו לוחמים, פליטים, קורבנות של התעללות מינית ואלימות במשפחה ואוכלוסיות באזורי לחימה.<ref name=":1"></ref> המחקר מצא שבקרב אוכלוסיות אלה, טיפולים פסיכולוגיים סייעו להפחית פוסט־טראומה, חרדה ודיכאון, ושיפרו את איכות השינה.<ref name=":1" /> טיפולים תרופתיים היו פחות אפקטיביים בטיפול בפוסט־טראומה ובשיפור השינה.<ref name=":1" /> תרופות אנטי-פסיכוטיות הראו יעילות גבולית בהפחתת תסמיני פוסט־טראומה.<ref name=":1" /> באופן כללי, שיטת הטיפול שנמצאה היעילה ביותר הייתה טיפול ממוקד טראומה.<ref name=":1" /> עם זאת, שיטה זו הייתה פחות אפקטיבית בקרב לוחמים או אנשים מאזורי לחימה.<ref name=":1" /> הטיפולים היעילים ביותר כללו שני מרכיבים טיפוליים או יותר.<ref name=":1" />

מחקר מתא-אנליזה נוסף מצא שעבור אנשים עם פוסט־טראומה מורכבת היה אפקט טיפולי בינוני לטיפול קוגניטיבי התנהגותי ולטיפול בחשיפה.<ref name=":23"></ref> איכות המחקרים לטיפול מסוג EMDR לא היו גבוהים בשל מיעוט מחקרים בתחום.<ref name=":23" />

== טיפול בפוסט־טראומה בקרב ילדים ==
מטא אנליזה משנת 2019 העריכה את היעילות של מספר שיטות טיפול על סמך 32 ניסויים בילדים וצעירים.<ref name=":32"></ref> שיטת הטיפול היעילה ביותר הייתה טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה, במיוחד בטיפול האישי ולא הקבוצתי. EMDR גם היא אפקטיבית, אך פחות. ייעוץ תומך לא היה אפקטיבי בהפחתה של תסמינים של פוסט־טראומה בילדים ובצעירים. פסיכותרפיית הורה-ילד, שחרור רגשי ומדיטציה היו גם יעילות וגם הראו תוצאות חיוביות, אך מכיוון שמעט מחקרים בדקו אותן, קשה לקבוע אם הן אכן מועילות.<ref name=":32" />

ברמה הקבוצתית והאישית, הטיפולים הפסיכולוגיים השכיחים לילדים הם טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה והתערבות קוגניטיבית-התנהגותית לטראומה בבתי-ספר<ref name=":31"></ref> (Cognitive-Behavioral Intervention for Trauma in Schools; CBITS).<ref></ref> שתי השיטות מראות תוצאות טובות להתמודדות עם טראומה של ילדים בבית ספר יסודי ותיכון.<ref name=":31" /> עם זאת, הם מתאימים במיוחד לילדים בוגרים (מעל גיל 11) עם סימנים של דיכאון, חרדה, נסיגה ופחות מתאימים לילדים צעירים יותר, או אלה עם הפרעת התנהגות.<ref name=":31" /> גם טיפול מסוג EMDR יכול לסייע לילדים, נוער וצעירים. אולם, מכיוון שכמות המחקרים שנעשו על שיטה זו מצומצמת, ההמלצה המרכזית היא להשתמש בטיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה.<ref></ref>

בבתי ספר מומלץ לפעול בשלוש רמות. ברמת בית הספר, מובילים תוכניות של פיתוח יכולות בקרב הצוות, ההורים והילדים.<ref name=":30"></ref> אלה יכולים לכלול הכשרת הצוות במידע על טראומה והתמודדות, פיתוח כישורים חברתיים ורגשיים אצל הילדים. ברמת הכיתה או הקבוצה מעבירים פעילויות קבוצתיות לתלמידים הנמצאים בסיכון.<ref name=":30" /> לדוגמה, טיפול קבוצתי התנהגותי-קוגניטיבי. ברמה האישית תומכים נקודתית בתלמידים שנפגעו באופן חמור מטראומה, לעיתים מחוץ לכותלי בית הספר.<ref name=":30" />

== טיפול בפוסט־טראומה על רקע צבאי ==
אנשים הסובלים מפוסט־טראומה על רקע צבאי מפיקים תועלת נמוכה יותר מטיפול פסיכולוגי, בהשוואה לאנשים הסובלים מפוסט־טראומה מסיבות אחרות.<ref name=":83"></ref> כלומר, מידת השיפור שלהם בעקבות הטיפול, נמוכה מהרגיל. בנוסף לכך, הם מראים גם שיעור רמיסיה נמוך יותר, כלומר מצבם משתפר פחות לאורך זמן.<ref name=":83" />

בשנת 2020 התפרסם מאמר סקירה על הטיפול בפוסט־טראומה צבאית בכתב העת היוקרתי JAMA.<ref name=":24"></ref> לטענת החוקרים, קשה יותר לטפל בפוסט־טראומה על רקע צבאי, מכיוון שהחשיפה למצב הטראומתי עזה ומתמשכת, ומכיוון שהחיילים נוטים להיחשף לחוויות בעייתיות מבחינה מוסרית ולאובדנים. מחקרים שבחנו חיילים פעילים, מראים לעיתים תוצאות שונות מאלה שבדקו טיפולים בקרב האוכלוסייה הכללית או בקרב יוצאי צבא. מחקרים אלה מראים שעבור יוצאי צבא, אין הבדל באפקטיביות של כמה טכניקות טיפוליות: חשיפה מתמשכת, עיבוד קוגניטיבי, טיפול ממוקד הווה, סרטרלין ומדיטציה טרנסצנדנטלית. בכל המקרים האלה, רק 31% מהמטופלים החלימו או השתפרו. ברוב המקרים חל רק שיפור ללא החלמה, כלומר החיילים עדיין עמדו בקריטריונים של פוסט־טראומה גם לאחר הטיפול. היעדר ההבדלים בין השיטות הטיפוליות השונות מעלה את השאלה האם טיפול יעיל דורש חשיפה לאירוע הטראומתי או עיבוד קוגניטיבי שלו. עולה גם השאלה אם יש צורך להשתמש בשיטות דורשניות יותר (כמו חשיפה ממושכת ועיבוד קוגניטיבי) כאשר מתקבלות תוצאות דומות בשיטות דורשניות פחות כמו טיפול ממוקד הווה, סרטרלין ומדיטציה טרנסצנדנטלית. החוקרים הדגישו את הצורך להיות גמישים בשיטה הטיפולית, ולהחליף לשיטה אחרת אם אין תגובה חיובית.<ref name=":24" />

== הערות שוליים ==

קטגוריה:הפרעות תלויות-דחק
קטגוריה:טיפולים פסיכיאטריים
קטגוריה:פסיכותרפיה