OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
סקסטוס יוליוס פרונטינוס

סקסטוס יוליוס פרונטינוס (לטינית: Sextus Iulius Frontinus; 40 לספירה לערך – 104 לספירה) היה איש צבא, מדינאי, מהנדס אזרחי וסופר רומי.

== חייו ==
הוא נולד בגאליה נרבוננסיס ופעל בשירות המדינה תחת חמישה קיסרים רומים: אספסיאנוס (79-69), טיטוס (81-79), דומיטיאנוס (96-81), נרווה (98-96) וטריינוס (117-98).ימיןפרונטינוס החל את פעילותו בצבא. בשנת 70 נבחר לפרייטור אורבנוס, ובתפקיד זה פתח את ישיבת הסנט הראשונה (כי הקונסולים של אותה שנה לא היו ברומא באחד בינואר). נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-73, ובאותה השנה הוטל עליו לנהל ניהול צבאי ואזרחי את הפרובינקיה של בריטניה. שימש קונסול גם בשנים 98 ו-100 יחד עם הקיסר טריינוס.

בשנים 77-73 לספירה היה נציב בריטניה ופיקד בה על ארבעה לגיונות וחיל עזר. בתפקיד זה הכניע את הסילורים בווילס. ייתכן שליווה את הקיסר דומיטיאנוס בשנת 82-83 במסעותיו הצבאיים בגרמניה. הוא שימש פרוקונסול (פקיד גבוה של המנהל האזרחי בפרובינקיות) באסיה בשנת 86. בשנת 97 מונה פרונטינוס על ידי הקיסר נרווה להיות נציב המים (curator aquarum) של רומא. לכאורה ירידה בתפקיד (פיקוד על מאות אחדות של עובדים, לאחר פיקוד על עשרות אלפי חיילים בבריטניה), אך ודאי בהתאם להערכה הגדולה שהעריכו הרומאים את אספקת המים שלהם.

== חיבוריו ==
הוא כתב חיבור תאורטי על מדע הצבא, שאבד. חיבורו ששרד על עניינים צבאיים, ה"סטראטגמאטה", הוא אוסף דוגמאות של תכסיסים צבאיים מההיסטוריה היוונית והרומאית, לשימושם של גנרלים. הוא מתבסס על ניסיונו שלו כגנרל בגרמניה תחת דומיטיאנוס, אולם נקודות הדמיון בין האנקדוטות אותן הוא מספר לבין גרסאות מאת סופרים רומיים אחרים, כמו ולריוס מקסימוס וליוויוס, מצביעות על כך שהוא התבסס בעיקר על מקורות ספרותיים.

הוא גם כתב בין היתר על תורת המדידה. חשיבות רבה ביותר יש לספרו "על אודות אמות המים של רומא" (De aquis urbis Romae). הספר הוא מקור חשוב לידיעותינו על בנייה ותחזוקה של אמות מים בכלל ואמות המים של רומא (שנבנו עד ימיו) בפרט. יש בו פרטים על חוקי המים, על גנבת מים, ועל המינהל הרומי.

==לקריאה נוספת==
* סקסטוס יוליוס פרונטינוס. "שני ספרים על אמות המים של רומא". תרגמה לעברית לאה דיסגני. בתוך: ד' עמית, יזהר הירשפלד ויוסף פטריך (עורכים), אמות המים הקדומות בארץ-ישראל. ירושלים, יד בן-צבי, 1989. עמ' 45-33. (תרגום חלקי. חסרים סעיפים: 22, 34-24, 63-37, 73-65, 86-78, 102).
* פרונטינוס. תחבולות מלחמה. תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ד.

==קישורים חיצוניים==

* [http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/Frontinus/home.html פרונטינוס: האיש וחיבוריו] 
* [http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/Frontinus/De_Aquis/text*.html The Aqueducts of Rome]
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:רומאים בתקופת הקיסרות
קטגוריה:קונסולים בקיסרות הרומית
קטגוריה:מחברים כותבי לטינית
קטגוריה:נציבים רומאים בבריטניה
קטגוריה:ילידי 30
קטגוריה:נפטרים ב-103
ג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק

ג'יימס פיץ ג'יימס, הדוכס הראשון מברוויק (באנגלית: James FitzJames, 1st Duke of Berwick; 21 באוגוסט 1670 - 12 ביוני 1734) היה איש צבא צרפתי, בנם הלא חוקי של המלך ג'יימס השני וארבלה צ'רצ'יל, בתו של וינסטון צ'רצ'יל ואחותו הגדולה של הדוכס הראשון ממרלבורו.

==ביוגרפיה==
פיץ ג'יימס (תרגום מילולי - ממזרו של ג'יימס) נולד בקומונת מולן שבצרפת לפני עליית אביו לשלטון, גדל כקתולי והתחנך במספר בתי ספר. הוא החל לשרת את קרל החמישי, דוכס לורן, ונטל חלק במצור על בודה. ב-1687 העניק לו אביו שלושה תארים: דוכס ברוויק, רוזן טינמות' וברון בוסוורת'. לאחר מכן חזר פיץ ג'יימס להונגריה והשתתף בקרב מוהאץ' השני.

ברוויק חזר לאנגליה ומונה למושל פורטסמות'. המלך ג'יימס העניק לו תואר אביר במסדר הבירית, אך בעקבות פלישת ויליאם מאוראנז' והמהפכה המהוללת הדבר לא בוצע באופן רשמי. בשנה שלאחר מכן הודח ג'יימס מכסאו וברוויק גלה עמו, ונטל חלק במלחמה הוויליאמית באירלנד, שהייתה חלק ממלחמת תשע השנים, כולל בקרב בוין. לאחר גלותו הסופית של אביו החל פיץ ג'יימס לשרת בצבא הצרפתי. הוא נלחם בקרב סטינקרק וקרב לאנדן, בו נלקח כשבוי ושוחרר תמורת דוכס אורמונד. לאור תמיכתו באביו ושירותו בצבא צרפת במאבקים מול אנגליה, הוחלט ב-1695 לנדותו ולבטל את כל תוארי האצולה הבריטיים שלו.

באותה שנה נישא לאונורה דה ברג (או דה בורגו), בתו של ויליאם ברק, הרוזן השביעי מקלאנריקייד ואלמנתו של הרוזן הראשון מלוקאן שמת ב-1693. מנישואין אלה נולד בן יחיד. ב-1700 נישא לאן באלקלי, אשתו השנייה. מנישואין אלה נולדו חמישה בנים וחמש בנות.

כחייל, זכה ברוויק להערכה על האומץ, היכולות והיושר שלו. הוא שירת בהצטיינות במלחמת הירושה הספרדית, וכהוקרה הפך לנתין צרפתי וקיבל דרגת מרשל של צרפת לאחר המערכה נגד ניס ב-1706. ב-25 באפריל 1707 הוא זכה בניצחון מוחלט באלמנסה. לאחר אלמנסה העניק לו לואי ה-14 את תואר דוכס פיץ-ג'יימס, ופליפה החמישי מספרד העניק לו את תואר דוכס ליריה וקסריקס ולוטננט של אראגון. האירוע המשמעותי האחרון של ברוויק במלחמה היה הפסקת המצור וההסתערות על ברצלונה ב-11 בספטמבר 1714.

זמן קצר לאחר מכן מונה ברוויק למושל הצבאי של פרובינציית גיין (Guienne, כיום אקיטן), ובתקופה ששהה שם התיידד עם מונטסקייה. ב-1718 נכנס לספרד פעם נוספת עם צבא, הפעם כדי להילחם נגד פליפה החמישי במלחמת הברית המרובעת. לאחר המערכת הזו היו שנים אחדות של שלום, וזימונו הבא של ברוויק לשירות צבאי היה ב-1733. באותה שנה הוא נבחר להוביל את צבא הריין במלחמת הירושה הפולנית, הטיל על העיר קהל מצור בהצלחה, אך נהרג במהלך המצור על פיליפסבורג שבגרמניה לאחר שכדור תותח ערף את ראשו.

==קישורים חיצוניים==

* [http://indigo.ie/~wildgees/duke1.htm ביוגרפיה] באתר Wild Geese Heritage Museum and Library
* [http://www.london-gazette.co.uk/issues/2224/pages/2 הודעה] בלונדון גאזט על הענקת התארים לברוויק
* 

קטגוריה:דוכסים בריטים
קטגוריה:דוכסים צרפתים
קטגוריה:מסדר הבירית: אבירים וגבירות עמיתים
קטגוריה:אבירי מסדר גיזת הזהב
קטגוריה:מרשלים צרפתים
קטגוריה:ילידי 1670
קטגוריה:נפטרים ב-1734
מחנה נחשונים

מחנה נחשונים הוא בסיס צבאי של צה"ל המשמש כבסיס האם של מפקדת עוצבת הבזק, וכן יחידת מחסני החירום של יחידות האוגדה השונות. כמו כן, שוכנת בבסיס עוצבת קלע דוד. המחנה נמצא סמוך לערים אלעד וראש העין ולקיבוץ נחשונים.

המחנה הוקם במימון אמריקאי בעקבות הסכם ואי שנחתם בשנת 1998. בנייתו החלה בשנת 2001 והוא נחנך בשנת 2005. בניית הבסיס הייתה מיזם בינוי בהיקף נרחב. שטח הבסיס כ-1,700 דונם והוא כולל מעל 220 מבנים. במסגרת בנייתו נסללו כ-27 ק"מ של דרכים חדשות. הבסיס כולל מתקנים לרווחת החיילים כגון חדר כושר ובית כנסת.

המחנה כולל ימ"חים רבים ובהם ציוד רב המיועד לחיילי מילואים. בבסיס מערכות ממוחשבות רבות והוא נחשב לימ"ח חדשני ביותר.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

מבט אל הבסיס, במרכז נראה מכלול הבסיס, המפקדה, וסביב נראים מחסני החרום

נחשונים
צמח מטפס

קנוקנת נכרכת סביב [[גבעול]]
צמח מטפס הוא צמח שנאחז או נכרך על עצם אחר. קיימות כמה התאמות מבניות מורפולוגיות שמקנות לצמח את יכולת הטיפוס, כדוגמת קנוקנת שמתלפפת סביב העצם עליו הצמח מטפס (scrambling), או שורשי אחיזה שנצמדים לעצם אחר (Climber (self-clinging climbers)) כדוגמת הקיסוס. דוגמה לצמח מטפס הוא שיח הגפן.

צמח מטפס על אחד מקירותיו של [[מרכז סוזן דלל]]

==מינים של צמח מטפס==
להלן רשימת המינים של צמחים מטפסים בישראל.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מורפולוגיה של צמחים
קטגוריה:צורות חיים של צמחים
מותו של יקינתון

מותו של יקינתון (בצרפתית: La Mort de Hyacinthe) הוא שמו של ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אן ברוק. הציור, המתאר את גסיסתו של יקינתון בזרועות מאהבו, האל היווני אפולו, הוא הציור המפורסם ביותר של ז'אן ברוק. 

הציור מתאר את הסיפור המיתולוגי היווני על מותו של יקינתון. לפי אגדה זו, יקינתון ואפולו שיחקו בזריקת דיסקוס, וכדי להרשים את יקינתון, אפולו זרק בכל כוחו את הדיסקוס, שפגע בטעות ביקינתון. יקינתון נפצע קשה, ובסופו של דבר מת. על פי גרסה אחרת, זפירוס, אל הרוח המערבית, שהיה מאוהב ביקינתון וקינא בשל כך באפולו, יצר משב רוח שהטה את הדיסקוס ממסלולו וגרם לו לפגוע ביקינתון ולהרגו. ניתן לראות בציור את הדיסקוס מונח על האדמה, בעוד יקינתון גוסס בזרועות אפולו.

הציור הוצג בתערוכה בסלון הפריזאי בשנת 1801. הציור נמכר לברון אוראס דמרסה, ובשנת 1899 נתרם על ידי אלמנתו למוזיאון של פואטייה שבחבל הארץ פואטו-שראנט שבצרפת. מאז, הציור הוצג במספר תערוכות בעולם:
*1974, בתערוכה "מדוויד לדלקרואה, ציור צרפתי מ-1774 ועד 1830", פריז, דטרויט וניו יורק.
*1975, בתערוכה "החיפוש אחר תמימות", גלריית האמנות באוניברסיטת מרילנד.
*1989, בתערוכה "מותו של ברה", אביניון, מוזיאון קאלבה.
*1997, בתערוכה "להתראות לברלין", במוזיאון הגייז בברלין.
*2002, בתערוכה "הולדת הרגש, יסודות הרומנטיקה", פריז, ב- Cité de la musique ("קריית המוזיקה").
*2006, בתערוכה "אמנים אמריקאים בלובר", פריז, מוזיאון הלובר.

==ראו גם==
*פדרסטיה
*הומוסקסואליות ביוון העתיקה
*מיתולוגיה יוונית

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:ציורים המבוססים על המיתולוגיה היוונית
מסרשמיט Bf 110

מסרשמיט BF 110 (כונה לעיתים גם מי 110) היה מטוס קרב דו-מנועי כבד (Zerstörer, "צרשטרר", בגרמנית: "משמיד") שהיה בשירות הלופטוואפה בזמן מלחמת העולם השנייה. הרמן גרינג שהיה תומכו של המסרשמיט, נתן לו את הכינוי "כנפי ברזל".

פיתוחו של ה-Me 210, שהיה אמור להחליף את המסרשמיט, החל לפני תחילת המלחמה, אך עקב בעיות בייצורו שירת ה-Bf 110 לצד מחליפיו, ה-Me 210 וה-Me 240, במגוון רחב של תפקידים עד לסופה.
== היסטוריה ==
המטוס הוכתר כהצלחה במבצעים הראשונים של המלחמה, פלישת גרמניה לפולין, המערכה בנורווגיה ובקרב על צרפת. חולשתו העיקרית של המסרשמיט הייתה חוסר זריזותו ויכולות תמרון נמוכות. חיסרון זה של המטוס ניכר בקרב על בריטניה, כאשר טייסות שלמות של מסרשמיט נסוגו מהקו עקב אבדות כבדות והוצבו מחדש כמטוסי קרב במתקפות לילה, תפקיד שהתאים לו. המטוס נהנה מתקופה מוצלחת לאחר הקרב על בריטניה כמטוס קרב למשימות עליונות אווירית. במהלך המערכה בבלקנים, המערכה בצפון אפריקה ובחזית המזרחית הוא שימש כמטוס קרב-הפצצה ותרומתו לצבא הגרמני, הוורמאכט, הייתה רבה. מאוחר יותר במלחמה היה תפקידו העיקרי כמטוס קרב בגיחות ליליות, והוא הפך למטוס הקרב הלילי העיקרי של הלופטוואפה. רוב טייסי הלופטוואפה הטיסו בשלב זה או אחר של המלחמה מטוס זה, ואלוף ההפלות שהטיס מטוס זה היה מיור היינץ וולפגנג שנאופר, שטען ל-121 הפלות ב-164 משימות.

קוקפיט של המטוס]]

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מטוסים גרמניים במלחמת העולם השנייה
Bf 110
דני נוסי

דני נוסי (באנגלית: Danny Nucci; נולד ב-15 בספטמבר 1968) הוא שחקן קולנוע אמריקאי-יהודי. מוכר בין היתר בתפקידו בסרטי הקולנוע "טיטניק", "הפריצה לאלקטרז", "כוננות מיידית" ו"לחיות".

== ביוגרפיה ==
נוסי נולד בקלגנפורט, אוסטריה לאם יהודייה ממרוקו, ולאב מאיטליה. כשהיה נוסי בן 7, עברה המשפחה להתגורר בארצות הברית, בתחילה בשכונת קווינס שבניו יורק ולאחר מכן בעמק סן פרננדו שבקליפורניה שם סיים את לימודיו ב"תיכון גרנט".
נוסי נשוי לשחקנית הקולנוע פאולה מארשל אותה הכיר על סט הסרט "חתן, כלה וההורים שלה", לנוסי ולמארשל שתי בנות.

במהלך שנות ה-90 שיחק נוסי בסרט "אירייזר" בתפקיד סגן מונרו; "הפריצה לאלקטרז" של מייקל ביי שם גילם את סגן משנה שאפרד, חייל ביחידת "אריות הים" תחת פיקודו של אנדרסון (מייקל ביי) שנכנס אל תוך כלא אלקטרז במטרה להציל קבוצת מטיילים שנחטפת במקום.
כמו כן הופיע נוסי בתפקיד משני בדרמה "לחיות" המבוססת על האירועים שעברו על 45 נוסעי טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי.
בנוסף שיחק נוסי במותחן האקשן של טוני סקוט, "כוננות מיידית", שם הופיע בתור סמל ראשון דני ריבטי.
בשנת 1997 השתתף נוסי בדרמה ההיסטורית "טיטניק". בסרטו של ג'יימס קמרון גילם נוסי את דמותו של פבריציו דה רוסי, בחור איטלקי צעיר המתלווה אל גיבור הסרט ג'ק דוסון (לאונרדו דיקפריו) שזוכה בזוג כרטיסים להפלגה במשחק פוקר. ב-1999 שיחק בסדרה הדרמה קצרת הימם של ABC "מרחרחים" לצד ג'ינה גרשון, בתפקיד מאני לוט. בשנת 2001 גילם את פרנקי זיטו בסיטקום "כמה מחבריי הטובים ביותר" של רשת CBS, לצדו של ג'ייסון בייטמן. משנת 2018 משחק בסדרת הטלוויזיה "הטירון" ברשת ABC. בשנת 2019 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה "מוקד 911".

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יהודים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים ממוצא איטלקי
קטגוריה:מהגרים מאוסטריה לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1968
הרמס (מעבורת חלל)

הרמס (בצרפתית: Hermès) הייתה מעבורת חלל מתוכננת של סוכנות החלל האירופית (ESA).

==תולדות המיזם==
פיתוחה של מעבורת חלל אירופית החל בשנת 1975 על ידי סוכנות החלל הצרפתית (CNES), ולאחר מכן על ידי סוכנות החלל האירופית. היה דמיון בינה לבין דגם הבואינג X-20 דיינה-סור האמריקאי. בשנת 1985 הציעה צרפת להמשיך את פיתוחה של המעבורת תחת חסותה של סוכנות החלל האירופית. הרמס הייתה אמורה להיות משוגרת על ידי המשגר הכבד אריאן 5 ולקחת חלק בתוכנית חלל מאוישת. 

התוכנית אושרה בנובמבר 1987. על פיה אמור היה להתקיים פיתוח מוקדם של המעבורת בשנים 1988–1990, והאור הירוק לפיתוח מתקדם של התוכנית אמור היה להינתן בהתבסס על תוצאות הפיתוח המוקדם. עם זאת, התוכנית סבלה מעיכובים רבים ומבעיות תקציב, ובוטלה לבסוף בשנת 1992. לפני ביטול המיזם נשקלה הסבת המעבורת לתצורה בלתי מאוישת.

==נתונים טכניים==
*אורך: 19 מטר
*משקל: 21,000 ק"ג
*צוות: שלושה
*זמן שהייה בחלל (כשהמעבורת מעוגנת לתחנת החלל הבינלאומית (ISS)): 90 יום

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.astronautix.com/craft/hermes.htm הרמס], באתר Astronautix.com
*[http://www.aerospaceguide.net/hermes.html הרמס], באתר Aerospaceguide.net

קטגוריה:מעבורות חלל
קטגוריה:משגרי לוויינים וחלליות
קטגוריה:חלליות אירופאיות
קטגוריה:תוכנית החלל הצרפתית
בית החולים בת'לם

בית החולים בת'לם
בית החולים בת'לם (אנגלית: Bethlem Royal Hospital) הוא בית חולים פסיכיאטרי השוכן בבקנהאם ברובע ברומלי של העיר לונדון.
== היסטוריה ==
אף על פי שמיקומו ומבניו אינם המקוריים, הוא מוכר כמוסד הראשון בעולם המתמחה בטיפול במחלות נפש. המוסד הוקם כמרפאה בשנת 1247, והפך לבית חולים בשנת 1330. לבית החולים שמות רבים, בהם: רחוב מרי בת'לם, בית החולים בת'לם ובדלאם.

שמו של בית החולים נקבע ממניעים דתיים על שם העיר בית לחם, מקום הולדתו של ישו. המילה האנגלית bedlam, שמשמעותה היא בלבול, נגזרת משמו של בית החולים. אף על פי שכעת בית החולים נמצא בחוד החנית של הטיפולים הפסיכיאטריים השונים, במשך רוב ההיסטוריה שלו הוא היה ידוע לשמצה בגין טיפולים אכזריים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* [http://www.slam.nhs.uk/ אתר בית החולים]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בתי חולים פסיכיאטריים
קטגוריה:לונדון: מבנים
קטגוריה:לונדון: בתי חולים
שיווי משקל וודרופ

שיווי משקל וודרופ (Wardrop) הוא כינוי לשני עקרונות, 'עקרון וודרופ הראשון' ו'עקרון וודרופ השני', העוסקים באופן כללי בשיווי משקל וזרימה אופטימלית ברשתות תנועה. העקרונות פותחו על ידי ג'ון גלן וודרופ, מנתח תנועה אנגלי, וקרובים במידה כלשהי לרעיון שיווי המשקל של נאש מתורת המשחקים. מכל מקום, בעוד 'שיווי המשקל של נאש' משמש לניתוח מערכת עם מספר קטן של שחקנים, זה של וודרופ מאפשר אנליזה מורכבת יותר, של רשתות תנועה רבות משתתפים. 

את העקרונות חשף וודרופ ב-1952. העקרונות מגדירים מצבי שיווי-משקל ברשתות תנועה (מושג שהוצע לראשונה ב-1924, על ידי פרנק נייט) ומציגים שתי הנחות התנהגות אלטרנטיביות למזעור העלות הכוללת של התנועה ברשת. 

העיקרון הראשון של וודרופ עוסק בבחירת נתיב תנועה. עיקרון זה זהה להגדרה של נייט מתורת המשחקים והתקבל כעקרון התנהגותי ברור ופשוט, המתאר את פיזור נתיבי הנסיעה על פני נתיבים חלופיים כתוצר של צפיפות. העיקרון קובע כי זמן הנסיעה בכל אחד מן המסלולים הנמצאים בשימוש יהא שווה או קטן מן הזמן שיידרש לרכב יחיד לנסוע בכל מסלול שאינו נמצא בשימוש. עיקרון זה מסתמך על ההנחה שכל משתמש, באופן עצמאי (לא-שיתופי), מבקש למזער את עלות הנסיעה שלו. זרימות תנועה שמאפשרות איזון אופטימלי מסוג זה מכונות בדרך כלל זרימות "שיווי משקל משתמש", שכן הן תוצאה של מצב בו כל משתמש בוחר את הדרך הטובה ביותר עבורו. באופן ספציפי, "שיווי-משקל משתמש" אופטימלי מושג כאשר אין בנמצא משתמש אשר יכול להפחית את עלות הנסיעה שלו על ידי פעולה חד-צדדית.

העיקרון השני של וודרופ קובע כי בשיווי משקל מערכתי, זמן הנסיעה הממוצע הוא מינימלי. מכך משתמע כי בבחירת מסלול הנסיעה כל משתמש משתף פעולה עם יתר המשתמשים, כדי להבטיח כי השימוש הכולל במערכת יהא היעיל ביותר. זרימות התנועה המקיימות את העיקרון השני של וודרופ נחשבות בדרך-כלל ל"אופטימליות עבור המערכת". כלכלנים טוענים כי ניתן להשיג זרימה אופטימלית שכזו על ידי תמחור הכביש לפי עלות שולית.<br />
המודל המתמטי עבור שיווי-משקל רשתי נוסח לראשונה על ידי בקמן, מקגווייר ווינסטן ב-1956.

==הגדרה פורמלית==

אומרים כי מצב 'y הוא שיווי משקל וודרופ כאשר כל האסטרטגיות הנבחרות מניבות עבור כל משתמש אותה עלות שולית, וכאשר העלות השולית המתקבלת עבור כל אסטרטגיה אחרת (שאינה בשימוש) היא נמוכה יותר.<br />
יהי <math>S'\subseteq S</math> קבוצת כל האסטרטגיות הנבחרות בחלוקת האסטרטגיות 'y, אזי שיווי משקל וודרופ מאופיין על ידי היחס הבא:

<math>\ F_i(y') = F_j(y') \forall i,j \in S' </math>

<math> \ F_i(y') >= F_j(y') \forall i \in S' and j \in S</math>

==לקריאה נוספת==
* Wardrop, J. G.; Whitehead, J. I. (1952). "Correspondence. Some Theoretical Aspects of Road Traffic Research". ICE Proceedings: Engineering Divisions Volume 1, Issue 5, 1952

קטגוריה:תורת המשחקים
קטגוריה:מיקרו-כלכלה
אבנר כץ

אבנר כץ (11 במרץ 1939 – 2 בספטמבר 2020) היה צייר, מאייר וסופר ישראלי, פרופסור בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.

==ביוגרפיה==
נולד בקיבוץ רמת רחל, שם גם גדל. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, למד אמנות בבצלאל ובהמשך ב-Central School of Arts and Crafts בלונדון . במהלך השנים כץ שימש כמרצה לאמנות בבצלאל, מכון אבני, המדרשה למורים לאמנות, ויצו חיפה ושימש כראש החוג באוניברסיטת חיפה.

הוא הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בהם בגלריה נגא, גלריה ג'ולי מ., גלריה גורדון, הגלריה העירונית בכפר סבא, מוזיאון הרצליה, גלריה על הצוק, גלריה אום אל פאחם, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות ועוד. כץ היה חבר מערכת וכותב קבוע במוסף הסאטירי דבר אחר וכתב טורים למוניטין, חדשות וידיעות אחרונות.

הכניסה לסטודיו של אבנר כץ בביתו ברמת השרון 

עיצב את דמותו של קיפי בן-קיפוד בהפקה הישראלית הראשונה של "רחוב סומסום", והשתתף בעצמו בתוכנית בתפקיד אבנר, בעל המאפייה. אייר ספרים של יהודה אטלס, לאה גולדברג, יצחק בשביס-זינגר, שלום עליכם ואחרים. זוכה פרס בן-יצחק לאיור ספרי ילדים וכן בעיטור על שם האנס כריסטיאן אנדרסן לאיור. כץ עיצב ביתנים לירידים ותערוכות, תלבושות להצגות תיאטרון ואיורים שהופיעו בכריכות מגזינים.

כץ עיצב עטיפות רבות של תקליטים, ובהם מזל גדי (1968), "שלכם, שולה חן" (1969), "זוהי הדרך שלי" (צביקה פיק, 1972), "לימונדה" (דורי בן זאב, 1977) ותקליטי חוה אלברשטיין: "אישה באבטיח" ו"מרדף".

==חיים אישיים==
חי ופעל ברמת השרון. כץ הלך לעולמו ב-2 בספטמבר 2020 לאחר שחלה במחלת הסרטן. נטמן בבית העלמין של קיבוץ רמת רחל, שבו נולד וגדל. הותיר אחריו את אשתו איילת ושלוש בנות.
דלת הסטודיו של אבנר כץ בביתו ברמת השרון

==גלריה==
<gallery>
קובץ:Avner Catz 03.jpgאבנר כץ נואם בפתיחת תערוכה של האמן יעקב שטיינהרט במוזיאון הרמן שטרוק
</gallery>
הכניסה לחדר הצדדי בסטודיו

== מבחר תערוכות יחיד ==
2021 - "אני כבר הייתי" מוזיאון ישראל בירושלים.

== מבחר תערוכות קבוצתיות ==
2021 - "בונז'ור מסייה כץ" מחווה לאבנר לאחר לכתו, בהשתתפות 10 אמנים ישראלים. גלריה "זוזו", עמק חפר. אוצרות-יורי כץ ואסיה דובלין.

==מספריו==
* ואז הצב בנה לו בית, הוצאת כתר, 1979
* הכייס הקטן, הוצאת עם עובד, 1979. עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
* מישהו מוצא כתר, הוצאת כתר, 1979
* מישהו מוצא פרח, הוצאת כתר, 1979
* סדרת מזל טוב (12 ספרים), מסדה, 1982
* חוץ מפרט זה או אחר הכול הכול אמת, הוצאת שבא, 1986
* איצטרובלים, ציורים פסלים ועבודות על נייר 1966-2007, הוצאת מוזיאון הכט בחיפה, 2008
* חמור-עף, סיפר וצייר: אבנר כץ. חרז: יורם טהרלב. הוצאת זמורה-ביתן, 2010.
*On Third Thought, Salomon & Daughters Books, 2017.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* [https://www.gordongallery.co.il/artist/avner-katz אבנר כץ] באתר גלריה גורדון
*[http://www.jerusalemprintworkshop.org/81/1/165/ אבנר כץ: קרנבל החיות], באתר סדנת ההדפס ירושלים
* [https://web.archive.org/web/20120620230509/http://www.art.org.il/he/exhibition_about.php?id=253 אבנר כץ - ציונים ביוגרפיים], אתר "בית האמנים בירושלים" (עותק שמור מארכיון האינטרנט)
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מאיירים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס בן-יצחק
קטגוריה:זוכי עיטור אנדרסן
קטגוריה:זוכי פרס נחום גוטמן
קטגוריה:רמת רחל: אישים
קטגוריה:רמת השרון: אישים
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:סופרי ילדים ונוער ישראלים
קטגוריה:בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:סגל אוניברסיטת חיפה: אמנות היצירה
קטגוריה:אישים הקבורים בקיבוצים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1939
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2020
מבצע נפילה

מבצע נפילה (באנגלית: Operation Downfall) היה מבצע מתוכנן של בעלות הברית לפלישה ליפן, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. המבצע בוטל בעקבות כניעת האימפריה היפנית לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי ולאחר שברית המועצות הכריזה מלחמה על יפן<ref></ref>.

המבצע הורכב משני תת-מבצעים: מבצע אולימפיק ומבצע קורנט. מבצע אולימפיק היה אמור להתחיל באוקטובר 1945, ומטרתו הייתה כיבוש שלישו הדרומי של קיושו, האי היפני הדרומי, תוך שימוש באיי אוקינאווה, שנכבשו מעט לפני כן. מבצע קורנט אמור היה להתחיל באפריל 1946, בפלישה של בעלות הברית סמוך לטוקיו הבירה שעל האי הונשו. סיוע אווירי היה מתוכנן להגיע מבסיסי טיסה שאמורים היו להכבש במבצע אולימפיק. אילו מבצע נפילה היה יוצא לפועל, היה זה המבצע האמפיבי הגדול בהיסטוריה.

הגאוגרפיה של יפן גרמה לכך שגם היפנים ידעו מה תהיה תוכנית הפלישה של בעלות הברית למדינה. הם חזו בדיוק רב את תוכנית הפלישה וכך התאימו לה את תוכנית ההגנה שלהם, "מבצע קטסוגו". היפנים תכננו להשקיע את רוב משאביהם בהגנה על קיושו, ולהשאיר חלק מכוחות המילואים שלהם לתוכניות הגנה אחרות.

כל ההערכות למבצע חזו אבדות כבדות לשני הצדדים, בכפוף למידת ההתנגדות האזרחית היפנית לפלישה. ראשי המטות המשולבים העריכו תחילה כי המבצע לכיבוש קיושו יעלה ב-100,000 חיילים הרוגים, וכי המבצע לכיבוש הונשו יעלה ב-250,000. ההערכות הגיעו אף לכמיליוני נפגעים בצד בעלות הברית ולעשרות מיליונים בצד היפני, אזרחים וחיילים כאחד.
מבצע קורנט תוכנן לכיבוש [[טוקיו]]
מבצע אולימפיק תוכנן לתקיפת דרום [[יפן]]

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:יפן במלחמת העולם השנייה
נפילה
קטגוריה:זירת אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מלחמת העולם השנייה: 1945
קטגוריה:1945 ביפן
אברהם שלוש (יפו)

הרב אברהם שְלוּש (1812–1858) היה סוחר ומנהיג העדה היהודית ביפו. אבי משפחת שלוש, ממייסדי נווה צדק ואחוזת בית.

==ביוגרפיה==
אברהם שלוש נולד בפאס שבמרוקו בשנת 1812 (ה'תקע"ב), בן למשפחה ממגורשי ספרד. בהמשך נמנה עם רבני אוראן שבאלג'יריה.

הוא האמין כי יש לשוב לארץ ישראל ולחיות בה מיגיע כפיים, וכך לקרב את הגאולה. בהיותו בן 26, בשנת 1840 לערך ארגן קבוצה בת 150 איש לעלות ארצה. בדרכם לעכו פקדה אותם סערה, אונייתם טולטלה קשות ומצבם הכלכלי הורע. בהגיעם לחיפה שככה מעט הסערה ואף על פי שהים סער החליטו לרדת לחוף בסירות; אחת הסירות התהפכה וכל 18 נוסעיה טבעו בים, בהם שני בניו של שלוש, אליהו בן ה-9 ויוסף בן ה-7. שלוש הגיע לחוף עם אשתו שמחה, בנו אהרן ושתי בנותיו ריקה וחנה.

לאחר כשנה בחיפה, שהייתה אז כפר ללא אפשרויות רבות של פרנסה, עבר עם בני משפחתו לשכם, שנחשבה לעיר מסחר. בעת ששהה בשכם, פשטה הכולרה בקרב העיר, ובהוראת השלטונות בני משפחתו הונחו לא לצאת משכם. לאחר חצי שנה נבלמה התפשטות המחלה, והוא עבר לירושלים, מאחר שלא הייתה בשכם קהילה יהודית. לאחר שגם בירושלים לא מצא תנאי קיום נוחים, עבר עם משפחתו ליפו. האחרונה מצאה חן בעיניו והוא החליט להתיישב בה סופית. יחד עם בני משפחתו הניחו את היסוד להרחבת היישוב היהודי בעיר<ref></ref>.

בביתו ביפו ייסד ישיבה, ולצידה בית כנסת. כשצאצאיו, עברו לדירות אחרות, העבירו איתם את בית הכנסת והישיבה. בישיבה זו למדו במהלך השנים בין היתר הרב יעקב שמחון, הרב שלמה בחבוט (אביו של הרב שבתי בחבוט), כלב מירקאדו מאיר (אביו של הרב יעקב מאיר), הרב דוד בן שמעון והרב שלמה חזן (אלכסנדריה) מחבר הספר "המעלות לשלמה"

הידיעות אודות הצלחתו ביפו עודדו יהודים נוספים לעלות לארץ ישראל ולהתנתק מכספי החלוקה בארבע ערי הקודש, לרדת ליפו ולעבוד בה. מספר שנים לאחר הגיעו, כבר נחשב כמנהיג העדה היהודית ביפו.

בתו חנה נישאה לאלתר לוריא, ממוצא אשכנזי ומצאצאי האר"י, בתקופה שבה נישואים בין ספרדים ואשכנזים טרם היו שכיחים. מאז המשיכו רבים מבני משפחת שלוש במסורת של מיזוג עדות.

הלך לעולמו ב-21 במאי 1858 (ח' בסיוון ה'תרי"ח).

היה נשוי לשמחה, ובנו היה הרב אהרן שלוש.

==לקריאה נוספת==
* אולגה טוקרצ'וק (מתרגמת: מרים בורנשטיין), ספרי יעקב, הוצאת כרמל, 2020

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי עליות קדומות לארץ ישראל
אברהם שלוש
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין היהודי ביפו
קטגוריה:יהודים מרוקאים
קטגוריה:עולים לארץ ישראל בשנים 1800–1881
קטגוריה:ילידי 1812
קטגוריה:נפטרים ב-1858
חמרייה חלודת-זנב

Cuculus canorus canorus + Cercotrichas galactotes
חִמְרִיָּה חֲלוּדַת-זָנָב (שם מדעי: Cercotrichas galactotes), ציפור ממשפחת החטפיתיים המצויה באזור הים התיכון ומזרחה עד פקיסטן. כמו כן מצויות החמריות חלודות הזנב מדרום לסהרה, מסאהל ומזרחה עד סומליה, אולם לעיתים רואים בהן כמין נפרד C. minor. בישראל חולפת מצויה, מקייצת ומקננת מצויה, בעיקר בצפון ובמרכז הארץ.
 
החמריה ניזונה מחרקים כמו זחלים, פרפרים, חיפושיות וכדומה.

חומרי הדברה שרוססו באזורי חקלאות בשנות ה-50 וה-60 הביאו להשמדת חרקים ולפגיעה באוכלוסיית החמריות, אשר ניזונה מאותם חרקים. מאוחר יותר אולצו החקלאים לעבור לשימוש בחומרי הדברה שלא פוגעים בחמריות, וכך אוכלוסייתן התאוששה.

==דגירה==
הזכר בוחר מקום מתאים לבניית הקן וקובע את שטח הנחלה שלו ושל בת זוגו. הנקבה נושאת בעיקר העמל של בניית הקן בו היא תדגור. כאשר היא בונה את הקן הזכר מגן עליה ועף משיח לשיח.

הנקבה בונה את הקן במקום מסתור נמוך, בהתפצלות של גזע, בין ענפי שיח, וגם בעשב צפוף וגבוה. חומרי הבניה העיקריים של הקן הם קש, עשבים, עלים, זרדים דקים, פיסות בד ועוד. בשלבי הבניה האחרונים של הקן, יוצאת החמריה ומחפשת נשל של נחשים ומשלבת את הנשל בדופן הקן. זו היא תופעה כמעט בלעדית בקרב הציפורים.

הנקבה מטילה עד כחמש ביצים (ראו תטולה), ורק היא דוגרת עליהן. בעת הדגירה הזכר מאכיל אותה בחרקים. לרוב הגוזלים בוקעים תוך כשבועיים של דגירה. עם בקיעתם הגוזלים ערומים ועיוורים. הנקבה והזכר מאכילים אותם בחרקים, ובגיל שבועיים עד שלושה שבועות הם פורחים מהקן ונעשים עצמאיים.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1820
קטגוריה:חטפיתיים
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קונרד יאקוב טמינק
נשים מתוך קטלוג

נשים מתוך קטלוג הוא ספר מאת הסופרת סביון ליברכט, הכולל שלוש נובלות: "הגבר של בריגיטה", "הילד של דיאנה" ו"אמא של ולנטינה".

הספר יצא לאור בשנת 2000.
==עלילה ==
===הגבר של בריגיטה===
הנובלה הראשונה, "הגבר של בריגיטה", מציגה את הדרמה הנוצרת במשפחה כאשר הבת תלמה, עורכת הדין, מחליטה להשיג להוריה מטפלת פיליפינית. אותה מטפלה, בריגיטה שמה, נבחרה אקראית מתוך רשימה של מטפלות זרות אפשריות ומביאה לשינוי בחיי הוריה של תלמה.

בשל ניתוח שעבר אבי המשפחה, הוא הפך מרותק לכיסא גלגלים, ובריגיטה הצעירה סועדת אותו, מנקה ומטפחת את הבית ובכך פולשת לטריטוריה המקודשת של האם. בנוסף, בריגיטה, גורמת לאב לחוש ממרום שנותיו התאהבות מחודשת בילדה–אישה. על אף הכאב והטלטלה שעוברים בני המשפחה כולה בעקבות כניסתה לתא המשפחתי המצומצם, כניסה זו, בדרכה שלה, מיטיבה עימם בסופו של דבר. היא מובילה אותם להתפשר, לסלוח, לקבל זה את זה. הבת, תלמה, שהיא המספרת של הסיפור, מעידה בגוף ראשון כי הסיטואציה שנוצרה במשפחה הפכה מורכבת מדי לשיפוט.

===הילד של דיאנה===

הנובלה השנייה, "הילד של דיאנה", הוא כרוניקה ידועה מראש של מות הבן. באופן מפתיע, המוות הזה שבו חשה האם מרגע לידתו של בנה, מצליח להצמיח ולגלגל חיים חדשים בדמותו של תינוק שנולד לבן המת ולחברתו האירית, דיאנה.

===אמא של ולנטינה===
הנובלה השלישית, "אמא של ולנטינה", עוסקת בכניסה של עוזרת צעירה, פולנייה, לתוך חייה של ניצולת השואה. בין השתיים נרקמת מערכת יחסים ממשית של אם ובת, אך מערכת יחסים זו מבוססת על תפיסה מעוותת של ניצולת השואה את המציאות החוזרת אליה מן העבר. זו מובילה את השתיים אל עבר סיום טרגי. אריק לובצקי ומתי הררי עיבדו את הנובלה לסרט בשם אמא של ולנטינה.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.keter-books.co.il/product_book?c0=14628 הספר באתר ההוצאה]
* [https://web.archive.org/web/20110407161749/http://www.valentinasmother.co.il/ אתר הסרט אמא של ולנטינה]

קטגוריה:ספרי 2000
קטגוריה:ספרים בעברית
קטגוריה:נובלות עבריות
קטגוריה:סביון ליברכט
קטגוריה:סיפורת פמיניסטית
קטגוריה:ספרי הוצאת כתר
פרננדה מונטנגרו

פרננדה מונטנגרו
פרננדה מונטנגרו (בפורטוגזית: Fernanda Montenegro; נולדה ב-16 באוקטובר 1929) היא שחקנית קולנוע, במה וטלוויזיה ברזילאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1998 על תפקידה בסרט "תחנה מרכזית ברזיל".

==ביוגרפיה==
מונטנגרו נולדה בשם ארלט פינהיירו אסטבס דה סילבה בריו דה ז'ניירו למשפחה ממוצא פורטוגזי ואיטלקי.
את שם הבמה שלה "פרננדה" בחרה בזכות הצליליות שבו ואת השם "מונטנגרו" בחרה משום שזהו שם משפחתו של רופא משפחתה.
מונטנגרו הייתה נשואה לשחקן הקולנוע פרננדו טורס משנת 1954 עד לפטירתו בשנת 2008, למונטנגרו נולדו שני ילדים, שחקנית הקולנוע זוכת "פסטיבל קאן" פרננדה טורס ובמאי הקולנוע קלאודיו טורס.

לקראת סוף שנות ה-40 מונטנגרו החלה לעסוק בתחום הרדיו והתיאטרון המקומי עם חברה באותה העת ובעלה לעתיד פרננדו טורס.
בשנת 1951 הפכה מונטנגרו לאחת מפורצי הדרך בתחום הטלוויזיה הברזילאית ועבדה עבור תחנת הטלוויזיה הברזילאית הלאומית "TV Tupi", השנייה בגודלה בכל רחבי דרום אמריקה, היא הופיעה בסדרות טלוויזיה מקומיות במשך כ-40 שנה וקיבלה מספר פרסים מקומיים על הופעותייה.
לאחר שעברה לסאו פאולו התמקדה מונטנגרו בתחום התיאטרון ובעיקר באופירות הסבון. על הופעתה במחזה "מדיאה" זכתה מונטנגרו לביקורות נלהבות.

ב-1997 שיחקה מונטנגרו לצד בתה פרננדה טורס במותחן הפעולה "ארבעה ימים ספטמבר". בשנת 1998 לאחר למעלה מ-50 שנה בתחום המשחק זכתה מונטנגרו להכרה עולמית בזכות תפקידה הראשי בדרמה הברזילאית "תחנה מרכזית ברזיל". בסרט הופיעה מונטנגרו בתור דורה, מורה בגמלאות המתפרנסת מכתיבת מכתבים עבור פשוטי העם בתחנה המרכזית של ריו דה ז'ניירו. דורה היא אישה בודדה ומרירה המרמה את אלה הנותנים בה אמון, כשהיא נאלצת לטפל בילד שאמו נדרסת למוות על יד התחנה הם יוצאים למסע חיפושים אחרי אביו של הילד, אותו הוא מעולם לא ראה ובין השניים נוצר קשר אמיתי ומיוחד. על משחקה בסרט הייתה מונטנגרו מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב, מונטנגרו היא השחקנית הברזילאית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס על ידי "האקדמיה האמריקאית לקולנוע".
כמו כן זכתה מונטנגרו על הופעתה ב"פרס דב הכסף" מטעם "פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין".

ב-2005 הופיעה מונטנגרו בפעם השנייה לצד בתה בדרמה "בית החולות".
את ההופעה ההוליוודית הראשונה שלה ערכה מונטנגרו בשנת 2007 בגיל 78 כשהשתתפה בדרמה המבוססת על רומן מאת גבריאל גארסיה מארקס "אהבה בימי כולרה", בסרט גילמה מונטנגרו את דמותה הספרותית של טראנסיטו אריזה אמו של גיבור העלילה פלורנטינו (חאווייר ברדם).

בשנת 2013 זכתה בפרס אמי הבין-לאומי לשחקנית הטובה ביותר על כיכובה בסרט הטלוויזיה "אמא מתוקה" של רשת הטלוויזיה הברזילאית Rede Globo.

בשנים 2017–2018 גילמה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה הברזילאית "גן עדן אחר" בתור מרסדס.

בשנת 2019 ביצעה הופעת אורח בטלנובלה הברזילאית "דיווה מתוקה" בכיכובה של נטליה דיל.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* 

קטגוריה:זוכי פרס אמי הבין-לאומי: שחקנית
קטגוריה:זוכי פרס אמי הבין-לאומי: שחקן
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה ברזילאיות
קטגוריה:שחקניות תיאטרון ברזילאיות
קטגוריה:ברזילאים ממוצא פורטוגזי
קטגוריה:ברזילאיות שנולדו ב-1929
קטגוריה:ברזילאים שנולדו ב-1929
קטגוריה:אישים זוכי פרסי איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס
סטודיו (כתב עת)

שער גיליון מספר 152, מאי-יוני 2004

סטודיו היה כתב עת ישראלי לאמנות שיצא לאור בשנים 1989–2008 בהוצאת קרן חבצלת – מוסדות תרבות וחינוך של השומר הצעיר.

==תולדות כתב העת==
"סטודיו" הוקם ב-1989 ביוזמת אילנה באומן, טולי באומן וחיים מאור, במרכז לאמנויות של סמינר גבעת חביבה, והוא יצא בתחילה כמוסף של על המשמר, בעריכתו של מאור.

ב-1993 החליפה את מאור שרה ברייטברג-סמל, וב-2003 התמנתה יעל ברגשטיין כעורכת במקום ברייטברג-סמל. זמן קצר לאחר פרישתה של ברגשטיין בשנת 2008 נסגר כתב העת על ידי קרן חבצלת, ובספטמבר אותה שנה רכשה אותו קבוצת "טיים אאוט", שבבעלות איש העסקים יובל סיגלר. סיגלר נסוג בסופו של דבר מרכישת כתב העת מסיבות כלכליות והזכויות עליו נותרו בידי קרן חבצלת.

ניתן למצוא העתק אלקטרוני של כל הגיליונות [https://www.yad-yaari.org.il/studio באתר ארכיון יד - יערי]

==מקורות==
* [https://www.yad-yaari.org.il/studio סטודיו - כתב עת לאמנות, 1989 – 2008 - אתר ארכיון יד יערי]
* 
* 
* [http://readingmachine.co.il/home/contribs/studio ארכיון מקוון] של כמה מגליונות כתב העת, באתר "מכונת קריאה"
* [http://web.archive.org/web/*/www.studiomagazine.co.il ארכיון חלקי של אתר כתב העת] בארכיון האינטרנט
* http://magazines.documenta12.de/frontend/index.php?IdMagazine=135
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ישראל: כתבי עת לאמנות
מוסריות לגליסטית

מוסריות לגליסטית הוא מונח המתייחס לעמדה הטוענת שיש לעשות שימוש בחקיקה על מנת להטמיע ערכים מוסריים.<ref></ref>

חקיקה מטבעה שואפת להתאים בין חוקים לערכים המוסריים המקובלים בחברה, ולכן השימוש במונח מוסריות לגליסטית מתייחס לחקיקה שאוסרת פעילות שלא עוברת על עקרון הנזק, כלומר פעילות שנעשית בין אדם לעצמו, או בין אדם לחברו בהסכמה. חוקים האוסרים על הומוסקסואליות, או על פעילויות מיניות מסוימות אשר נעשות בהסכמה, נחשבים כמוסריות לגליסטית. דוגמה נוספת היא צנזורה על תכנים פורנוגרפיים או אלימים במיוחד. העיקרון המנחה את הצנזורים בנושאים אלו הוא לרוב עקרון מוסרי (ולא עקרון ביטחוני כמו בצנזורה צבאית): התנהגות אלימה או פרונוגרפיה היא לא ראויה לצפייה, עד גיל מסוים, או בכלל.

במדינות המערב, הוויכוח בנוגע לחוקים שנחשבים כנגועים במוסריות לגליסטית מתרכז בשאלת הנזק שמביאה הפעילות האסורה. המצדדים בלגליזציה של מריחואנה יטענו כי שימוש במריחואנה לא גורם נזק למשתמש או לזולתו, וכי עצם האיסור נובע מעיקרון מוסרי האוסר שימוש בסמים לצורכי הנאה. לעומתם, מצדדי החוק יטענו כי השימוש מביא נזק למשתמש ומשפיע לרעה על זולתו ולכן הוא מוצדק.

מוסריות לגליסטית נבדלת מסוגים שונים של חקיקה פטרנליסטית, בכך שחקיקת החוק נובעת מעקרון מוסרי כלשהו, ולא מתוך סיבות תועלתניות אחרות.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:חקיקה
קטגוריה:פילוסופיה
בוריס שרמטייב

בוריס שרמטייב (ברוסית: Борис Петрович Шереметев; 25 באפריל 1652 - 17 בפברואר 1719) היה אציל רוסי, בין המדינאים והמפקדים הבולטים של רוסיה בתקופת פיוטר הגדול.

==תחילת הקריירה==
בוריס שרמטייב נולד במשפחה בויארית ותיקה וידועה. בשנת 1681 התמנה לוויווד בעיר טמבוב ולחם נגד הכוחות של חאנות קרים. בשנת 1682 קיבל תואר בויארין. בשנת 1686 השתתף במשא ומתן עם האיחוד הפולני-ליטאי לקראת חתימת הסכם שלום ולאחר החתימה נשלח בראש המשלחת לוורשה. עם חזרתו לרוסיה הצארית התמנה למפקד הצבא באזור בלגורוד והיה אחראי על שמירת הגבולות הדרומיים של המדינה. בהיותו רחוק מהבירה לא היה צריך לבחור צד במאבקי הכוח בין פיוטר הגדול לבין נסיכת סופיה.

==תקופת פיוטר הגדול==
בשנת 1695 תמך במאמץ של מערכות אזוב אך בחזית המשנית - באזור הדנייפר. בשנים 1697–1699 נסע לאירופה (פולין, אוסטריה, איטליה ומלטה) תוך ביצוע שליחות מדינית. חזר למוסקבה בבגדים מערביים ועל זה קיבל קבלת פנים מיוחדת מהצאר.

במלחמת הצפון הגדולה היה מפקד העליון של הצבא. לאחר כישלון בקרב נארווה נשלח לאסטוניה. לאחר מספר קרבות מוצלחים הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש והוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. במהלך שנים 1702–1704 היו לו מספר ניצחונות בקרבות וגם כבש מבצרים וערים.

בשנת 1706 קיבל תואר רוזן. בקרב פולטבה תפקידו היה משני אך לא מבוטל. בשנת 1710 פיקד על מצור על ריגה. לאחר כיבושה נשלח להשתתף במלחמת רוסיה-טורקיה (1710-1711) הלא מוצלחת.

בשנת 1712 הודיע לפיוטר הגדול על רצונו להתנזר. במקום זה התחתן עם בחורה צעירה. בשנת 1715 נשלח להיות בראש כוח רוסי בגרמניה שתמך בצבא הפרוסי בלחימה נגד השוודים.

בשנת 1717 חזר למוסקבה ונפטר לאחר מחלה קשה. ביקש להיות מוטמן בלאוורת קייב-פצ'רסק אך בהתאם להחלטת פיוטר הגדול גופתו הועברה למנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:רוזנים רוסיים
קטגוריה:גנרל-פלדמרשלים רוסים
קטגוריה:מקבלי עיטור אנדריי הקדוש
קטגוריה:אבירי מסדר העיט השחור
קטגוריה:אבירי מסדר מלטה
קטגוריה:אבירי מסדר העיט הלבן
קטגוריה:ילידי 1652
קטגוריה:נפטרים ב-1719
FNP

בתורת הסיבוכיות, מחלקת הסיבוכיות FNP היא ההרחבה לבעיית הפונקציה של מחלקת בעיות ההכרעה NP. בעיות רבות ב-NP, ובהן גם מספר רב של בעיות NP-שלמות, שואלות מתי חפץ מסוים קיים, כמו השמה מספקת, צביעת גרף, או מציאת קליקה בגודל מסוים. גרסות ה-FNP עבור בעיות אלה, שואלות לא רק האם קיים פתרון אלא גם מהו אותו פתרון. 

הגדרה פורמלית:

יחס בינארי <math>\ P(x,y)</math>, שבו <math>|y|</math> לכל היותר גדול פולינומית מ-<math>|x|</math>, הוא ב-FNP אם ורק אם יש אלגוריתם דטרמיניסטי עם זמן ריצה פולינומי באורך הקלט שיכול להכריע האם <math>\ P(x,y)</math> מתקיים בהינתן <math>x</math> ו-<math>y</math>.

ההגדרה אינה כוללת אי-דטרמיניזם והיא אנלוגית להגדרת המוודא של NP. קיימת שפה ב-NP המתאימה לכל יחס ב-FNP באופן ישיר, שלעיתים נקראת בעיית הכרעת FNP. זו השפה הנוצרת על ידי לקיחת כל ה-<math>x</math>ים עבורם <math>\ P(x,y)</math> מתקיים עבור <math>y</math> מסוים. למרות זאת, יכול להיות יותר מיחס FNP אחד עבור בעיית הכרעה כלשהי ב-NP.

דוגמה ליחס ב-FNP הוא היחס <math>P(x,y)</math> שמתקיים כאשר <math>y</math> הוא פירוק לגורמים של <math>x</math> (אליו מתייחסים כמספר שלם). לבעיה זו לא ידוע אלגוריתם פולינומי וקושי החישוב המשוער שלה הוא הבסיס למספר שיטות הצפנה א-סימטרית.

כל בעיה NP-שלמה ניתנת לרדוקציה עצמית (למשל דרך הרדוקציה העצמית של בעיית ההשמה המספקת) ולכן גרסת ה-FNP שלה לא יותר קשה מבעיית ההכרעה. לעומת זאת, מיהיר בלר ושפי גולדווסר הראו ב-1991, על סמך מספר הנחות סטנדרטיות, שקיימות שפות ב-NP כך שכל גרסות ה-FNP שלהן אינן ניתנות לרדוקציה עצמית, עובדה הרומזת על כך שבעיית ההכרעה קלה יותר מכל בעיות החיפוש המתאימות לה.

== מקורות ==
* Elaine Rich, Automata, computability and complexity: theory and applications, Prentice Hall, 2008, , section 28.10 "The problem classes FP and FNP", pp. 689-694
* M. Bellare and S. Goldwasser. [http://citeseer.ist.psu.edu/bellare94complexity.html The complexity of decision versus search]. SIAM Journal on Computing, Vol. 23, No. 1, February 1994.

==ראו גם==
* FP מחלקת הפונקציות אותן ניתן לחשב בזמן פולינומי. FNP=FP אם ורק אם P=NP.
* TFNP תת-מחלקה של FNP בה מובטח כי קיים פתרון.

קטגוריה:מחלקות סיבוכיות
מגרש פדקס

מגרש פדקס (באנגלית: FedEx Field) הוא אצטדיון פוטבול בלנדובר, מרילנד, ארצות הברית, המשמש את קבוצת הפוטבול וושינגטון קומנדרס מאז פתיחתו ב-1997. האצטדיון היה הגדול ביותר ב-NFL בין 2004 ל-2010, אז הכיל 91,704 מקומות. כיום תכולתו היא כ-74,000 מושבים.

==היסטוריה==
האצטדיון הוקם ב-1997 ונקרא אצטדיון ג'ק קנת קוק לזכרו של בעל הקבוצה, קוק, שנפטר ביום פתיחת האצטדיון. אתר האצטדיון נקרא "ראלג'ון" (באנגלית: Raljon) איחוד שמות בניו של קוק, ראלף וג'ון. לפני פטירתו קוק רשם חוקית את האתר בשם ראלג'ון ברשות הדואר האמריקנית.
בכביש המהיר הסמוך לאצטדיון נבנתה יציאה מיוחדת לכיוון האצטדיון. היציאה נפתחת רק בימים שיש אירועים באצטדיון.

בשנת 1999 הועברה הבעלות על אצטדיון והקבוצה לדניאל סניידר הבעלים החדש באותה עת של הוושינגטון רדסקינס. סניידר מכר את הזכויות לשם האצטדיון לפדקס ששינתה את שמו למגרש פדקס תמורת כ-7.6 מיליון דולר בשנה .

למרות היותו האצטדיון הגדול ביותר ב-NFL, רשימת ההמתנה למנוי עונתי משתרעת על פני יותר מעשר שנים. עד כה מעולם לא נמכרו כל המושבים באצטדיון, השיא עומד על 91,665 במשחק המכללות בין קבוצות הפוטבול של וירג'יניה טק ואוניברסיטת דרום קליפורניה. שיא האוהדים במשחק של הרדסקינס הוא 90,910 אוהדים במשחק נגד הדאלאס קאובויס והוא גם שיא הקהל הגדול ביותר (במקומות ישיבה) במשחק NFL.

==אירועים מיוחדים==
אוהדי [[וושינגטון רדסקינס במגרש פדקס]]
מלבד משחקיה של וושינגטון רדסקינס במגרש פדקס מתקיימים אירועים מיוחדים. מגרש פדקס אירח כמה משחקי פוטבול מכללות. המוכרים שבהם: ניצחון אוניברסיטת נוטרדאם על האקדמיה הימית של ארצות הברית ואוניברסיטת דרום קליפורניה נגד וירג'יניה טק, משחק ששבר את שיא הקהל באצטדיון. 

מגרש פדקס הוא אחד משמונת האצטדיונים שאירחו את גביע העולם בכדורגל נשים 1999 שאירחה ארצות הברית. באצטדיון שוחקו כמה משחקים בשלב הבתים ושני משחקי רבע גמר.
אף על פי שדי.סי. יונייטד משחקת באצטדיון RFK שבוושינגטון הבירה, מגרש פדקס אירח שני משחקי ידידות של הקבוצה נגד הקבוצות האירופאיות צ'לסי וריאל מדריד.

ורג'ינה טק נגד אוניברסיטת דרום קליפורניה
אירועים נוספים:

* 1 ביולי 1999 : רבע גמר גביע העולם בכדורגל נשים 1999 נבחרת ארצות הברית נגד נבחרת גרמניה
*1 ביולי 1999: רבע גמר גביע העולם בכדורגל נשים 1999 נבחרת ברזיל נגד נבחרת ניגריה
*13 בספטמבר 2003 הופעה של ברוס ספרינגסטין במסגרת מסע ההופעות של הדיסק The Rising
* 1 באוגוסט 2009 הופעה של פול מקרטני במסגרת מסע ההופעות Summer Live '09
*2 באוקטובר 2010 וירג'יניה טק נגד אוניברסיטת בויסי סטייט
*20 בנובמבר 2010 אוניברסיטת אינדיאנה נגד אוניברסיטת מדינת פנסילבניה

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.redskins.com/ אתר קבוצת וושינגטון רדסקינס]
* [http://www.fedex.com/ דף הבית של פדקס]

פדקס
קטגוריה:אצטדיוני כדורגל בארצות הברית
קטגוריה:מרילנד: מבנים
קטגוריה:מרילנד: ספורט
קטגוריה:וושינגטון קומנדרס
קטגוריה:אצטדיוני גביע העולם בכדורגל נשים 1999
ג'ין סימונס (שחקנית)

ג'ין סימונס בסרט "בס הצעירה" ([[1953)]]
ג'ין סימונס (באנגלית: Jean Simmons; 31 בינואר 1929 - 22 בינואר 2010) הייתה שחקנית אנגלייה.

סימונס התפרסמה בעקבות תפקידיה בסרטי קולנוע בריטיים ואמריקאים בשנות ה-40 וה-50. נודעה בעיקר בשל תפקידה כאופליה בסרט "המלט" (1948), לצד לורנס אוליבייה, תפקיד עליו קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר;בתפקיד דיאנה בסרט הגלימה (1953) וכן בשל תפקידה כשרה בראון בסרט "ברנשים וחתיכות" (1955) לצד פרנק סינטרה ומרלון ברנדו, תפקיד עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב. ב-1957 שיחקה לצידו של פול ניומן בסרט "עד שירימו עוגן". ב-1958 שיחקה לצידו של גרגורי פק במערבון "האדמה הגדולה" וב-1959 לצידו של רוק הדסון בסרט "אדמה זו שלי היא". ב-1960 שיחקה בסרט "הדשא ירוק יותר" לצדו של קרי גרנט. ב-1967 שיחקה בסרט "גירושין בנוסח אמריקה" לצידו של דיק ואן דייק. סימונס שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "הסוף המאושר" (1969), עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בשנותיה המאוחרות שיחקה גם בסדרות טלוויזיה, ואף זכתה בפרס אמי על משחקה במיני-סדרה "ציפורים מתות בסתר" (1983).

סימונס נישאה ב-1950 לשחקן סטיוארט גריינג'ר. ב-1960 התגרשה ממנו ונישאה לבמאי ריצ'רד ברוקס. הם התגרשו ב-1977.

ב-22 בינואר 2010 נפטרה סימונס בגיל 80, בשל מחלת הסרטן.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אנגליות
קטגוריה:זוכי אמי בפריים טיים: שחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט
קטגוריה:זוכי אמי בפריים טיים: שחקן משנה במיני-סדרה או בסרט
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:זוכי גביע וולפי
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקנית ראשית בקומדיה או בסרט מוזיקלי
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקן ראשי בקומדיה או בסרט מוזיקלי
קטגוריה:מהגרים מבריטניה לארצות הברית
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1929
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1929
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-2010
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2010
חדשות.קום

חדשות.קום הוא אתר אינטרנט שהוקם בשנת 1999, ביוזמת חברת בזק בינלאומי והעיתונאי יאיר פידל, והיה אתר החדשות הראשון ברשת בעברית. 

בתקופת הקמת האתר, היו מעט אתרי תוכן בעברית באינטרנט, והעיתונים הגדולים (ידיעות אחרונות, הארץ ומעריב) עדיין התלבטו האם לפתוח אתר חדשות, מחשש לפגיעה בהכנסותיהם מהעיתונים המודפסים.

באתר חדשות.קום עבדו מספר כתבים צעירים שהשתחררו משירות צבאי בגלי צה"ל, וכן מספר כתבים מקול ישראל. מספר הכניסות לאתר היה גדול יחסית לאותה תקופה - כ-3,000 ביום, אך מרבית המבקרים היו מחוץ לישראל.

חברת בזק בינלאומי מימנה את האתר במשך חצי שנה. לאחר מכן, בגלל אילוצים רגולטוריים, רכשה בזק בינלאומי את האתר "וואלה", שהיה באותן שנים שער הכניסה לאינטרנט, ויצאה מההשקעה באתר חדשות.קום (הרגולטור לא איפשר לחברת האם בזק לרכוש את האתר וואלה, לכן היא הורתה לבזק בינלאומי לרכוש אותו). בעקבות זאת נכנס בנק מרכנתיל דיסקונט להשקעה באתר, ומימן אותו למשך שנה נוספת.

בתחילת שנת 2001, בעקבות משבר בועת הדוט קום, הופסק מימון האתר על ידי בנק מרכנתיל. בחודש ספטמבר של אותה שנה, ביום הכיפורים, האתר נסגר. 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אתרי חדשות ישראליים
תומאס פיקרינג

תומאס ריב "תום" פיקרינג (באנגלית: Thomas Reeve "Tom" Pickering; נולד ב-5 בנובמבר 1931) הוא דיפלומט אמריקאי. בין תפקידיו הדיפלומטיים הרבים הוא שימש כשגריר ארצות הברית בישראל (1985–1988), לאומות המאוחדות (1989–1992), להודו (1992–1993) ולרוסיה (1993–1996). בין השנים 1997–2001 שימש כתת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים, השלישי בהיררכיה של מחלקת המדינה, תחת מדליין אולברייט.

==תולדות חייו==
פיקרינג נולד בעיר אורנג' בניו ג'רזי. לאחר שסיים את לימודי התיכון בניו ג'רזי החל בשנת 1949 לימודי תואר ראשון במכללת בואדואן, בעיר בראונזוויק, במיין. בשנת 1953 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהיסטוריה. הוא המשיך בלימודי תואר שני בבית הספר למשפטים ולדיפלומטיה באוניברסיטת טאפטס, במסצ'וסטס. עם סיום לימודי תואר שני קיבל מלגת פולברייט להשלמת תואר שני נוסף ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת מלבורן באוסטרליה, אותו השלים בשנת 1956. בין השנים 1956–1959 שירת בצי האמריקאי כקצין מודיעין. הוא המשיך לשרת כאיש מילואים בצי והשתחרר בדרגת לוטננט קומנדר.

==עבודתו בשרות החוץ==
לאורך כארבעים שנותיו בשרות החוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית שירת בין השאר כשגריר ירדן (1974–1978), בניגריה (1981–1983), באל סלוודור (1983–1985), בישראל (1985–1988), באומות המאוחדות (1989–1992), בהודו (1992–1993) וברוסיה (1993–1996). בנוסף, הוא שימש כתת מזכיר המדינה לעניינים מדיניים בין השנים 1997–2000. הוא מחזיק בדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ של ארצות הברית. בנוסף לשפת אמו, פיקרינג דובר צרפתית, ספרדית, וסוואהילי ואף מתמצא ברוסית, עברית, וערבית.

==לאחר פרישתו משרות החוץ==
בשנת 2001 פרש פיקרינג משרות החוץ של ארצות הברית והחל לעבוד כסגן הנשיא ליחסים בינלאומיים של חברת בואינג, תפקיד בו שימש עד לשנת 2006. הוא חבר מועצת המנהלים של החברה הגדולה בעולם לייצור צנרת לתעשיית הנפט והגז, OAO TMK, היושבת במוסקבה. היום הוא חבר בעמותה בינלאומית לפתרון משברים, יושב ראש האקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה, וחבר במועצת היועצים של הלשכה הלאומית למחקר אסיאתי. פיקרינג אף חבר במועצת המנהלים של המועצה האמריקאית-איראנית, ארגון הפועל למען נירמול היחסים בין ארצות הברית לאיראן. הוא יושב ראש קרן רוסטרופוביץ'-וישנבסקאיה, ארגון שלא למטרות רווח אשר נוסד על ידי מסטיסלב רוסטרופוביץ' ואשתו גלינה וישנבסקאיה לקידום בריאות ילדים בעולם.

לאחר פרישתו משרות דיפלומטי שינה משרד החוץ האמריקאי את שמה של קרן המלגות ליחסי חוץ במשרד וקרא אותה על שמו של תומאס פיקרינג. בשנת 2012 שימש פיקרינג, לצידו של אדמירל מייקל מאלן, בוועדת חקירה אשר התמנתה מטעם משרד החוץ האמריקאי, לבירור נסיבות מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי.

==קישורים חיצוניים==

* [http://history.state.gov/departmenthistory/people/pickering-thomas-reeve רשימת תפקידיו הדיפלומטיים של תומאס פיקרינג], באתר ההיסטוריה של מחלקת המדינה האמריקאית

==הערות שוליים==

קטגוריה:תתי מזכיר המדינה לעניינים מדיניים
קטגוריה:שגרירי ארצות הברית בישראל
קטגוריה:שגרירי ארצות הברית באו"ם
קטגוריה:שגרירי ארצות הברית ברוסיה
קטגוריה:שגרירים באל סלוודור
קטגוריה:שגרירי ארצות הברית בהודו
קטגוריה:שגרירים בירדן
קטגוריה:שגרירים בניגריה
קטגוריה:בוגרי מכללת בואודין
קטגוריה:בוגרי בית ספר פלטשר למשפטים ודיפלומטיה באוניברסיטת טאפטס
קטגוריה:דיפלומטים אמריקאים
קטגוריה:קצינים וחוגרים בצי ארצות הברית
קטגוריה:בואינג: אישים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1931
TFNP

בתורת הסיבוכיות, TFNP (Total Function Nondeterministic Polynomial) היא מחלקת סיבוכיות המהווה תת-מחלקה של מחלקת הסיבוכיות FNP בה מובטח כי קיים פתרון.
 
יחס בינארי <math> P(x,y)</math> הוא ב-TFNP אם ורק אם קיים אלגוריתם דטרמיניסטי בעל זמן ריצה פולינומי היכול לזהות, בהינתן <math>x</math> ו-<math>y</math> האם האם <math>P(x,y)=1</math> (כלומר, היחס הוא ב-FNP), ולכל <math>x</math> מובטח כי קיים <math>y</math> כך שהזוג הסדור <math>(x,y)</math> מקיים <math>(x,y) \in P</math>.

המחלקות PPA, PPP ,PLS, FP ו-PPAD הן תת-מחלקות של TFNP הנבדלות ביניהן בשיטת ההוכחה בה משתמשים כדי להוכיח קיום של פתרון. כך, למשל, Polynomial Pigeonhole Principle) PPP) מוגדרת על ידי הבעיות בהן קיום פתרון מובטח על ידי עקרון שובך היונים. 

== לקריאה נוספת ==
<div style="direction: ltr;">
* Megiddo and Papadimitriou, [http://citeseer.ist.psu.edu/megiddo89note.html A Note on Total Functions, Existence Theorems and Computational Complexity (1989)].
</div>

קטגוריה:מחלקות סיבוכיות
רטיבור

רטיבור (בפולנית: Racibórz, רָצִ'יבּוּז'; בגרמנית: Ratibor) היא עיר בדרום פולין. בעיר מתגוררים 56,397 תושבים (נכון ל-2012).

==היסטוריה==
עד סוף המאה ה-5, יושב האזור של רטיבור על ידי שבטים גרמאניים. דוכסות רטיבור נוסדה בשנת 1172 ורטיבור הייתה בירתה. לרטיבור הוענק מעמד של עיר ב-1217 ומשנת 1299 היא נוהלה על ידי מועצה עירונית משלה. בעקבות ההגירה של גרמנים מזרחה התיישבו בעיר גרמנים רבים החל במאה ה-13 וגרמנית הייתה לשפה השלטת בעיר. ב-1742 סופחה העיר לפרוסיה ביחד עם רובה של שלזיה ומאז ועד אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה תחת שלטון גרמני.

במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל ברטיבור מחנה עבודה נאצי.

ביוני 1945 נכנס צבא צ'כוסלובקיה לרטיבור במטרה לספח אותו לצ'כוסלובקיה ותושביה הגרמנים גורשו ממנה. אולם על פי קביעת ועידת פוטסדאם הוכללה רטיבור בפולין.

==הקהילה היהודית==

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 

קטגוריה:שלזיה (פרובינציה): ערים
Edinburgh Review

The Edinburgh Review, היה אחד מכתבי העת הבריטי המשפיעים ביותר במאה ה-19. הוא החל להופיע ב-1802 והפסיק ב-1929. המוטו של כתב העת היה המשפט הלטיני " judex damnatur ubi nocens absolvitur" (השופט מורשע כשהנאשם מזוכה), אותו טבע הסופר פובליליוס סירוס.

== המאה ה-19 ==
הגיליון הראשון של כתב העת ראה אור ב-10 באוקטובר 1802. מייסדיו היו פרנסיס ג'פרי, סידני סמית והברון הנרי בראם (Henry Brougham, שנעשה לימים לורד צ'נסלור), המוציא לאור היה ארצ'יבלד קונסטבל והוא נוסד כרבעון, במתכונת זו פעל עד ל-1929.
הוא התמקד בביקורות ספרותיות ופוליטיות. עורך הגיליון הראשון היה סידני סמית.

כתב העת תמך במפלגה הוויגית ובמדיניות הלסה פר וקרא בדרך כלל לרפורמות פוליטיות. יריבו העיקרי היה כתב העת The Quarterly Review שתמך במפלגה הטורית. המגזין נודע גם בשל התקפותיו על "משוררי האגמים", במיוחד על ויליאם וורדסוורת'.

כתב עת שקדם לו, בעל יעדים דומים, Edinburgh Magazine and Review, יצא לאור מדי חודש בשנים 1773–1776.

== המאה ה-20 ==
כתב העת הסקוטי לענייני תרבות New Edinburgh Review, שנוסד ב-1969, אימץ ב-1984 את השם Edinburgh Review החל מגיליון 67/8, באמצו את המוטו "To gather all the rays of culture into one" (לרכז את כל הקרניים לאחת). הוא עדיין יוצא לאור כחלק מרשת כתבי העת Eurozine.

== כותבים בולטים ==
בין חשובי הכותבים ל-Edinburgh Review היו המחנך וההיסטוריון תומאס ארנולד; הסופר, המשורר והקרדינל ריצ'רד ברהאם (Richard Barham); המטפיזיקאי תומאס בראון; ההיסטוריון והסופר תומאס קרלייל; הסופר והמהפכן האיטלקי אוגו פוסקולו; ההיסטוריון הנרי האלאם ; המטפיזיקאי הסקוטי ויליאם המילטון; הסופר אייברהם הייווארד (Abraham Hayward); הסופר ומבקר הספרות ויליאם הזליט; המשוררת פליסייה המנס ; המסאי והמשורר ליי האנט ; המדינאי והסופר ג'ורג' קורנוול לואיס (George Cornewall Lewis); המשורר, ההיסטוריון והפוליטיקאי, תומאס בבינגטון מקולי; השופט, הפוליטיקאי וההיסטוריון, ג'יימס מקינטוש ; הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל; המשורר רוברט מונטגומרי (Robert Montgomery); המתמטיקאי והפיזיקאי ג'ון פלייפייר ; העיתונאי הנרי ריב (Henry Reeve); הכימאי הנרי רוסקו (Henry Roscoe); הפילוסוף ברטראנד ראסל; איש הכנסייה צ'ארלס ויליאם ראסל (Charles William Russell); הסופר והמשורר סר וולטר סקוט; ואיש הכנסייה ארתור פנרין סטנלי (Arthur Penrhyn Stanley).

== לקריאה נוספת ==
<div style="direction: ltr;">
* Shattock, Joanne. Politics and Reviewers: the Edinburgh and the Quarterly in the Early Victorian Age. London, Leicester, and New York: Leicester University Press, 1989.
* Christie, William. The Edinburgh Review in the Literary Culture of Romantic Britain. London, Pickering & Chatto, 2009.
</div>

== קישורים חיצוניים ==
* 
* [https://web.archive.org/web/20061009041808/http://www.englit.ed.ac.uk/edinburghreview/ER1%20Facsimile.pdf פקסימיליה של המהדורה הראשונה]
* [https://www.webcitation.org/6BEjUU4v8?url=http://edinburgh-review.com/ האתר הנוכחי של כתב העת]
* 

קטגוריה:הממלכה המאוחדת: כתבי עת
קטגוריה:כתבי עת באנגלית