OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
קתדרלת באוו הקדוש

קתדרלת באוו הקדוש, הידועה גם כ-Sint-Baafs Cathedral או בהולנדית: Sint Baafskathedraal) היא קתדרלה רומית-קתולית בגנט הבנויה בסגנון גותי. היא מוקדשת לבאוו הקדוש.
== היסטוריה ==
המבנה מבוסס על קפלת יוחנן המטביל, שנבנתה מעץ. היא נחנכה על ידי טרנסמארוס, בישוף טורנה ונואיון. שרידים מהמבנה המקורי נמצאים בקריפטה מ-942.

הקפלה הורחבה בסגנון רומנסקי ב-1038 ושרידים לכך נמצאים בקריפטה.

במהלך המאה ה-14 ועד המאה ה-16 הורחבה הקתדרלה באופן רציף, בסגנון הגותי. בית מקהלה חדש ושווה נוספו למבנה, הטרנספט הורחב, נבנה בית מועצה לכנסייה וספינות משניות. כמו כן, נבנה מגדל יחיד במרכז חזית המבנה. עבודות אלה על הכנסייה הושלמו ב-7 ביוני 1569.

ב-1539, כתוצאה ממרד נגד קרל החמישי, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, פורק מנזר באוו הקדוש. אב המנזר והנזירים הפכו לקאנונים במועצת הכנסייה, שהוקדשה לבאוו הקדוש. כאשר הוקמה הדיוקסיה של גנט ב-1559 הפכה הכנסייה לקתדרלה. בכנסייה הוטבל גם הקיסר קרל החמישי.

הקתדרלה ידועה בזכות יצירות האמנות שלה, בהן ציור המזבח בקפלת Joost Vijd הידוע כ"הערצת השה" מאת הוברט ואן אייק ויאן ואן אייק. ציור זה נחשב ליצירת מופת של ואן אייק וכאחד מהיצירות החשובות ביותר ברנסאנס של ארצות השפלה. בקתדרלה נמצאת גם יצירת האמנות "באוו הקדוש נכנס למנזר גנט" מאת פטר פאול רובנס. יצירות המזבח נבזזו במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים והוחזרו בידי צוות אנשי המונומנטים.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [https://web.archive.org/web/20080714020240/http://www.sintbaafskathedraal-gent.be/ Saint Bavo's Cathedral]
* [http://www.visoog.be/viewer.php?lang=dut&hotspot=28 Interior Saint Bavo's Cathedral in 360°]

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
באוו
קטגוריה:בלגיה: כנסיות
קטגוריה:גנט
מלאך הצפון

מלאך הצפון
מלאך הצפון (באנגלית: Angel of the North) הוא פסל מעשה ידי הפסל האנגלי אנטוני גורמלי. הפסל מוצב בגייטסהד שבאנגליה והוא הגדול בפסלים המוצבים בממלכה המאוחדת.

==תיאור היצירה==
הפסל הוא פסל של מלאך עשוי פלדה. גובה הפסל כ-20 מטרים ומפתח כנפיו מקצה אל קצה 54 מטרים (הפסל רחב יותר מגובה מפסל החירות שבארצות הברית).

כנפי המלאך פונות קדימה במטרה לשוות למלאך תנועה של חיבוק. הפסל ניצב בראש גיבעה הצופה אל דרך A1 ואל קו הרכבת המרכזי של החוף המזרחי.

==הקמת היצירה==
עבודות הקמת הפסל החלו בשנת 1994, ועלויות ההקמה הסתכמו בכמיליון ליש"ט (מרביתם במימון הלוטרי הלאומי של הממלכה המאוחדת). בשל מיקומו, נאלץ הפסל להיות חזק דיו כדי להתמודד עם רוחות במהירות של 160 קמ"ש, מסיבה זו מיוצב הפסל בתוך יסודות הכוללים 600 טונות של בטון, שעומקם 20 מטרים.

הפסל עשוי פלדת אל חלד ונבנה במפעלי הפלדה הרטפול סטיל (Hartlepool Steel Fabrications Ltd) בשלושה חלקים נפרדים: הגוף של המלאך, שמשקלו 100 טונות, וכל אחת משתי הכנפים (שמשקל כל אחת 50 טונות). הפסל הובא למיקום והורכב במקום בו הוא עומד. הפסל חלול, ועשוי שלד פלדה שעוביו 50 מ"מ והוא מצופה ב"עור" עשוי פלדה שעביה 6 מ"מ.

עבודות הקמת היצירה הסתיימו ב-16 בפברואר 1998.

גורמלי מסביר את מטרת הפסל:
.

<gallery widths="150px" heights="150px" perrow="4">
תמונה:Angel of the north.JPG|
תמונה:Angel Of The North.JPG|חזית הפסל
תמונה:Gateshead_Angel_of_the_North.jpg
תמונה:Angel of the north through trees.jpeg
</gallery>

==ראו גם==
* איש ערבה
* פסל ישו הגואל

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20061201101233/http://www.gateshead.gov.uk/Leisure%20and%20Culture/Angel/Home.aspx אתר רשמי (אתר מועצת גייטסהד)]
* [http://www.antonygormley.com אתר רשמי (אתר האמן)]
* [https://web.archive.org/web/20060721182035/http://www.icons.org.uk/theicons/collection/angel/biography/angel-of-the-north הקמת הפסל]
* [http://www.bbc.co.uk/news/uk-northern-ireland-13829408 כתבה על הפסל] של רשת ה-BBC

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:אנטוני גורמלי
קטגוריה:1998 בממלכה המאוחדת
קייס עדואן

קייס עדואן אבו ג'בל (בערבית: قيس عدوان أبو جبل; 1977 – 5 באפריל 2002) היה טרוריסט פלסטיני ובכיר בגדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס באזור השומרון. עדואן אחראי למותם של 77 ישראלים ולפציעתם של עשרות נוספים בפיגועים רבים, שהבולט בהם היה הפיגוע במלון פארק ב-27 במרץ 2002, שבו נרצחו 30 ישראלים ונפצעו 160. נהרג במבצע "הליכה מזרחה" על ידי הימ"מ וצה"ל.

== חייו ==
עדואן נולד בשנת 1977 בכפר סיריס, כ-13 ק"מ מדרום לג'נין, אך התגורר במחנה הפליטים ג'נין. הוא למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת א-נג'אח בשכם באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 והיה ראש מועצת הסטודנטים וה"גוש האיסלמי" באוניברסיטה מאז 1999.

עדואן היה מעורב במספר רב של פיגועים, ובהם: פיגוע המונית בצומת מי עמי ב-1 במרץ 2001, בו נרצח אזרח ישראלי אחד; הפיגוע במסעדת סבארו בירושלים, ב-9 באוגוסט 2001, בו נרצחו 15 בני אדם; הפיגוע בתחנת הרכבת נהריה, ב-9 בספטמבר 2001, בו נרצחו שלושה בני אדם (המבצע היה ערבי-ישראלי); והפיגוע בקו 16 בחיפה, ב-2 בדצמבר 2001, בו נהרגו 15 בני אדם. כן היה מעורב בתכנון, באיתור המחבל המתאבד ובהוצאה לפועל של הפיגוע במסעדת "מצה" בחיפה ב-31 במרץ 2002, בו נרצחו 16 בני אדם. עדואן היה מעורב גם בבניית רקטות קסאם ובהפצת הידע להכנתם ברחבי הגדה.

עדואן היה אחראי לפיגוע במלון פארק, הידוע גם כ"טבח ליל הסדר", שאירע במלון פארק בנתניה בליל הסדר תשס"ב, 27 במרץ 2002. בפיגוע נרצחו 30 ישראלים. הפיגוע נחשב לעילה העיקרית למבצע חומת מגן. עבד אל-באסט עודה, שנשלח על ידי בכירי החמאס קייס עדואן (מטובאס) ועבאס א-סייד (מטול כרם), נכנס לחדר האוכל ופוצץ את עצמו במרכזו. מהפיצוץ עצמו נהרגו 28 איש ו-2 מתו מאוחר יותר מפצעיהם. כ-140 נפצעו באירוע, מהם 20 נפצעו קשה.

== מותו ==
עדואן חוסל ב-5 באפריל 2002 במהלך מבצע חומת מגן אחרי שכותר עם עוד 5 מחבלים על ידי כוח משולב של צה"ל, השב"כ והימ"מ בפיקוד חטיבת מנשה, בכפר טובאס שבשומרון. במקום התפתחו חילופי אש כבדים שכללו ירי נק"ל, ירי טנקים, וירי צלפים לעבר המחבלים בבית. המחבלים השיבו באש מנשק קל ובפיצוץ מכונית תופת. בשיא הקרב הרס דחפור D9 משוריין של חיל ההנדסה הקרבית את הבית בו היו המחבלים, ואלה מהם ששרדו את הירי נהרגו בהתמוטטות. עדואן עצמו נורה בראשו ונהרג, וגופתו נמצאה בהריסות הבית. במהלך הקרב נהרגו חברי החוליה הנוספים שהיו מבוקשים בשל פעילות טרור. מבצע הסיכול של עדואן נקרא "מבצע הליכה מזרחה".

== קישורים חיצוניים ==
*
* 
* אליזבת רובין, [http://query.nytimes.com/gst/fullpage.html?res=9F04EFDF1F3FF933A05755C0A9649C8B63 The Most Wanted Palestinian], הניו יורק טיימס - דיוקן של קייס עדואן 

קטגוריה:פעילי חמאס שנהרגו בידי ישראל
קטגוריה:מחבלים שנהרגו או שנלכדו במבצע חומת מגן
קטגוריה:ג'נין: אישים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת א-נג'אח
איש ערבה

איש ערבה (באנגלית: Willow Man) הוא פסל מעשה ידי הפסלת סרינה דה לה יי המוצב בברידג'ווטר שבסאמרסט בסמוך לדרך M5, בדרום מערב אנגליה.

גובהו של הפסל 12 מטרים והוא עשוי ענפי עץ ערבה המלופפים סביב שלד פלדה.

הפסל הוצב בספטמבר 2000 ומטרתו הייתה לסמל את האלף החדש, וכן את צמח הערבה והשפעתו על האקולוגיה המקומית ועל המסורות המקומיות (שכלל פיסול ויצירת מוצרי צריכה מענפי ערבה).

ב-8 במאי 2001 הוצת הפסל, ובאוקטובר באותה שנה שוקם על ידי האמנית ונבנה סביבו חפיר על מנת להגן על הפסל מפני הצתות נוספות.

הפסל מכונה לעיתים "מלאך הדרום" בהתייחסות ל"מלאך הצפון" של הפסל אנטוני גורמלי (אף שגורמלי מתכנן הקמת פסל בשם "מלאך הדרום" שיוקם באבספליט).

בספטמבר 2006 שופץ הפסל בעלות של 20,000 ליש"ט בשל נזק שגרמו לו ציפורים אשר תלשו את הענפים לקיניהם.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.serenadelahey.com/ אתר הפסלת]
* [http://www.tonyhowell.co.uk/willowman.htm תמונות של היצירה]
* [https://web.archive.org/web/20080416025729/http://www.bbc.co.uk/blast/art/people/serena_delahey.shtml ריאיון עם הפסל] באתר ה-BBC
== הערות שוליים ==

קטגוריה:פסלים (יצירות)
מקום אחר

מקום אחר (באנגלית: Another Place) הוא קובץ פסלים מעשה ידי הפסל האנגלי אנטוני גורמלי.

==תיאור היצירה==
היצירה מוצבת בחוף קרוסבי שבאנגליה, אולם ייתכן שתועבר בעתיד למקום אחר.
היצירה כוללת 100 פסלים עשויים ברזל, המפוזרים על חוף הים, לאורך כ-3.2 ק"מ. גובהו של כל אחד מהפסלים 189 ס"מ, ומשקלו של כל אחד מהם 650 ק"ג. הפסלים עשויים בדמותו של האמן. הדמויות נוצקו במפעל סידונס (Joseph and Jesse Siddons Foundry) שבמערב ברומוויץ'.

בטרם הוצבו הפסלים במיקומם הנוכחי הם הוצגו על חוף ים בקוקסהבן שבגרמניה בשנת 1997 ולאחר מכן בחוף ים בסטוונגר שבנורווגיה ובדה פאנה שבבלגיה.

חלק מהדמויות מוצבות בתוך הים, ומתגלות רק בשלבי השפל.

==גלריה==
<gallery>
Antony_Gormley_-_Another_Place_-_Crosby_Beach_01.jpg
Another Place2.jpg
Antony_Gormley_-_Another_Place_-_Crosby_Beach_02.jpg
Crosby Beach .jpg
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.antonygormley.com/ האתר הרשמי של האמן]
* [http://www.guardian.co.uk/arts/features/story/0,11710,1512190,00.html כתבה] בעיתון "הגארדיאן" על היצירה
* [http://www.artinliverpool.com/?p=9516 תיאור היצירה], באתר Art In Liverpool

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:אנטוני גורמלי
קטגוריה:מרזיסייד
מיניקליפ

מיניקליפ (באנגלית: Miniclip) היא חברה המנהלת אתר אינטרנט שידוע בעיקר בזכות משחקי הדפדפן שבו, המיוצרים חלקם בשיתוף עם חברת נייטרום. האתר הוקם ב-2001 על ידי רוברט סמול בטקסס, שבארצות הברית.

==פורומים==
למיניקליפ פורומים רבים ותת-פורומים אשר בהם שחקנים יכולים לתת עצות על משחקים מסוימים, לשאול שאלות ועוד. בחלק מהמקרים ממציאי המשחק עונים בפורום על שאלות ומסייעים לשחקנים. בדומה לפורומים אחרים ברשת, גולשי מיניקליפ יכולים לדבר גם על מוזיקה, סרטים, משחקי וידאו, וגם להעלות קבצים אישיים וכדומה.

==עשרת המשחקים הכי פופולריים==
מיניקליפ מציעה רשימה של משחקים בהם שיחקו גולשי האתר הכי הרבה פעמים. הרשימה דינאמית ומתעדכנת בהינתן נתונים חדשים ועם יציאת משחקים חדשים. המשחק "קלאב פינגווין" שמר על המקום הראשון ברשימה זו יותר משנה. המקום הראשון נלקח מ"קלאב פינגווין" על ידי המשחק "קומנדו 2" בספטמבר 2008.

בשנת 2009 המשחק הפופולרי ביותר היה Sketch Star (תכנה פשוטה להכנת אנימציות), וב-2010 נלקח התואר בידי "8 ball pool multiplayer " ששיחקו בו מעל 280 מיליון משחקים כיום ball pool multiplayer8 פותח גם לאייפון ולאנדרואיד

== קישורים חיצוניים ==

* 

* [http://www.britishchambers.org.uk/6798219246932921238/miniclip-co-founder-wins-entrepreneur-of-the-year-award.html מיניקליפ זוכה בפרס- אתר חברת מסחר בריטית]
* [http://www.webbyawards.com/webbys/current.php?season=11#webby_entry_games מיניקליפ זוכה בפרס בחירת הקהל בקטגוריה משחקים] The Webby Awards 2007

קטגוריה:חברות אינטרנט
קטגוריה:אתרי אינטרנט שהושקו ב-2001
מיזולה

מיזולה (באנגלית: Missoula) היא עיר במדינת מונטנה אשר בארצות הברית. בשנת 2000 מנתה אוכלוסייתה כ-57,000 איש. בעיר נמצאת [https://www.umt.edu/ אוניברסיטת מונטנה].

== גאוגרפיה ==
שטחה הכולל של מיזולה הוא 61.9 קמ"ר, מתוכם 0.3 קמ"ר הם מקווי מים. מוזלה ממוקמת בעמק בקרבת נהר הקלארקפורט, נהר הביטר-רוט ונהר הבלקפוט.

== דמוגרפיה ==
לפי מפקד אוכלוסין, בשנת 2000 מנתה אוכלוסייתה 57,053 איש, 12,336 משפחות המתגוררות ב-24,141 משקי בית.

== היסטוריה ==
הראשונים שהתיישבו במיזולה היו אינדיאנים בני שבט הסאליש. האזור כונה בפיהם "נמיסולטקו", ושם זה היווה בסיס לשמה המודרני של העיר. בשנת 1805, במהלך מסעם של לואיס וקלארק נפגשו האינדיאנים לראשונה במתיישבים האירופאים בארצות הברית.
עד שנת 1860 לא הייתה במיזולה התיישבות קבועה של לבנים. באותה שנה פתחו סי.פי. היגינס ופרנסיס וורדן תחנת מסחר באזור, שלאחריה בנו טחנות קמח, שכונו "תחנות מיזולה". כעבור מספר שנים נבנה כביש מרכזי בין וושינגטון למונטנה שעבר בעירייה, ובשנת 1877 נבנה במקום בסיס צבאי. בשנת 1893 נפתחה בעיר אוניברסיטת מונטנה. סטודנטים ועובדי האוניברסיטה מהווים כ-25% מאוכלוסיית העיר.

עד שנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה מיזולה מרכז לעיבוד וכריתת עצים. במהלך מלחמת העולם השנייה שכן בעיר מחנה מעצר לאיטלקים.

== ערים תאומות ==
לעיר מיזולה שתי ערים תאומות:
* 
* 

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [http://www.ci.missoula.mt.us/ עיריית מיזולה]
* 

קטגוריה:מונטנה: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1886
גווידו קאנטלי

גואידו קאנטלי
גווידו קאנטלי (באיטלקית: Guido Cantelli; 27 באפריל 1920 - 24 בנובמבר 1956) היה מנצח תזמורת איטלקי.

==חייו==
קאנטלי נולד בשנת 1920 בנובארה, איטליה והתמנה למנהל המוזיקלי של לה סקאלה במילאנו ב-16 בנובמבר 1956, אבל הקריירה המבטיחה שלו נקטעה באופן טראגי בתאונת מטוס בפריז כעבור שבוע בסך הכל, בגיל 36.

במהלך הקריירה הקצרה שלו ניצח לא רק ברבים מאולמות הקונצרטים המפורסמים ביותר של אירופה אלא גם בארצות הברית ובדרום אפריקה. המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני התרשם ממנו ביותר ובמכתב שכתב לאשתו של קאנטלי, איריס, בשנת 1950, אחרי ארבעה קונצרטים של קאנטלי כמנצח אורח על התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית (NBC), אמר:

טוסקניני, שהלך לעולמו פחות מחודשיים אחרי התרסקות מטוסו של קאנטלי, לא ידע על מותו של המנצח הצעיר.

קאנטלי הותיר אחריו מורשת קטנה אך יקרת-ערך של הקלטות, ביניהן הסימפוניה השביעית של בטהובן, הסימפוניות הראשונה והשלישית של יוהנס ברהמס, הסימפוניה ברה מינור של סזר פרנק (עם תזמורת NBC), תמונות בתערוכה של מודסט מוסורגסקי, הקונצ'רטו השני לפסנתר של פרנץ ליסט עם קלאודיו אראו, וכן קטעים קצרים יותר משל ראוול, רוסיני ועוד. האופרה היחידה שהוקלטה בניצוחו היא כך עושות כולן של מוצרט, בלה סקאלה בשנת 1956. יש גם תקליטור מקונצרט חי של הרקוויאם של ורדי בניצוחו (עם הרווה נלי). הסימפוניה של פרנק, השלישית של ברהמס והשביעית של בטהובן הן בין הקלטות הסטראו היחידות שלו. ממש לפני מותו, הקליט קאנטלי שלושה פרקים של הסימפוניה החמישית של בטהובן לחברת EMI, אבל לא הספיק להקליט את הפרק הראשון. בשנים האחרונות יש אפשרות להשיג הקלטות משידורים רבים של תזמורת רשות השידור הלאומית.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==
<div style="direction: ltr;">

</div>

קטגוריה:מנצחים איטלקים
קטגוריה:הרוגי תאונות אוויריות
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1920
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1956
מילר (בירה)

מילר (באנגלית: Miller) היא חברה אמריקנית המייצרת בירה, שנוסדה על ידי פרדריק מילר בשנת 1855, והיא כיום חברת הבירה השנייה בגודלה בארצות הברית. המבשלה הראשית של מילר נמצאת במילווקי, ומבשלות נוספות פזורות ברחבי ארצות הברית.

בירות:
* Miller Genuine Draft - בירת לאגר
* Miller Genuine Draft Light - בירה לייט
* Miller High Life - בירת לאגר
* Miller High Life Light - בירה לייט
* Miller Lite - בירה לייט
* Milwaukee's Best - בירת לאגר
* Milwaukee's Best Light - בירה לייט
* Milwaukee's Best Ice - בירת לאגר
* Miller Chill - בירה לייט
* Icehouse - בירת לאגר מסוג בירה קרח
* Mickey's - ליקר לתת
* Olde English 800 - ליקר לתת

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:יצרני בירה
מייקל הרפז

מייקל הרפז (באנגלית: Michael Harpaz; נולד ב-20 בדצמבר 1972) הוא זמר, רקדן ושחקן ישראלי.

==ביוגרפיה==
הרפז נולד בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית. עד גיל 17 כיכב בלמעלה מ-100 הפקות מוזיקליות.

הרפז החל את דרכו בעולם הבידור כשהגיע לביקור בישראל ב-1995. הוא ניגש למבחן קבלה ללהקת בנים בהפקתם של טבת סרטים והד ארצי. הוא נבחר ואף המציא את שם הלהקה - "היי פייב".

הוא היה אחראי לכתיבת מספר שירים של הלהקה. בשנת 1999 הודיע כי הוא עוזב את הלהקה ובשנת 2000 הודיעה הלהקה על פירוקה.

ב-2005 חזר הרפז לארץ והתחתן עם חברתו נטלי ביטון. שנה לאחר מכן כתב את הפסקול לגרסה האנגלית לסרטו של מנחם גולן "ימים של אהבה".

ב-2007 יצא סרט נוסף של מנחם גולן בשם "ריקוד מסוכן" וגם עבורו כתב הרפז את הפסקול ואף ביצע את השירים.
באותה שנה הופיע הרפז בתפקיד אורח בסדרה "הבורר".

ב-2009 התארח הרפז בסינגל של הראפר שי 360 שנקרא "מי זה?" והצטרף לסיבוב ההופעות שלו.
באותה שנה הופיע מייקל הרפז במחזמר "ספר הג'ונגל" בבימויו של אמיר פיי גוטמן.

הרפז כתב והלחין עשרות שירים וג'ינגלים בישראל ומחוצה לה, מבצע קאברים לפרסומות.
הרפז הלחין את תפילת ההבדלה לחן המושר בקהילות יהודיות בכל רחבי העולם.
הרפז מנחה ומופיע באירועים של פרויקט תגלית.

בספטמבר 2010 ההרכב "טוקבק" מארחים את הרפז ואת הראפר איתמר אליאסי בסינגל השלישי שלהם שנקרא Turn U up
מתוך אלבומם החדש שנקרא "פריצת דיסק". הרפז גם שותף לכתיבת המילים של השיר יחד עם ההרכב טוקבק ואיתמר אליאסי.
באותה שנה כתב מוזיקה לעונה השנייה של סדרת הנוער "חצויה".
באותה שנה החל להופיע בהצגה מסילה לדמשק של התיאטרון הלאומי הבימה.
בנוסף הופיע הרפז בתפקידי אורח בסדרות הילדים "מותק של יום הולדת עם שי ורועי" ו"מנדלבאום בלש פרטי".

בשנת 2011 השתתף בתוכנית המציאות של ערוץ 24 "היכל התהילה". הוא הגיע לגמר וסיים במקום השני.

באוקטובר 2011 יצא הרפז במופע חדש במשותף עם הזמר אדם והזמרת אילנה אביטל, חבריו לתוכנית "היכל התהילה". באותו חודש עלתה לשידור סדרת האנימציה המצליחה "סמסון וניאון" בדיבוב לעברית בערוץ ניקלודיאון ישראל, בה מדבב הרפז את החייזר ניאון, אחת משתי הדמויות הראשיות בסדרה. בשנת 2020 השתתף בתפקיד אורח בקומדיית הילדים "אבא מטפלת" של ערוץ TeenNick.

ב-2016 שיחק בסרט "רוח חדשה" של דורון ערן.

מופיע עם ההרכב "קליינטה" עם הזמר גבריאל בטלר באירועים וחתונות.

== חיים אישיים ==
הרפז נשוי ואב לארבעה.

== קישורים חיצוניים ==

*

== הערות שוליים ==

קטגוריה:זמרים ישראלים
קטגוריה:זוכי הפסטיגל
קטגוריה:מתחרי היכל התהילה
קטגוריה:זמרי פופ ישראלים
קטגוריה:ישראלים ילידי ארצות הברית
קטגוריה:עולים בשנות ה-1990
קטגוריה:מתמודדי קדם-האירוויזיון
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1972
קטגוריה:דטרויט: אישים
פרננדה טאקאי

פרננדה טאקאי
פרננדה ברבוזה טאקאי (פורטוגזית: Fernanda Barbosa Takai, נולדה ב-25 באוגוסט 1971) היא מוזיקאית ובעלת טור ברזילאית. טאקאי משמשת כסולנית הרכב הרוק האלטרנטיבי הברזילאי פאטו פו ובמקביל אף פנתה, בשנת 2007, לקריירת סולו, אשר זכתה לתהודה רבה. במסגרת פעילותה כסולנית פאטו פו, מנגנת טאקאי גם בגיטרה חשמלית ובגיטרה אקוסטית, מחברת ומלחינה שירים.
== חייה ==
טאקאי נולדה במדינת אמאפה שבצפון ברזיל, ובגיל 9, עברה עם משפחתה להתגורר בדרום-מזרח ברזיל, בבלו הוריזונטה, בירת מדינת מינאס ז'ראיס, העיר בה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה. בילדותה, הרבתה טאקאי להאזין למוזיקה, במיוחד רוק אנגלי ופופ-רוק, ובהשפעת משפחתה, האזינה גם למוזיקת MPB. בנוסף, הרבתה לקרוא חוברות קומיקס. ב-1993 סיימה טאקאי תואר ראשון ביחסי ציבור באוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראיס. אביה של טאקאי הוא בן ליפנים שהיגרו לברזיל בתחילת המאה העשרים. טאקאי נשואה לגיטריסט ולשותפה ליצירה בפאטו פו, ג'ון אוליואה, ולהם בת (נולדה ב-2003).

בנוסף לפועלה במוזיקה, כותבת טאקאי טורים בעיתונים "הבלדר הברזיליאנסי" (Correio Braziliense) ו"מדינת מינס" (O Estado de Minas).

בנובמבר 2007 יצא ספרה הראשון, "לעולם אל תזלזל באישה קטנה" ("Nunca Subestime uma Mulherzinha"), בהוצאת ספרי פנדה, אשר מאגדת טורים וסיפורים שפרסמה טאקאי בעיתונים הללו. כפי דבריה של טאקאי בספרה - "...אנו עודנו מזינים רעיונות שעוצבו בעקבות הליכתנו בתלם כשוטים. בכל נושא או עניין, נכונים אנו להביע דעות או השקפות. ואנו, "הנשים הקטנות", נמנות בין יצורים אשר נתברכו בשפע מדעותיהם של אחרים. וגרוע מכל: גם אנו חלק מאותו המנגנון, וכך מכשילות את עצמנו שלא במודע". טקסטים אלה נחשבים, בקרב הקוראים, לווידוים היתוליים של טאקאי.

איגוד מבקרי האמנות של סאו פאולו בחר באלבום "Onde Brilhem os Olhos Seus" ("במקום בו נוצצות עיניך"), בו שרה טאקאי שירים מהרפרטואר של נארה לאאו, כאלבום ה-MPB הטוב ביותר לשנת 2007.

סימן ההיכר העיקרי של עבודתה של טאקאי במסגרת להקת פאטו פו הוא העירוב בין צלילי ההרכב (הכוללים שימוש בגיטרות ובאפקטים אלקטרוניים וביצועים לבלדות) לבין גון קולה המעודן.

==קישורים חיצוניים==

* 

* [https://pandabooks.websiteseguro.com/livros.php?id=229 אבסטרקט מספרה של טאקאי "Nunca Subestime uma Mulherzinha" ("לעולם אל תזלזל\י באישה קטנה") באתר האינטרנט של הוצאת Panda Books] 
* [http://www.musicaeletra.com.br/index.php?itemid=421 ריאיון עם טאקאי אודות אלבום הסולו הראשון שלה, "היכן נוצצות עיניך" ("Onde Brilhem os Olhos Seus".] 

קטגוריה:גיטריסטים ברזילאים
קטגוריה:זמרות ברזילאיות
קטגוריה:גיטריסטיות
קטגוריה:מלחינות ברזילאיות
קטגוריה:זמרות-יוצרות ברזילאיות
קטגוריה:ילידות 1971
קטגוריה:ברזילאים שנולדו ב-1971
מוזיאון בת ים לאמנות

מוזיאון בת ים לאמנות הוא מוזיאון לאמנות עכשווית המהווה חלק ממערך מובי: מוזיאוני בת ים (MoBY: Museums of Bat Yam). המוזיאון שוכן בשכונת רמת יוסף בעיר ונקרא על שם דוד בן ארי, ראש העיר הראשון של בת ים.

הוא נפתח בשנת 1961 ובארבעת העשורים הראשונים שימש מוזיאון לאמנות מודרנית. בתחילת שנות האלפיים הפך למוזיאון לאמנות עכשווית.

המוזיאון מציג מספר תערוכות יחיד וקבוצתיות בשנה, הכוללות אמנים ישראלים ובינלאומיים. אוסף המוזיאון כולל עבודות אמנות עכשווית לצד יצירות מודרניסטיות של לאה ניקל, דוד נתון, אהרון גלעדי ואחרים, בהם גם עבודות שנתרמו על ידי בן ארי. כן משולבים באוסף אמנים בת-ימים דוגמת הפסל יעקב אפשטיין והצייר חיים קיוה, ששימש מנהל המוזיאון בשנות השישים של המאה העשרים.<ref name=":0"></ref>

המוזיאון מקיים פעולות קהילתיות וחברתיות, בהן הקרנות סרטים, סיורים והדרכות בתערוכה.<ref></ref>

אוצרת המוזיאון היא הילה כהן־שניידרמן, זוכת פרס שר התרבות והספורט בתחום האוצרות לשנת 2021.

== מבנה המוזיאון ==
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל יצחק פרלשטיין, שתכנן את שכונת רמת יוסף כקריית תרבות המשולבת באזור מגורים. המבנה מושפע מסגנון הבנייה הברוטליסטי המזוהה עם עבודותיו של האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר, וכלל גם ארבע קומות של חדרי סטודיו שנועדו לשלב יצירה והצגת אמנות. חלל הכניסה היה המשך טבעי של הפארק המקיף את המבנה, באופן המזמין פנימה את העוברים ושבים. במקור המעגל החיצוני היה מקורה והֵצֵל על היושבים בו. במעלה המדרגות נפרסה קומת התצוגה כספירלה רחבת ידיים, מוארת באור טבעי. בהמשך נסגרו קירותיו החיצוניים של הביתן והחלונות נאטמו.<ref></ref>

המבנה ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר בעיר, צמוד למגדל מים פעיל. לאורך השנים שימשו קומות המגדל כחללי סטודיו לאמנים ואף לאחסון אוסף המוזיאון.

<br /><gallery>
Batyammuseum2015.jpeg|אחד מחדרי התערוכה "הסצנה הבת ימית"
minigolf15.JPG|עבודה שיצרה להלי פרילינג בתערוכה "מיני גולף בת ים"
</gallery>

== קישורים חיצוניים ==
 [https://www.facebook.com/moby.batyam המוזיאון בפייסבוק]
* 

==הערות שוליים==

בת ים
קטגוריה:בת ים: מבנים
קטגוריה:בת ים: תרבות
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן יצחק פרלשטיין
קטגוריה:רמת יוסף
ברוך דינר

ברוך דינר (2 באפריל 1919 – 18 באפריל 1997) היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ובמאי טלוויזיה ישראלי. דינר ידוע בעיקר בשל סרטו "הם היו עשרה" (1960), הנחשב לאחד הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע הישראלי.

==ביוגרפיה==
דינר נולד למנחם וחנה בהמבורג (גרמניה). ב-1934 עלה לארץ ישראל. למד תנ"ך ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, החל להתעניין בקולנוע ועבד כמבקר קולנוע ב"קול ירושלים" וכן כמורה. כשהחליט להפוך את הקולנוע למקצוע, למד תסריטאות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר מכן עבד תקופת מה בתור יועץ לאולפני יוניברסל בהוליווד. ב-1949 שב לישראל וביים את הסרט "החלוצים החדשים" (שהופץ על ידי אולפני סרטי פרמאונט ברחבי העולם); וביים והפיק עוד כתריסר סרטים, בייחוד באולפני הרצליה/אולפני הקולנוע הישראלי. ב-1951 הפיק וחיבר את התסריט לסרטו של אריה להולה, "עיר האוהלים". את התקציב לסרט, שהציג מתח על רקע עדתי בין עולים ממרכז אירופה ובני עדות המזרח, נאלץ לגייס ממקורות עצמאיים, לאחר שמדינת ישראל סירבה לממן סרט המציג פן זה של "קיבוץ הגלויות".
בשנת 1960 יצא הסרט "הם היו עשרה" לבתי הקולנוע בישראל. זה היה הסרט העלילתי הראשון שיצר, זכה להצלחה אמנותית וביקורתית והיה הסרט הראשון ששפתו עברית שהופץ (על ידי "פוקס המאה העשרים") ברחבי העולם (ב-24 מדינות).
למרות הביקורות האוהדות זכה הסרט להצלחה מסחרית מועטה וצפו בו רק כ-180,000 צופים. בשנת 1968 הציע דינר את הסרט לטלוויזיה הישראלית, שהוקמה באותה שנה. הטלוויזיה סירבה להקרינו בטענה שהסרט "ציוני מדי".

בשנת 1972 ביים את הסרט " הצד השני" (נקרא באנגלית "Take Two"), דובר אנגלית ברובו. צלם הסרט היה אדם גרינברג.
הסרט זכה לביקורות מעורבות בישראל, וירד במהרה מהמסכים.
ב-1992 ביים דינר את סרט הטלוויזיה, "האסיסטנט של אלוהים", שהתבסס על תסריט של סביון ליברכט.
בין 1979 ל-1989 כיהן דינר כראש קרן הקולנוע הישראלי, "המועצה לעידוד סרטי איכות".

ב-1995 זכה בפרס על מפעל חייו בפסטיבל הקולנוע של חיפה.

ברוך דינר נפטר בתל אביב ונטמן בבית העלמין בהרצליה. הותיר אחריו את רעייתו, ינקי (1925–2011), ושלוש בנות.

== פילמוגרפיה ==

== לקריאה נוספת ==
<div style="direction: ltr;">
* Oliver Leama, Companion Encyclopedia of Middle Eastern and North African Film, Taylor & Francis, 2001, p.&nbsp;330
* Amy Kronish, Costel Safirman, Israeli Film, Greenwood Publishing Group, 2003, p.&nbsp;178
</div>

== קישורים חיצוניים ==

* 
* בארכיון הסרטים היהודי ע"ש סטיבן שפילברג

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:במאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הישן בהרצליה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1919
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1997
הסכם בוקרשט (1812)

הסכם בוקרשט שנחתם במאי 1812, בבוקרשט, בין האימפריה הרוסית ובין האימפריה העות'מאנית, קבע את התנאים לסיום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812).

== הרקע להסכם ==
באוקטובר 1806 ציווה הצאר אלכסנדר הראשון על צבאו לחצות את הדניסטר ולכבוש את הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה וולאכיה. כדי להסתיר את הכוונות האמיתיות מהמדינות החזקות של אירופה באותה תקופה, צרפת, פרוסיה והאימפריה האוסטרית הכריזו השגרירים הרוסיים באירופה שאין לרוסים כוונה לספח שטחים כלשהם מהאימפריה העות'מאנית וכל רצונם למנוע את כוונתו של נפולאון בונפרטה להעביר את צבאו דרך שטח עות'מאני, כדי לתקוף את רוסיה בגבול הדניסטר, כוונה שהוצהרה על ידי השגריר הצרפתי בקונסטנטינופול.

במשא ומתן שנערך בין רוסיה ובין צרפת לשם כריתת חוזה טילזיט בקיץ 1807 ובשיחות שנערכו בפגישת הצאר עם נפולאון במפגש ארפורט, קיבל הצאר את הסכמת נפולאון לכיבוש הנסיכויות הרומניות, אם יצליח לבצע זאת צבאית.

== הדיונים המוקדמים ==
בהתבססם על ההסכמה עם נפולאון, הרוסים הגישו הצעות להסכם שלום כבר ב-1811, בשיחות שנערכו בג'יורג'יו, לאחר תבוסות של הצבא העות'מאני ברוסה ובסלובוזיה (בקרבת ג'יורג'יו). לפי הצעות הרוסים הנסיכויות מולדובה וולאכיה, על עריהן ואוכלוסייתן, היו אמורות להסתפח לאימפריה הרוסית לתמיד, כך שהגבול בין שתי האימפריות, הרוסית והעות'מאנית, אמור היה להיות הדנובה.

המתווכים הבריטים והצרפתים ניסו למשוך את הדיונים זמן רב ככל האפשר בעוד מיכאיל קוטוזוב דחק בקבלת ההסכם מהר ככל האפשר וזאת משום שהצדדים התכוננו לפלישה הצרפתית הצפויה לרוסיה. השער הנשגב דחה את ההצעות הרוסיות ואז רוסיה הודיעה שתהיה מרוצה בסיפוח הטריטוריה שבין הסירט ובין הדניסטר. ההתפתחויות הצבאיות והפוליטיות גרמו לכמה פוליטיקאים וגנרלים רוסים להציע לממשלתם שתסתפק בסיפוח הבוג'אק בלבד, אך השתפרות במצב הצבאי הובילה את הרוסים להתעקשות על השטח שבין הפרוט ובין הדניסטר.

== תוכן ההסכם ==
ציור של בית הארחה שבו נערך ההסכם
ההסכם נחתם במאי 1812 בבית הארחה השייך לסוכן הרוסי ממוצא ארמני, עמנואל מרזאיאן. ההסכם כלל 16 סעיפים גלויים ושני סעיפים סודיים. על פי הסעיפים 4 ו-5 האימפריה העות'מאנית העבירה לידי האימפריה הרוסית טריטוריה של 45,630 קילומטרים רבועים עם קרוב לחצי מיליון תושבים, 5 מצודות, 17 ערים ו-695 כפרים. חבל הארץ כונה על ידי הרוסים, החל מ-1813, בשם בסרביה. על פי סעיף 6 הועברו לידי האימפריה העות'מאנית הערים אחלכלכי, פותי ואנאפה, אך רוסיה קיבלה את הנמל סוחומי ועוד יישובים בהרי הקווקז.

החוזה גם קבע מידה רבה של אוטונומיה לסרביה, אוטונומיה שהייתה תשתית לעצמאותה העתידית.

על פי ההסכם התחייבה האימפריה הרוסית להוציא את צבאה מנסיכות מולדובה ולאפשר, במהלך שנה אחת, את זכות התושבים למכור את רכושם ולעקור ממולדובה לבסרביה או מבסרביה למולדובה.

ההסכם נחשב להישג צבאי ודיפלומטי חשוב עבור הצאר הרוסי ואושרר יום אחד בלבד לפני פלישת הצבא הצרפתי לרוסיה. הצבא הרוסי שיצא מהנסיכויות הרומניות התפנה ללחימה בצבא הצרפתי והאימפריה העות'מאנית המובסת כבר לא הייתה בת ברית של הצרפתים.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:מולדובה: היסטוריה
קטגוריה:רומניה: אמנות והסכמים
קטגוריה:נסיכות מולדובה
קטגוריה:ולאכיה
קטגוריה:האימפריה הרוסית: אמנות והסכמים
קטגוריה:האימפריה העות'מאנית: אמנות והסכמים
קטגוריה:סרביה: היסטוריה
קטגוריה:גאורגיה: היסטוריה
קטגוריה:הסכמי שלום במאה ה-19

קטגוריה:בוקרשט: היסטוריה
הסכם בוקרשט 1812
תרמיל ריחוף

ג'טפק בתצוגת תכלית ב[[מלבורן, 2005]]
ה[[אסטרונאוט ברוס מק'קנדלס בפעילות חוץ־רכבית בג'טפק, 1984]]
תרמיל ריחוף או תיק סילון או ג'טפק (באנגלית: Jet pack) הוא מכשיר הנישא בדרך כלל על גבו של המשתמש בו, ומאפשר לו ריחוף באוויר באמצעות דחף. ההנעה יכולה להיות מבוססת מנוע סילון, מנוע רקטי, סילון מים ועוד.

עד כה, השימוש המעשי היחיד שנעשה בג'טפק היה לצורך פעילות חוץ רכבית של אסטרונאוטים בחלל, שכן עדיין עומדים מכשולים בפני השימוש בטכנולוגיה מסוג זה לצרכים צבאיים וכאמצעי תחבורה אישי. חרף ההתקדמות הטכנולוגית שחלה בעשורים האחרונים, טרם נמצא פתרון הולם לאתגרים הקשורים באטמוספירת כדור הארץ, בכוח הכבידה ובפיזיולוגיה של גוף האדם (אשר לא מותאם לתנאי טיסה מסוג זה).
תרמיל ריחוף ברוז פאראד 2007

במהלך המאה ה-20 פיתח צבא ארצות הברית ג'טפק לצורך שימוש מבצעי, אבל בשל קשיים ביציבות הטייס ותצרוכת הדלק הגבוהה, בוטל לבסוף הפרויקט.

מכשירי הג'טפק הקיימים כיום צורכים כמות גדולה מאוד של דלק, ומשום כך אורך הטיסה המקסימלי האפשרי באמצעותם הוא תשע דקות. חיסרון נוסף הוא שעדיין לא קיים מנגנון בטיחות למקרה של תקלה או למקרה שהדלק אוזל. משום כך, לג'טפק בצורתו הנוכחית אין עדיין שימוש מעשי למעט טיסות לשם תצוגת תכלית.

במהלך תכנון טיל השיוט טומהוק גילו המתכננים שחלקי מנוע הג'טפק יעילים עבור מנוע הסילון של הטיל, אשר משמש אותו בתעופתו לאחר שלב השיגור, המבוצע באמצעות רקטה.

== אזכורים בתרבות ==
לאורך השנים הג'טפק הופיע בספרות, בסרטי קולנוע בעיקר מז'אנר מדע בדיוני ובמשחקי וידאו רבים:
* בשנות העשרים השתמש בו גיבור המדע בדיוני באק רוג'רס.
* ג'יימס בונד השתמש בו בסרט "כדור הרעם" (1965).
* בובה פט השתמש בו בסרט "שובו של הג'דיי" (1983)
* הג'טפק היה המוטיב העיקרי בסרט "הרפתקאות רוקטיר" (1991), ובסדרת ההמשך שלו "רוקטיר" (2019).
* בשנת 1988 נעשה בו שימוש במשחק המחשב "דייב"
* בשנת 1995 נעשה בו שימוש במשחק המחשב "וורמס"
* בשנת 1996 נעשה בו שימוש במשחק הווידאו "דיוק ניוקם 3D".
* בשנת 2004 נעשה בו שימוש במשחק הווידאו "Grand Theft Auto: San Andreas".

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:כלי טיס
קטגוריה:טכנולוגיות מדע בדיוני
סטיוארט קאופמן

סטיוארט אלן א. קאופמן (באנגלית: Stuart Alan A. Kauffman; נולד ב-28 בספטמבר 1939) הוא מדען יהודי אמריקאי, ביולוג ומומחה למערכת מורכבת.

== קורות חיים ==
בשנת 1960 סיים לימודים באוניברסיטת דארטמות', ב-1963 קיבל תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת אוקספורד, וב-1968 סיים תואר ברפואה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. בין השנים 1975 ל-1995 הועסק באוניברסיטת פנסילבניה שם כיהן בין השאר כפרופסור לביוכימיה וביופיזיקה.
בשנת 1987 קיבל מענק מטעם הקרן לעידוד מצוינות, עמיתי מקארתור.

ביו השנים 1986 ל-1997 היה קאופמן עמית מחקר במכון סנטה פה לחקר מערכות מורכבות. מחקריו שם עסקו בניסיון ליצור מודלים בתחומים שונים של הביולוגיה, בהם ביולוגיה התפתחותית, ביולוגיה אבולוציונית, הלימות פני השטח, רשתות גנטיות, וחקר מוצא החיים.

כיום משמש קאופמן כפרופסור לביולוגיה, פיזיקה ואסטרונומיה ולפילוסופיה באוניברסיטת קלגרי אשר בקנדה.

== עבודתו ==

קאופמן מוכר בזכות תאוריה מדעית שפיתח, בה הוא טוען כי האבולוציה לא יכולה להיות מוסברת אך ורק על ידי הברירה הטבעית, אלא בנוסף אליה, קיים גורם של סדר ספונטני, שנוצר הודות לתכונות של חומרים במצבים פיזיקליים מסוימים. גישה זאת מחפשת למצוא דמיון בין ארגון עצמי של מערכות פיזיקליות וכימיות שונות (כמו גבישים) לבין מערכות ביולוגיות שונות.

== ספריו ==
* Origins of Order: Self-Organization and Selection in Evolution, יצא בשנת 1993, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד
* [https://www.academia.edu/1811957/At_home_in_the_universe_The_search_for_laws_of_self_organization_and_complexity At Home in the Universe], יצא בשנת 1995, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד
* Origins, יצא בשנת 2000, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד
* Reinventing the Sacred: A New View of Science, Reason, and Religion, יצא בשנת 2008, בהוצאת [https://web.archive.org/web/20080923090708/http://www.perseusbooksgroup.com/basic/home.jsp Basic Books]

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ביולוגים יהודים אמריקאים
קטגוריה:מחברי ספרי עיון יהודים
קטגוריה:עמיתי מקארתור
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אוקספורד
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1939
רמי דה גורמון

רמי דה גורמון (בצרפתית: Remy de Gourmont; 4 באפריל 1858 – 27 בספטמבר 1915) היה סופר, משורר ומבקר ספרות צרפתי.

== קורות חייו ==
רמי דה גורמון נולד ליד העיר ארז'נטן (כיום במחוז אורן שבחבל נורמנדי תחתית בצרפת) כנצר למשפחה נורמנית עתיקה שעסקה בהוצאה לאור ובהדפסה. אביו היה הרוזן אוגוסט-מארי דה גורמון, ואמו - הרוזנת מתילד דה מונפור. בין 1868 ו-1876 למד בבית הספר התיכון של העיר קוטאנס (כיום במחוז מאנש בחבל נורמנדי תחתית). הוא היה תלמיד מצטיין שמוחו היה תמיד מלא דמיון. ב-1876 עבר להתגורר בעיר הנמל קאן שבחבל מולדתו, שם למד משפטים. ב-1879 קיבל תואר ראשון במשפטים ועבר להתגורר בפריז.

בנובמבר 1881 השיג משרה בספרייה הלאומית שבעיר, והתחיל לפרסם מאמרים בכתבי עת שונים ובהם "לה מונד". החל ב-1882 פרסם יצירות היסטוריות שונות וב-1886 פרסם את הרומן הראשון שלו "מרלט" שעלילתו מתרחשת במחוזות ימי ילדותו, אך לא זכה להצלחה בציבור. באותה שנה רמי דה גורמון שעד אז התעניין בהיסטוריה ובספרות עתיקה, גילה את תנועת הסימבוליזם באמצעות כתב העת "לה ווג" של המשורר הסימבוליסטי גוסטב קאהן.

רמי דה גורמון פגש בברט דה קורייר (ששימשה כמודל בסדנתו של הפסל אוגוסט סלזינגר) והיא הפכה למאהבתו. במשך 1887 הוא כתב לה מכתבי אהבה נלהבים שאחרי מותו התפרסמו בשם "מכתבים לסיסטין". הוא עבר להתגורר בביתה והשניים חיו שם יחדיו עד מותם. ברט דה קורייר נשארה תמיד נאמנה לו ובהשראתה כתב את הרומן "סיסטין" (1890).

ב-1889 רמי דה גורמון היה אחד המשוררים הסימבוליסטים שייסדו את כתב העת לספרות "מרקור דה פראנס", אשר לו תרם במשך עשרים וחמש שנה ואשר נקשר בשמו קשר אמיץ. ב-1892 פרסם את ספרו "המיסטיקן הלטיני" שבו תיאר את משוררי המזמורים הנוצריים ואת השירה הסמלית של ימי הביניים. ב-1896 פרסם את "ספר המסכות" הכולל תיאור ממקור ראשון של חיי המשוררים הסימבוליסטים בפריז.

באותה תקופה נתקף בזאבת העור שפגעה בפניו ובראייתו והשאירה צלקות. מאז נשאר מסוגר בביתו אך יצא מדי פעם למשרדו ב "מרקור דה פראנס". מכאן ואילך לא היו בעבורו אלא ספריו ועבודתו בכתב העת שבו פרסם קטעי רומנים, מחזות, שירים, מסות ומאמרים שבהם גילה את בקיאותו הרבה בספרות בשירה ובאמנות.

ב-1910 פגש בסופרת האמריקנית נטאלי קליפורד בארני שהתגוררה בפריז. הוא התאהב בה וכתב לה מכתבי אהבה נלהבים, "מכתבים לאמזונה" שפורסמו ב-1914. אתה הוא ניאות לצאת מביתו ואפילו לערוך מסע קטן בנורמנדיה, אך מחלה שבה לקה מספר שנים לפני כן הגבילה את יכולתו להתנועע. מלחמת העולם הראשונה גרמה לו לשברון לב, כי רוב חבריו יצאו לחזית וכתב העת "מרקור דה פראנס" לא הופיע מזה שנה תמימה.

רמי דה גורמון מת ב-1915 כתוצאה משבץ מוחי, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז. ברט דה קורייר ירשה את כל כתבי ידו ואת ספרייתו שאותם העבירה לאחיו, ז'אן דה גורמון, לפני שנפטרה שנה מאוחר יותר. כעבור מספר שנים אחיו פרסם כמה מיצירותיו שעד אז לא ראו אור.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.remydegourmont.org/vupar/rub3/index.htm ממאמריו של רמי דה גורמון] 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:משוררים צרפתים
קטגוריה:ספרני הספרייה הלאומית של צרפת
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות פר לשז
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1858
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1915
ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו

זַ'אן-מַארִי גוּסְטַב לֶה קְלֶזִיוֹ (בצרפתית: Jean-Marie Gustave Le Clézio; נולד ב-13 באפריל 1940) הוא סופר צרפתי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2008.

==ביוגרפיה==
לה קלזיו נולד ב-1940 בניס בצרפת, אך להוריו היה קשר חזק עם המושבה הצרפתית לשעבר מאוריציוס, לשם היגרה משפחתו עוד במאה ה-18. המושבה נכבשה בידי הבריטים ב-1810, אך המתיישבים שמרו על זהותם הצרפתית. אמו של לה קלזיו הייתה חרשת אילמת ואביו היה רופא. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת אביו של לה קלזיו כרופא צבאי בצבא הבריטי, בעוד שלה קלזיו ומשפחתו שהו בניס.

בגיל שמונה יצאו לה קלזיו ומשפחתו לטיול בן חודש בניגריה, שם הוצב אביו כרופא במלחמת העולם השנייה. במהלך המסע הוא כתב שני ספרים – המסע הארוך ו-Oradi noir, שהכילו רשימה של ספרי המשך צפויים. 

לאחר סיום בית הספר התיכון בניס הוא למד אנגלית באוניברסיטת בריסטול בין 1958 ל-1959, והשלים את התואר באוניברסיטת ניס ב-1963. הוא המשיך לתואר שני באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס ב-1964 וכתב דוקטורט על ההיסטוריה המוקדמת של מקסיקו באוניברסיטת פריפניאן ב-1983. הוא לימד באוניברסיטאות בנגקוק, אמקסיקו סיטי, בוסטון, אוסטין ואלבוקרקי ורבות אחרות.

לה קלזיו זכה לתשומת לב ברומן הראשון שכתב כבוגר Le procès-verbal משנת 1963. הספר היה מועמד לפרס גונקור, וזכה ב"פרס רנודו". 

את כתיבתו של לה קלזיו ניתן לחלק לשתי תקופות. בין 1963 ל-1975 בה כתב כתיבה המוגדרת כ"נסיונית", וכתב על נושאים כאי שפיות, שפה, כתיבה, וזאת תוך ניסויים צורניים ברוחם של בני זמנו כז'ורז' פרק או מישל בוטור. בתקופה זו שמר על תדמית כחדשן ומורד, וזכה לשבחיהם של מישל פוקו וז'יל דלז.

מסוף שנות ה-70, עבר שינוי סגנוני חריף. הוא נטש את הנסיינות וכתב כתיבה מעונה פחות, על נושאים כילדות, התבגרות ומסעות, תוך שהוא פונה לקהל קוראים רחב יותר. בשנת 1980 היה הראשון לזכות בפרס פול מוראן, המוענק על ידי האקדמיה הצרפתית. סקר שנערך על ידי המגזין הספרותי הצרפתי "Lire" בשנת 1994 הראה כי לה קלזיו נחשב על ידי 13% מהקוראים לסופר הצרפתי הדגול ביותר החי בעת עריכת הסקר.

לה קלזיו פרסם כשלושים ספרים, לרבות סיפורים קצרים, נובלות, מסות, שני תרגומים מהמיתולוגיה האינדיאנית, וכן רשימות ומאמרי ביקורת רבים.

בשנת 2008 זכה בפרס נובל לספרות. בנימוקי ועדת הפרס נכתב על לה קלזיו "סופר העזיבות, ההרפתקאות הפואטיות והאקסטזה החושנית, חוקר האנושות מעבר ומתחת לציוויליזיציה השלטת".

==ספריו בעברית==
* דג זהב תרגמה חגית בת עדה, ספרית פועלים, 1999.
* משחק המזל: אנגולי מאלה תרגמה אביבה ברק, ספרית פועלים, 2002

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות
קטגוריה:זוכי פרס נובל צרפתים
קטגוריה:מקבלי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1940
המוזיאון הפתוח לצילום

המוזיאון הפתוח לצילום תל חי היה מוזיאון לצילום הממוקם בגן התעשייה בתל חי. המוזיאון היה חלק מקבוצה של ה"מוזיאונים הפתוחים" הממוקמים בגני התעשייה שהקים סטף ורטהיימר בתל חי, במגדל תפן ובערד. מוזיאון זה היה המוזיאון היחיד בישראל המוקדש כולו לאמנות הצילום.

למוזיאון היה אוסף גדול של תצלומים והוא הציג מספר תערוכות בשנה. בין הצלמים שעבודתם הוצגה במוזיאון נמנים מיכה בר-עם, פיטר מרום, אברהם סוסקין, עליזה אורבך, שוש קורמוש, ורנר בראון, אלפונס הימלרייך, שמחה שירמן, פסי גירש ואחרים. בנוסף, הוקם במוזיאון גן פסלים ובו יצירותיהם של אמנים ישראלים שונים.

בשנת 2018 נסגר המוזיאון ואוחד עם המוזיאון הפתוח תפן.

== קישורים חיצוניים ==

* 

==הערות שוליים==

תל חי
צילום
מוזיאון צילום
מוזיאון
תל חי
מוזיאון פתוח
צילום
ירמי פינקוס

ירמי פינקוס (נולד ב-15 ביולי 1966) הוא מאייר, קומיקסאי וסופר ישראלי, מחתני פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2010.

==ביוגרפיה==
פינקוס נולד בתל אביב ב-15 ביולי 1966, לחנה ומשה. למד עיצוב גרפי בבצלאל. ערך את המהדורה הישראלית של מד מגזין לצד רותו מודן. ב-1996 היה בין מייסדי קבוצת הקומיקס אקטוס טרגיקוס שזכתה להצלחה רבה ובמסגרתה פרסם מספר ספרי קומיקס, בהם "האחיות ד'אספרד ו-Crumpet Ladies.

בשנת 1997 החל לשמש כמבקר אופרה וכתב תיאטרון בעיתון העיר, כמו כן ערך את "ריתמוס", עיתון התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנת 2001 כתב טור קומיקס יומי לעיתון הגרמני פרנקפורטר אלגמיינה.

בשנת 2000 הקים את המסלול ללימודי איור במכללת שנקר ובשנת 2011 קיבל דרגת פרופסור חבר.

מתגורר בתל אביב עם בן זוגו, עמירן ולדמן, שהוא פסיכותרפיסט. אב לבן.

==פרסים וציונים לשבח==
בשנת 2004 זכה בפרס שר החינוך לעיצוב. 
בשנת 2008 ראה אור ספר הילדים שאייר "מעשה בדייג ובדג הזהב" המבוסס על מעשיה של אלכסנדר פושקין, תרגום: רנה ליטוין, בהוצאת אחוזת בית. האיורים זכו בציון לשבח מטעם אגף הנוער במוזיאון ישראל (פרס בן-יצחק). ספר הפרוזה הראשון שלו, "הקברט ההיסטורי של פרופסור פבריקנט", בהוצאת עם עובד, זיכה אותו בפרס ספיר לספר ביכורים בשנת 2009. הספר תורגם לאיטלקית (2010) ויצא בהוצאת L'ancora del mediterraneo, נאפולי. בשנת 2014 זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק, על איוריו לספר "מר גוזמאי הבדאי" בהוצאת נח וספריית הפועלים.

בשנים 2010 ו-2021 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.

==ספרים שכתב==
*הקברט ההיסטורי של פרופסור פבריקנט, הוצאת עם עובד, 2008 
*בזעיר אנפין, הוצאת עם עובד, 2012 
*רווקים ואלמנות, הוצאת כתר, 2017 
*החמדנים, הוצאת כתר, 2021

==גלריה==
<gallery>
קובץ:Clown72.jpg|"הומור בספרות עברית", (2010)
File:Creative Arts in Israel in the 21st Century 0162.JPG|ירמי פינקוס (במרכז)
</gallery>

==פרי עטו==
* [https://web.archive.org/web/20080213123716/http://www.visualarts.co.il/studio.asp?type=ilustration&ARTISTID=241 אוסף של איורים], פרי עטו של פינקוס
* 

===ראיונות עמו===
* דפנה לוי, 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* ליהי נגלר, [http://spitzmag.de/culture/9740 אורח שמרגיש בבית: שיחה ברלינאית עם המאייר והסופר ירמי פינקוס], מגזין "שפיץ", מרץ 2017
* 

===ביקורות על ספריו===
* אריק גלסנר, [http://arikglasner.wordpress.com/2008/03/22/ביקורת-על-הקברט-ההיסטורי-של-פרופסור-פב/ ביקורת על "הקברט ההיסטורי של פרופסור פבריקנט"], מעריב, מרץ 2008
* 
* דוד הדר,"בזעיר אנפין":. הארץ: תרבות וספרות, 4 בספטמבר 2012.
* 
* 
* 
* 
* מירה בלברג, [https://www.panas.org.il/post/%D7%A0%D7%A7%D7%95%D7%93%D7%AA-%D7%9E%D7%92%D7%95%D7%96 נקודת מגוז], פנס מוסף לביקורת ספרות, יוני 2022.
* 

== קישורים חיצוניים ==

* 

* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:זוכי פרס היצירה לסופרים ומשוררים
קטגוריה:זוכי פרס בן-יצחק
קטגוריה:מאיירים ישראלים
קטגוריה:בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:סגל בצלאל
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים להט"בים ישראלים
קטגוריה:קומיקסאים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1966
אזור גיב

אזור גיב אזור היסטורי בדרום-מערב אתיופיה, גבולותיו של אזור זה היו במערב נהר גיב ונהר אומו, בצפון נהר גוג'אב. באזור זה יישבו מספר ממלכות היסטוריות: גארה, גומה, גארו, גאמה, ג'ימה ולימו-אנריה.

עד אמצע המאה ה-16 האזור נחלק בין ממלכות אנריה, האדייה, ג'אנג'ארו וממלכת קאפה כל הממלכות הללו היו ממלכות לוויין של האימפריה האתיופית. בהמשך האזור הופרד בגלל הגירת האורומו הגדולה לאזור שהרסה את ממלכת האדייה, בודדה את ג'אנג'ארו, הקטינה את שטחה של אנריה וממלכת קאפה. בהמשך האורומו הושפעו על ידי התרבות של ממלכת קאפה והחלו להקים ממלכות באזור, המדינות הללו שהוקמו התבססו על ייצאו זהב, עבדים וקפה.

אזור גיב יחד עם שאר דרום מערב אתיופיה של היום סופח לתוך האימפריה האתיופית בין 1886–1932 במהלך של הקיסר מנליק השני הממלכה האחרונה לסיפוח הייתה ממלכת ג'ימה שזכתה לתואר ממלכה אוטונומית אך סופחה סופית על ידי הקיסר היילה סלאסי לאחר שמלך ג'ימה אבא ג'יפר השני נפטר ב-1932.

== לקריאה נוספת ==
<div style="direction: ltr;">
*G.W.B. Huntingford, The Galla of Ethiopia; the Kingdoms of Kafa and Janjero.
</div> 

קטגוריה:אתיופיה: היסטוריה
קטגוריה:אתיופיה: גאוגרפיה
קטגוריה:מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום
קטגוריה:אורומיה
הגברת עם הקמליות

הגברת עם הקמליות (בצרפתית: La Dame aux camélias) הוא הרומן המפורסם ביותר שכתב אלכסנדר דיומא הבן, שיצא לאור בשנת 1848.

==נסיבות כתיבת הרומן==
הרומן התבסס על פרשת אהבים של דיומא הבן עם הקורטיזנה מרי דופלסי (Duplessis) בשנת 1844. דופלסי הייתה במקור נערה ענייה בשם אלפונסין פלסי מכפר באזור נורמנדי שהגיעה לפריז בגיל חמש עשרה והפכה תוך זמן קצר לזונת צמרת. היא שינתה את שמה, למדה קרוא וכתוב ושיעורי פסנתר, והייתה מבקרת תכופות בבית האופרה של פריז ובהצגות בכורה בתיאטרון. את דיומא הבן פגשה כאשר שניהם היו בני עשרים. דופלסי מתה משחפת בשנת 1847, בהיותה בת 23, זמן קצר לאחר פרידתם, לא לפני שהייתה מעורבת בפרשה דומה עם המלחין פרנץ ליסט.

שמו של הרומן נגזר מהעובדה שדיופלסי נהגה להתהלך בציבור כשזר של פרחי קמליה בצבע לבן צמוד לגופה, במשך 25 ימים בחודש, ובצבע אדום ביתר ימי החודש.
בפתח הספר מדגיש הסופר כי מדובר בסיפור אמיתי, וכי כל הדמויות בסיפור, להוציא מרגריט, עדיין בחיים.

הספר טומן בחובו ביקורת חברתית נוקבת, בעיקר כלפי דחייתה של מרגריט, זונת הצמרת, על ידי משפחתו של ארמן, הצעיר המאוהב.

==עלילה==
על רקע חיי הלילה של פריז במאה התשע-עשרה נפגשים הקורטיזנה מרגריט גוטייה, יצאנית צמרת במקצועה, החיה חיי הוללות על חשבון מאהביה העשירים, וארמן דובאל, צעיר בן טובים ממשפחה בורגנית, והופכים לזוג אוהבים.
ארמן, שסיים לימודי משפטים, אינו עובד למחייתו אלא חי מקצבה שמעניק לו אביו. גוטייה חולה בשחפת, ולמרות זאת ארמן המאוהב מצליח לשכנע אותה לנטוש את חיי ההוללות ולחיות איתו.

בשלב מסוים מתערב בנעשה אביו של ארמן. הוא מנסה לשכנע את בנו לנטוש את אהובתו, למען כבוד המשפחה. משנכשל, בא האב לדבר על לבה של גוטייה ומשכנעה כי לטובת אהובה הצעיר עדיף שייפרדו.
בצל הפרידה מאהובה גוססת גוטייה ממחלתה.

== עיבודים ליצירה ==
הרומן עובד על ידי דיומא למחזה מצליח בשם זהה שעלה על בימת התיאטרון רק ב-1852, בשל בעיות צנזורה. מאוחר יותר כתב המלחין ג'וזפה ורדי את האופרה "לה טרוויאטה" בהתבסס על עלילתו.

"הגברת עם הקמליות" עובדה לא רק למחזה, בלט ואופרה פופולריים, אלא גם לקולנוע ולטלוויזיה. בקולנוע הופיעו בתפקיד גוטייה השחקניות שרה ברנאר (בסרט צרפתי בשם זה מ-1911) וגרטה גרבו (בסרט "קאמיל" ב-1936), ושחקניות רבות אחרות.

==תרגומים==
הספר בתרגום ללדינו, סלוניקי, 1922
הספר תורגם מצרפתית לעשרות שפות. בעברית הופיעו התרגומים הבאים :
* על ידי אריה ענבי, הוצאת נקודים תל אביב, 156 עמודים, 1949
* על ידי קרלה פרלשטיין, הוצאת כנרת רמת גן, 189 עמודים, 1985
* על ידי אירית עקרבי, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 252 עמודים, 2002

הספר הופיע גם בשנת 1904 בניו יורק בתרגום ליידיש ("דיא קאמעליענדאמע"), ובשנת 1922 הופיע בסלוניקי בתרגום ללדינו ("לה דאמה אלאס קאמילייאס").

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.tashbetsim.com/?p=1059 מרי דיופלסי - סיפורה של קורטיזנה] באתר של הוצאת ענבר

קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:מחזות צרפתיים
קטגוריה:ספרים צרפתיים
קטגוריה:רומנים המתרחשים בפריז
קטגוריה:ספרי 1848
קטגוריה:מחזות מהמאה ה-19
קטגוריה:ספרי הספריה החדשה
קטגוריה:ספרים שעובדו לסרטים
איבו

הרליקוואריום וגולגולתו של איבו הקדוש מקרמרטין ([[צרפת)]]
איבו הקדוש מקרמרטין. ציור מאת [[רוחיר ון דר ויידן, 1450]]
איבו אלורי מקרמרטין (צרפתית: Yves Hélory de Kermartin, ידוע גם בשמו הברטוני אֵרוואן, Erwann Helouri a Gervarzhin; 17 באוקטובר 1253 – 19 במאי 1303) הוא קדוש נוצרי ומגינם של עורכי דין וילדים נטושים; בנוסף, הוא גם הקדוש המגן של ברטאן. יום חגו הוא 19 במאי. ביחד עם הרבאוס נחשב לקדוש האהוד באזור ברטאן.

איבו נולד בקֵרמרטן, אחוזה קטנה ליד טרגייה (Tréguier) שבברטאן. הוא היה עורך דין וכומר. התחנך באוניברסיטת פריז ובאורליאן, ומאוחר יותר הצטרף ככל הנראה למסדר פרנציסקני.

הוא נפטר בברטאן לאחר חיים רצופי עבודה קשה וצומות, ובשנת 1347 קודש בידי האפיפיור קלמנס השישי.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:קדושים נוצרים
קטגוריה:כמרים צרפתים
קטגוריה:ברטאן: אישים
קטגוריה:ילידי 1253
קטגוריה:נפטרים ב-1303
The Noise

The Noise (בעברית: הרעש) הוא אלבום משנת 1993 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.

האלבום, כפי ששמו מעיד עליו, ניחן בצליל קצבי וקופצני, בניגוד בולט לרוב יצירתו של האמיל בשנות ה-90. נושאי האלבום מגוונים. שיר הנושא מהווה מחוות אהבה של האמיל ל"רעש" מוזיקת נעוריו, כפי שביטא מילולית בראיונות רבים. Celebrity Kissing מצר בטון מבודח למדי על תופעת הידוענים, והשיר האחרון - Primo on the Parapet - מספר על פרימו לוי ומסיים בהפצרה לא לשכוח את זכר השואה.

== רשימת שירים ==
<div style="direction: ltr;">

# "A Kick to Kill the Kiss"
# "Like a Shot, the Entertainer"
# "The Noise"
# "Celebrity Kissing"
# "Where the Mouth Is"
# "The Great European Department Store"
# "Planet Coventry"
# "Primo on the Parapet"
</div>
==קישורים חיצוניים==
ארקול פלוראנס

אנטואן אֶרקוּל רומואלד פלוראנס (בצרפתית: Antoine Hercule Romuald Florence; 26 בפברואר 1804, ניס – 27 במרץ 1879) היה אמן, ממציא וקרטוגרף צרפתי שחי ועבד בברזיל.

== ביוגרפיה ==
פלוראנס הגיע לברזיל עם הנטורליסט הגרמני ברון (1774–1852) כדי לתעד את אנשי האזור ואת סביבתם הטבעית. בתום עבודת משלחת הסיור התיישב במקום נידח בפרובינציה של סאו פאולו, שם צייר פורטרטים ונופים.
ארקול פלוראנס,{{ש}} 1875 (משוער)
בשנת 1830, בעת שניסה להוציא לאור ספר העוסק בתיווי של צלילי חיות ("zoophonia"), התייאש מהיעדרן של חנויות דפוס במרחק סביר, והמציא שיטות דפוס עצמאיות, שאותן כינה polygraphie (כתיבה מרובה). זמן קצר לאחר מכן הגה פלוראנס את המצאת הצילום, לאחר שהבחין בכך שחומרים מסוימים דוהים בעת שהם נחשפים לאור. בסיועם של רוקחים מקומיים ערך פלוראנס ניסויים עם קמרה אובסקורה, כדי לראות אם יצליח לקבע את הדימויים הנוצרים בגבה. לאחר שנכשל בניסויים אלו, פנה פלוראנס לבחון את הפוטנציאל של לוחות דפוס מזכוכית שצופו בתערובת של גומי ערבי ופיח. הוא צייר עיצובים על גבי הזכוכית ואז הניח אותה על נייר שהפך לרגיש לאור לאחר שצופה בכסף כלורי. הנייר התכהה בעת שנחשף לאור. את רגישות הנייר לאור ניתן היה לעצור בעזרת תמיסת אמוניה.

בשנת 1832 טבע פלוראנס את השם photographie (רישום-אור) כדי לתאר את הטכניקה שפיתח – שנים לפני שהשם הפך לכינוי המקובל של התהליך. כששיטת הצילום של לואי ז'אק מנדה דאגר פורסמה ב-1839, הבין פלוראנס ששיטתו מוצלחת פחות והצהיר: "לא אריב עם איש על המצאתו... משום ששני אנשים יכולים לחשוב על אותו רעיון".

== לקריאה נוספת ==
<div style="direction: ltr;">
* Viagem Fluvial do Tietê ao Amazonas. Hércules Florence, Brazilian edition with translation by Francisco Álvares Machado and Vasconcellos Florence, Museu de Arte de São Paulo Assis Chateaubriand, 1977.
* Vieillard, J.: A Zoophonia de Hercule Florence. Editora da Universidade de Mato Grosso, Cuiabá, 1993.
* William Luret: "Les trois vies d'Hercule Florence", Éditions JC Lattès, Paris 2001.
</div>

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.tpi-nice.org/manif/hercule.htm הרקול פלוראנס] באתר תיאטרון הצילום והתמונות של ניס 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:חלוצי הצילום
קטגוריה:צלמים צרפתים
קטגוריה:ציירים צרפתים
קטגוריה:ממציאים צרפתים
קטגוריה:מהגרים לברזיל
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1804
קטגוריה:נפטרים ב-1879
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1879
Roaring Forties

Roaring Forties הוא אלבום משנת 1994 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
== הפקה ==
שם האלבום הוא משחק מילים כפול. מחד שם האלבום מתייחס לשיר Pushing Thirty מהאלבום The Future Now. מאידך Roaring Forties בסלנג ימאים פירושו אזורי האוקיינוס שבין קו רוחב 40 ל-50, שידועים במימהם הסוערים. מכאן ומכאן, איפה, מתייחס האלבום לשנות ה-40 בחייו של האמיל.

באופן הולם, באלבום ישנן לא מעט התייחסויות "ימיות", והשימוש באלגוריה שמדמה אדם המשתדל לנהל את חייו לנווט של ספינה שכיח.

באלבום מופיעה יצירה ארוכה המחולקת לתת פרקים בשם Headlong Stretch, הדנה בתובנות הנגזרות ממבט לאחור בחיים, ובפרט הרהור ב"חיים אלטרנטיביים" שהיו יכולים להיות אילו החלטנו או פעלנו אחרת בעבר:

שיר הסיום הוא בלדה שמסכמת את החיים כמסע ימי, עתיר סערות לא צפויות ומשברים, ומטיף לאופטימיות וקבלת הקושי בחיים כתרומה לאדם:

== רשימת שירים ==
<div style="direction: ltr;">
# "Sharply Unclear"
# "The Gift Of Fire"
# "You Can't Want What You Always Get"
# "A Headlong Stretch"
# "Your Tall Ship"
</div>
==קישורים חיצוניים==