OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אייריק האדום

אֵרִיק תוֹרְוַואלְדְסוֹן (בנורדית עתיקה: Eiríkr Þorvaldsson; 950–1003), המוכר גם בכינוי "אֵיְירִיק האדום" (בנורדית עתיקה: Eiríkr hinn rauði), היה מגלה ארצות נורדי. לפי המסורת האיסלנדית הוא שגילה את גרינלנד והתיישב בה, ואף העניק לה את השם "ארץ ירוקה" (Grœnland). אריק שיכנע כמה עשרות משפחות איסלנדיות לבוא בעקבותיו. אריק האדום היה אביו של לייף אייריקסון, אשר גם היה מגלה ארצות נורדי חשוב שהיה האירופאי הראשון שדרך על אדמת אמריקה.

== חייו ==
הכינוי "אריק האדום" ניתן לו בנורווגיה, עוד לפני שהגיע לאיסלנד. ייתכן שמקורו בשערו האדמוני של אריק, או שיש להבין את הכינוי "אדום" כ"אמיץ לב". אביו הואשם ברצח ועל כן הוא ומשפחתו ברחו אל "ארץ הקרח", היא איסלנד. בטקסטים האיסלנדיים נאמר כי אריק היה בן עשר כאשר אביו הורשע כרוצח. ברבות השנים רצח אריק שני תושבים באיסלנד, ולכן ברח מהאי.

אריק החליט לברוח מערבה, בעקבות הסיפור שסיפר גונביורן בן אוּלף (Gunnbjörn Ulfsson) על יבשה ממערב לאיסלנד. בשנת 982, לאחר טלטולים בים, הגיע אריק למקום שכונה מאות שנים אחר כך "יוליאנה-הוב" ("תקוות יוליאנה" - על שם מלכת דנמרק יוליאנה, Julianehåb), בחופיה הדרומיים של גרינלנד. אריק לא נתקל בהתנגדות ולכן לא נדרש להילחם על אדמת גרינלנד.

לאחר זמן חזר אריק לאיסלנד והצליח לגייס מאות אנשים ו-25 ספינות. במסעו השני, ספגה משלחתו מכה קשה כאשר עקב סערה אבדו תשע ספינות, אך אריק ואנשיו המשיכו והגיעו אל גרינלנד בה הקימו מושבה בשם "המושבה המזרחית" (אייסטריביגד', Eystribygð). אריק עמד בראש המושבה, שתחילה מנתה כ-350 תושבים. במרוצת השנים היגרו לאי צפוניים (נורדים) רבים ויסדו גם את "המושבה המערבית" (באזור עיר הבירה של גרינלנד היום, נוק). אחד מגלי ההגירה הביא עמו מגפה שקטלה תושבים רבים, כולל אריק עצמו.

בנו של אריק, לייף אייריקסון, המשיך את דרך אביו ויצא למסע גילויים במה שמכונה היום "צפון אמריקה", שם גילה ארץ אותה כינה "וינלנד" ("ארץ היין") בערך בשנת 1000 לספירה. על לפי הערכות כיום, היה בנו של אריק האירופאי הראשון שדרך על אדמת אמריקה, זמן רב לפני קולומבוס (שהגיע אליה ב-1492, כ-500 שנים מאוחר יותר).

המושבות בגרינלנד שרדו כ-500 שנה, אך במאה ה-15 אבד הקשר עם אירופה, והמושבות לא שרדו. עלייתה ונפילתה של המושבה הנורדית בגרינלנד הן אחד מנושאי הספר התמוטטות. על אריק ומסעותיו מסופר בטקסטים איסלנדיים אחדים, המכונים "סאגות" ("סיפורים"), הידועה שבהן היא "הסאגה על אריק האדום" שנכתבה במאה ה-13, והיא המקור העיקרי לסיפור חייו של אריק האדום.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

קטגוריה:ויקינגים
קטגוריה:איסלנד: היסטוריה
קטגוריה:גרינלנד: היסטוריה
קטגוריה:מגלי ארצות איסלנדים
קטגוריה:ילידי 950
קטגוריה:נפטרים ב-1003
מבחש

מבחש פלסטיק בקוקטייל [[קובה ליברה]]
מבחש ל[[קוקטייל]]

מַבְחֵשׁ, בּוֹחְשָׁן או סְטִירֶר, הוא אביזר בר המשמש לערבוב משקאות. המבחש הוא מקלון מוארך העשוי פלסטיק או פלדת אל-חלד ומוגש יחד עם משקה כדי שהלקוח יוכל לערבב את המשקה כראות עיניו.

המבחש משמש בדרך כלל לערבוב קפה או קוקטיילים. לעיתים הוא צבעוני ומעוטר בהתאם לסוג הקוקטייל ואופי הבר. ישנם גם משקאות שאליהם מקובל לצרף מבחש אכיל, כמו גבעול סלרי בקוקטייל "בלאדי מרי", או מקל קינמון.

ישנם מבחשים חלולים העשויים זכוכית ומשמשים גם כקשית.

מבחשים ל[[קפה]]

==ראו גם==
* כוס נייר

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ציוד בר
קטגוריה:קוקטיילים
אפוקאפס

אפוקאפס או אפוקאפי הייתה משפחת אצילים ארמנית-גאורגית, שהיו ידועים כמי שהחזיקו בעמדות מפתח במנהלת הצבא הביזנטי במאה האחת עשרה. 

הנציג המפורסם ביותר של המשפחה היה בסיל אפוקאפס, בנו של האציל מיכאל אפוקאפס או אבו ק'אב, ששרת כשומר אוהלו של הנסיך הבגרטי רב ההשפעה, דוד השלישי קורופלאטס (966-1000), ולאחר מכן היה מפקד העיר המסופוטמית אדסה (Eδεσσα) (כיום שנלאורפה שבטורקיה) תחת הקיסר הביזנטי, מיכאל הרביעי פפלגוניאן (1034-1041). 

בשנת 1054, ליכד בסיל אפוקאפס את אנשי מנזיקרט והדף את הסלג'וקים בראשות טוגורול (Tuğril). מאוחר יותר, בשנים 1059–1065, הוא מתמנה לארכון (מגיסטרוס ודוקס) של פרדואונאבון (מילולית: "אדמות ליד הדנובה"). לאחר תבוסתו של רומנוס הרביעי בידי אנדרוניקוס דוקסוס בשנת 1071, הוא היה תחת פיקודו שלפילרטוס בראחמיוס (Φιλάρετος Βραχάμιος), גנרל ביזנטי ממוצא ארמני, שביסס את עצמו בקיליקיה, ושרת תחתיו כמושל אדסה בשנים 1077-1083

== מקורות == 
<div style="direction: ltr;">
* Grünbart, M., "Die Familie Apokapes im Licht neuer Quellen," in N. Oikonomides, ed., Studies in Byzantine sigillography, V (Washington, DC, 1998), 29-41.
* Alexios G. C. Savvides. The Armenian-Georgian-Byzantine family of Apocapes/Abukab in the 11th c., Δίπτυχα 5 (1991), 96-104.
</div>

== הערות שוליים ==

קטגוריה:האימפריה הביזנטית 
קטגוריה:גאורגיה: אצולה 
קטגוריה:ארמנים
שווא (פונטיקה)

שווא (בגרמנית: Schwa) הוא תנועה מרכזית חצי-סגורה בלתי-מעוגלת. מקור המונח במילה העברית "שְׁוָא". סמל ה-IPA לתנועה הוא /ə/, מעין E קטנה הפוכה.

בכמה שפות קיים סימן מיוחד לציון השווא הפונטי:
*רומנית: ă
*ארמנית: ը
*אלבנית: ë
*בולגרית: ъ
*לוגלאן: y

ככל הנראה, לא הייתה זו הגייתו של השווא העברי מעולם.

==התרחשות==
===באנגלית===
* האות 'a' במלה About [əˈbaʊt] 
* האות 'e' במילים Taken [tʰeɪkənˈ] ו-The [ðə] (לפני עיצור)
* האות 'i' במלה Pencil [pʰɛnsəlˈ]
* האות 'u' במלה Circus [sɜː(ɹ)kəsˈ]
* האות 'o' במלה Eloquent [eləkwəntˈ]
* האות 'y' במלה Sibyl [sɪbəlˈ]

===בגרמנית===
* האות 'e' במלה Mücke [mʏkəˈ]
* האות 'e' במלה gegangen [gəˈgaŋən]
* האות 'e' במלה Dschungel [dʒʊŋəlˈ]

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פונטיקה
קטגוריה:בלשנות
שלווה אחלציחלי

שַלווה אחאלציחֶלי (גאורגית: შალვა ახალციხელი, מילולית: "שלווה מאחלציחה") (נפטר ב-1227; יום האזכרה 17 ביוני או 30 ביוני על פי הלוח היוליאני) היה גנרל בצבא הממלכה הגאורגית המאוחדת, שהוצא להורג בידי פולשים חווארזמים על שום סירובו לשרת אותם ולהוקיע את הנצרות. 

שלווה היה ממשפחת אצילים רבת השפעה מאחלציחה בעלת אחוזות רבות. תחת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה, הוא הגיע לתפקיד הרם של גזבר הממלכה. הוא החזיק בתואר הדוכס הגדול (אריסתווי של האריסתווים או דוכס הדוכסים) ושרת כגנרל מושל במחוז הדרומי של גאורגיה, ג'אוואחתי. 

שלווה התפרסם בעיקר בקרב שמכור, קרב בין הממלכה הגאורגית המאוחדת כנגד האטבאגות הסלג'וקית של אזרבייג'ן, בשנת 1195, כאשר נלחם בחיל החלוץ של הצבא הגאורגי, ולכד את דגל הח'ליף. בשנת 1206/1207, שלווה יחד עם סרגיס וטמוגבי פיקד על הצבא הגאורגי שכבש את קארס מידי הסלג'וקים. 

בקרב בסיאן, בשנת 1203, שלווה אוחיו איוון מונה לפקד על חיל החלוץ המסחתי ושיחק תפקיד מפתח בניצחון הגאורגי. האחים פיקדו על חיל חלוץ גאורגי גם בקרב גרני, בשנת 1225, כנגד החווארזמים. אולם בקרב זה הפסידו הגאורגים. איוון נהרג בקרב ושלווה נפצע באופן חמור ונשבה. השאח מינגבורנו (جلال الدین منکبرنی), השליט האחרון של האימפריה החוואריזמית, הציע לו תפקיד בצבאו בתנאי שימיר את דתו לאסלאם. שלווה סירב והפך לקדוש מעונה בשנת 1227. 

על פי הרשומות המסורתיות, שיר הפולקלור הגאורגי, "שוולגו", הוא שיר הלל למעשיו של שלווה. השיר התפרסם בעיקר בשנות השמונים, כאשר שימש כהמנון לא רשמי של התנועה הלאומית של גאורגיה בתקופה הסובייטית.

==קישורים חיצוניים == 

* [http://ocafs.oca.org/FeastSaintsLife.asp?FSID=103860 הקדוש שלווה מאחלציחה], <SMALL>(אנגלית)</SMALL>

קטגוריה:אנשי צבא גאורגים 
קטגוריה:ממלכת גאורגיה
קטגוריה:קדושים גאורגים 
קטגוריה:גאורגיה: אצולה
קטגוריה:נפטרים ב-1227
סמל הונדורס

סמל הונדורס משלב מרכיבים המייצגים את ההיסטוריה והגאוגרפיה של המדינה. 

בראש הסמל אשפת חצים המסמלת את הילידים האינדיאנים של הונדורס, ומתחתיה שתי קרנות שפע ובתוכן פירות ופרחים.

החלק האליפטי האמצעי לקוח מדגל ההפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, שהונדורס הייתה אחת מהן, 
ומוקף בכתובת "רפובליקת הונדרוס החופשית, הריבונית והעצמאית" באותיות זהב. 
במרכזו פירמידה ושני מגדלים, ומעליהם קשת בענן. מתחת לקשת שמש עולה, סמל לתקווה, והר געש בין שני האוקיינוסים, האטלנטי והשקט, המייצג את הטריטוריה של הונדורס. 

בחלק התחתון מוצגים עצי אלון ואורן, מכרות וכלי כרייה, המסמלים את אוצרות הטבע של הארץ. 

סמל הונדורס נוצר בשנת 1825 על פי החלטת , והשימוש בו עוגן בחוק בהחלטת הקונגרס של הונדרוס משנת 1935.

==קישורים חיצוניים==

הונדורס

קטגוריה:הונדורס: סמלים לאומיים
הונדורס
קטגוריה:קשת בענן
The Great Southern Trendkill

The Great Southern Trendkill ("קוטל הטרנדים הדרומי הגדול") הוא אלבום האולפן השמיני של להקת המטאל האמריקאית פנטרה, והשני במסגרת חברת התקליטים "איסט ווסט".
== הפקה ==
האלבום ראה אור ב-22 במאי 1996. ההקלטות לאלבום נערכו בשני אולפנים שונים, כשפיל אנסלמו הקליט את השירה באולפן של טרנט רזנור, האיש שמאחורי הלהקה ניין אינץ' ניילס, בניו אורלינס. שאר חברי הלהקה הקליטו בטקסס שבדאלאס. מצב זה מצביע על הריחוק אשר שרר באותם ימים בין חברי הלהקה.

שם האלבום הוא בעצם ביקורת על סגנונות המוזיקה שהפכו להיות פופולרים בתקופת יציאת האלבום, ובהם הגראנג', הראפ מטאל והנו מטאל. השירים באלבום עוסקים בתקשורת, סמים, גזענות, טרנדים (לרוב מוזיקליים) ובעיקר במאפייני התרבות (יש להניח שמכיוון שהלהקה היא אמריקאית, רבים הסיכויים שהכוונה היא לאמריקניזם). דוגמאות טובות הן שיר הנושא אשר תוקף את תרבות הטרנדים ואת התקשרות אשר תומכת ומפתחת את תרבות זו, והשיר "The Underground in America", המבקר את תרבות הפאנק.

שוב, כמנהגה של הלהקה, פנטרה הקצינו את האלמנטים שבהם השתמשו בעבר, ואלבום זה מציב גבולות חדשים לסגנון המוזיקה המיוחד שיצרה הלהקה במהלך השנים. אלמנט בו משתמשים לא מעט לאורך האלבום הוא הכפלת שכבות השירה הנשמעות בשיר, ובכך מקבלת השירה אפקט אשר מפורש לעיתים קרובות כשטני. דוגמה מובהקת לכך ניתן לשמוע בשיר "13 Steps to Nowhere", כאשר אנסלמו נשמע שר על גבי צרחותיו המעובדות של סת' פוטנאם, סולן להקת הגריינדקור אנאל קאנט (Anal Cunt).<br />
לצד שירים קיצוניים, ישנם בדיסק מספר שירים שקטים יותר, אולי אפילו בעלי אלמנטים הדומים לאלמנטים הנמצאים בבלדות, כאשר נעשה בהם שימוש בגיטרה אקוסטית. בשירים אלו השירה שקטה יחסית לשירים האחרים שבאלבום, והמלודיה איטית יותר.

כשיצא, נכנס האלבום אל המקום הרביעי במצעד הפזמונים האמריקאי. למרות הצלחתו, השיר "Drag the Waters" הוא השיר היחידי שיצא לו קליפ. חודש לאחר צאתו לאור, ב-25 ביוני 1996, האלבום זכה במעמד אלבום זהב, וב-17 באוגוסט 2004 באלבום פלטינה.

== רשימת שירים ==
# "The Great Southern Trendkill" - 3:46
# "War Nerve" - 4:53
# "Drag the Waters" - 4:55
# "10's" - 4:49
# "13 Steps to Nowhere" - 3:37
# "Suicide Note Pt. I" - 4:44
# "Suicide Note Pt. II" - 4:19
# "Living Through Me (Hell's Wrath)" – 4:50
# "Floods" - 6:59
# "The Underground in America" - 4:33
# "Sandblasted Skin (Reprise)" – 5:39

== מבצעים ==
* פיל אנסלמו - סולן
* דיימבאג דארל - גיטרה
* ויני פול - תופים
* רקס בראון - גיטרה בס

== הערות ==
* הסולו בשיר "Floods" דורג בסקר קהל שערך מגזין המוזיקה Guitar World במקום ה15 ברשימת "100 הסולואים הטובים ביותר בכל הזמנים". הסקר פורסם בגיליון שיצא בספטמבר 1998.
* השיר "10s" נכלל בפסקול של הדיבוב האנגלי לסרט "דרגון בול Z - ברולי: הסופר סאיין האגדי".

== קישורים חיצוניים ==
* 

קטגוריה:אלבומי פנטרה
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי חברת איסט וסט רקורדס
תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה

מראה בתחנה
רציפי תחנת האוטובוסים המרכזית באנקרה
תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה (בטורקית: AŞTİ, Ankara Şehirlerarası Terminal İşletmesi) הממוקמת במערבה של אנקרה בירת טורקיה, החלה לפעול ב-31 במרץ 1995.

התחנה משתרעת על שטח כולל של 446,000 מ"ר. השטח המקורה מכסה 128,520 מ"ר מהם 40,453 מ"ר באולמות ההמתנה. שטח בנוי פתוח נוסף משתרע על 100,000 מ"ר. בתחנה 121 רציפים מהם 64 לאוטובוסים יוצאים ו-47 לאוטובוסים מגיעים. 211 חברות אוטובוסים פועלות בתחנה ולשרותן עומדות 80 קופות. גם נתוני היקף השירותים והתשתית בתחנה מרשימים, ובין היתר, 28 דוכני מזון מהיר, 5 מסעדות ובתי קפה, 30 חנויות, 20 מתקני כספומט ושוק מקורה ובו 57 דוכנים.

מהתחנה יוצאים אוטובוסים תכופים לכל רחבי טורקיה, והיא משרתת 250,000 איש בכ-3,000 נסיעות ביום. תחנת האוטובוסים מקושרת לקו רכבת הקלה "אנקראי" ומחוברת לרשת הכבישים הבינעירונית באמצעות כביש מהיר עירוני.

==ראו גם==
* תחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אנקרה: מבנים
קטגוריה:טורקיה: תחנות מרכזיות ומסופי אוטובוסים
מסגד קוג'אטפה

מסגד קוג'אטפה (בטורקית: Kocatepe Camii) הוא המסגד הגדול באנקרה בירת טורקיה שהפך לאחד מסמליה של העיר. המסגד נבנה בין שנת 1967 ל-1987 ברובע קוג'טפה, דרומית-מזרחית למרכז העיר.

==תולדות המסגד==
הרעיון לבנות את המסגד עלה כבר בשנות הארבעים של המאה ה-20 וב-1947 הוגשו הצעות לתכנונו של המסגד אך אף אחת מהן לא התקבלה. ב-1956 בהתערבותו של ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, הוקצע שטח אדמה לבניית המסגד, ושוב הוגשו הצעות לבניית המסגד ב-1957.

בניית המסגד החלה לפי ההצעה הזוכה שהייתה מודרנית וחדשנית באופייה, אך בשל ביקורת נוקבת שנמתחה עליה מצד גורמים שמרנים, נפסקו העבודות בשלב הנחת היסודות. לאחר תחרות שלישית שנערכה בשנת 1967, נבחרה הצעה שמרנית, והמסגד נבנה לבסוף בסגנון עות'מאני קלאסי המזכיר את המסגד הכחול באיסטנבול שנבנה בתחילת המאה ה-17 על ידי הסולטן אהמט הראשון, ונחשב עד היום כאחד המבנים היפים ביותר בעיר.

מסגד קוג'אטפה נחנך בשנת 1987 על ידי ראש הממשלה טורגוט אזאל. המסגד משתרע על שטח של 4,500 מ"ר ובארבע פינותיו ניצבים ארבעה צריחים.

==תמונות המסגד==
מראה המסגד המואר בלילה על רקע העיר [[אנקרה|ימין|ממוזער|378 פיקסלים]]
308 פיקסלים
282 פיקסלים
המינראטים הגבוהים שבמסגד|שמאל|ממוזער|280 פיקסלים]]
==ראו גם==
* המסגד הכחול
* המסגד המרכזי על שם סבנג'י

==קישורים חיצוניים==

* [http://wowturkey.com/forum/viewtopic.php?t=18475 אתר המציג תמונות מהמסגד]
* [https://web.archive.org/web/20070928092151/http://www.forumex.net/hayatin-icinden/40450-ankara-kocatepe-camii.html אתר נוסף של תמונות המסגד]
* [http://www.youtube.com/watch?v=J0njOwK5_Dc סרט: מבט על המסגד מכיוונים שונים] 

קטגוריה:אנקרה: מבנים
קוג'אטפה
תחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול

תחנת הרכבת הקלה החוצה את התחנה
תחנות האוטובוסים המרכזית של איסטנבול (בטורקית: Büyük İstanbul otogarı - "תחנת האוטובוסים הגדולה של איסטנבול", ובדרך כלל רק Otogar - "תחנת האוטובוסים") ממוקמת ברובע בייראמפשה (Bayrampaşa) הסמוך לרובע אסנלר (Esenler) בצידה האירופי של איסטנבול. התחנה נמצאת במרחק של כ-10 ק"מ צפונית-מערבית למרכז העיר.

התחנה שהחלה לפעול בשנת 1997 בנויה בצורת משושה בן מספר קומות הדומה לאצטדיון ענק, ושטחה 642,000 מ"ר. רציפי האוטובוסים ממוקמים בצידו החיצוני של המבנה ואילו בצידו המרכזי נמצאים כבישי גישה לכלי רכב, תחנת רכבת וחניונים. בתחנה 168 קופות המשרתות יותר מ-300 חברות אוטובוסים הפועלות בה, והמפעילות קווי אוטובוס לכל רחבי טורקיה. בנוסף כ-25 חברות מפעילות קווים בינלאומיים ובין היתר לאיראן, אזרבייג'ן, בולגריה, יוון, רומניה, מקדוניה, מולדובה וסרביה, ואף ליעדים רחוקים יותר כמו אוסטריה, גרמניה ושווייץ. בתחנה פועלים מסגד, תחנת משטרה, מרפאה, ו-796 בתי עסק, כ-170 מהם בתחום המזון (מסעדות, דוכני אוכל, בתי קפה וכו').

התחנה מסוגלת לטפל בתנועה של 600,000 איש וב-15,000 תנועות אוטובוסים ביום, ומועסקים בה 6,000 איש. 

התחנה מרוחקת יחסית ממרכז העיר, ומקושרת אליו באמצעות קו הרכבת הקלה של איסטנבול החוצה את התחנה מצפון לדרום, ותחנתו ממוקמת במרכזו של המבנה. קו הרכבת הקלה מוביל בתוך מספר דקות אל נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק מצד אחד ואל תחנת אקסראי במרכזה של העיר בצידו האחר. בנוסף ממוקמת התחנה בסמוך למפגשם של כבישי הטבעת המהירים של איסטנבול O-1 ו-O-2 עם כביש O-3 המוביל לתראקיה והלאה לאירופה.

==ראו גם==
* תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://www.turkeytravelplanner.com/go/Istanbul/Transport/IstanbulOtogar.html אודות התחנה]

קטגוריה:איסטנבול: תחבורה
קטגוריה:איסטנבול: מבנים
קטגוריה:טורקיה: תחנות מרכזיות ומסופי אוטובוסים
סקלר (מתמטיקה)

במתמטיקה, סקלר הוא איבר של שדה מתמטי המשמש להגדרת גודל המרחב הווקטורי המוגדר כנגד שדה זה.

אחת התכונות של מרחב וקטורי שהוא סגור ביחס לכפל בסקלר. אם V מרחב וקטורי ו-F שדה אזי לכל <math>\ v \in V</math> ו <math>\ \lambda \in F</math> גם <math>\ \lambda v \in V</math>.

משמעות השם סקלר מגיעה מהמילה האנגלית scale (סקאלה), וממחישה לדוגמה את התכונה של הסקלר לשנות את מידת הכיוון של וקטור.

==ראו גם==
*מבנה אלגברי
*אלגברה ליניארית

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אלגברה
וריד נבוב

הוורידים הנבובים (בלטינית: venae cavae (צורת הרבים של vena cava); מכונים גם הוורידים החלולים) – הווריד הנבוב העליון והווריד הנבוב התחתון – הם שני כלי הדם הוורידיים העיקריים המנקזים דם מחוזר מכל רקמות הגוף לתוך הלב (מלבד הריאות, שמתנקזות דרך ורידי הריאה).

הווריד הנבוב העליון (Vena cava superior) מנקז את וריד הזרוע והראש (vena brachiocephalica) הימני והשמאלי, שאחראים על ניקוז הדם המחוזר בעיקר מן הראש, החזה והגפיים העליונות. וריד מרכזי נוסף המתנקז לווריד הנבוב העליון הוא הווריד האי-זוגי (Azygos vein), אשר מנקז דם מכלי הדם העוטפים את עמוד השדרה והשרירים הבין-צלעיים.

הווריד הנבוב התחתון (Vena cava inferior), לעומת זאת, מנקז את איברי הבטן, האגן והגפיים התחתונות. הסעיפים העיקריים של הווריד הנבוב התחתון הם וריד הכבד, ורידי הכליה והוורידים הפמורליים המגיעים מן הירך ומנקזים את הדם הוורידי ברגליים. בשונה משאר הגוף, כלי הדם המנקזים את מערכת העיכול אינם מנוקזים ישירות לווריד הנבוב התחתון, אלא עוברים שלב של סינון הכרוך במעבר דרך הכבד. סינון זה נועד למנוע הגעה לא מבוקרת של מרכיבים מתהליך העיכול אל יתר חלקי הגוף מבלי שעברו "מיון".

בסופם, מתנקזים שני הוורידים הנבובים לחלל העלייה הימנית בלב. העלייה הימנית מעבירה את כלל הדם המחוזר שקיבלה לחדר הימני, ומשם עובר הדם דרך ארבעה עורקים עיקריים לחימצון בנאדיות הריאה.

בזמן ההתפתחות העוברית משמש הווריד הנבוב התחתון כצינור המרכזי שדרכו מגיע דם מחומצן למערכת כלי הדם של העובר. במסגרת סדרה של כלי דם עוקפים ופתחים זמניים מסופקים צורכי העובר על אף שריאותיו אינן מסוגלות לחמצן דם.

==ראו גם==
* תסמונת הווריד הנבוב העליון
*וריד
*משוואת האגן-פואזיי

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ורידים
שפות סלאביות מזרחיות

השפות הסלאביות המזרחיות
השפות הסלאביות המזרחיות היא הקבוצה הגדולה ביותר של שפות סלאביות מבחינת מספר הדוברים. השפות העיקריות בקבוצה הן רוסית, אוקראינית ובלארוסית. כמו כן נכללת בה גם הרוסינית, שנחשבת על ידי חלק מהבלשנים כניב של האוקראינית.

מספר הדוברים שפות אלו כשפה ראשונה הוא כ־190 מיליון. מפאת חשיבותה התרבותית, ההיסטורית והפוליטית של השפה הרוסית, יש עוד כ־113 מיליון דוברי רוסית כשפה שנייה.

==קישורים חיצוניים==

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
שלום זיסמן

שלום זיסמן (14 במרץ 1914 – 12 בפברואר 1967) היה חבר הכנסת השנייה מטעם הציונים הכלליים, יושב ראש תנועת מכבי ישראל, ממלא מקום ראש עיריית רמת גן ויושב ראש הוועד האולימפי בישראל.

== ילדותו ==
נולד בז'לחוב שבפולין. אביו, שמואל יהודה היה דמות מרכזית בקהילה וכיהן בתור חבר מועצת העיירה ויו"ר הבנק המסחרי. שלום זיסמן נסע ללמוד משפטים בוורשה בהיותו בן 16, אולם היותו ציוני נלהב, וכן האנטישמיות החריפה של אותה העת, הביאוהו לעלייה בגפו לארץ ישראל בגיל 19.

בתקופת המנדט הבריטי, נכנס לפעילות ספורטיבית במכבי צעיר מתוך אמונה בערכו העצום של החינוך הגופני לנוער היהודי, ותוך זמן קצר התמנה למפקד המכבי הצעיר בחיפה. בתנועת "המכבי", הכיר זיסמן את ציונה, מי שעתידה לימים להיות אשתו.

== בימי המנדט הבריטי ==
ב-1936, בהתקרב ימי המאורעות, הצטרף לשורות ההגנה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס זיסמן לצבא הבריטי, לגדוד השני של הבריגדה היהודית, שם לחם בקרבות המערכה במדבר המערבי ובחזית איטליה. אחרי המלחמה נשלח למזרח אירופה לפעולות בתחומי העלייה, רכש והצלת שארית הפליטה, והצליח לאתר בין היתר את שתי אחיותיו, שריד אחרון למשפחתו הענפה.

עם התגברות המאבק כנגד המנדט הבריטי, חזר זיסמן לפעילות בהגנה, ופרסם סדרת מאמרים בעיתונים מעריב והארץ על כל סוגי הנשק ואופן שמושם. פרסם גם ספר בשם "דע את נשקך", אשר היה בעל מטרה זהה למאמריו, הכנת היישוב היהודי בארץ ישראל ליום פקודה. במלחמת העצמאות היה רב-סרן שלום זיסמן סגן ראש מחלקת ההסברה וממייסדי עיתון צה"ל במחנה.

== פעילותו הציבורית ==
ב-1951 נבחר לכנסת השנייה מטעם מפלגת הציונים הכלליים והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון. לצד עבודתו בהיבט הביטחוני, התאפיינה כהונתו ביוזמות רבות ביניהם בתחום הכלכלה, שהאמין כי עליה להיות חופשית, ואף בתחום בטיחות הדרכים שכבר אז זיהה בו פוטנציאל נזק משמעותי.

ב-1953 נבחר לתפקיד יושב ראש מכבי ישראל, תפקיד שמילא מתוך אמונה שהספורט, לצד מעלותיו הרבות לאדם בכלל, משמעותו חשובה ביותר גם עבור מדינת ישראל החדשה. האמין כי הדגלים של מדינת ישראל, המתנופפים במגרשי ספורט בבירות העולם, מפגינים את קומתה הזקופה של מדינת ישראל המתחדשת לקהל רב, וההמנון הלאומי המנוגן במגרשי ספורט - מפלס דרך אל לב יהדות התפוצות.

ב-1955 בתום כהונת הכנסת השנייה, נבחר זיסמן למועצת עיריית רמת גן, וכיהן בה כממלא מקומו של ראש העירייה אברהם קריניצי. במסגרת זו יזם את הקמת בורסת היהלומים בשטחה של רמת גן, נמנה עם מייסדיו של כפר המכביה, הכפר האולימפי של האולימפיאדה היהודית, וכן נמנה עם מקימי אצטדיון רמת גן והפארק הלאומי.

נבחר ליושב ראש הוועד האולימפי הישראלי, ונאבק על זכותה של ישראל להשתתף באירועי הספורט השונים בזירה האסיאתית. ב-1966 במהלך משחקי בנגקוק שם שהה עם המשלחת הישראלית, נבחר לכהן בדירקטוריון פדרציית אסיה לספורט, ונטל את התפקיד למרות היותו במצב בריאותי ירוד.

נפטר ב-12 בפברואר 1967.

בנו, עורך דין שמואל זיסמן, היה שחקן נבחרת ישראל ומכבי תל אביב בכדורסל.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם הציונים הכלליים
קטגוריה:יושבי ראש הוועד האולימפי בישראל
קטגוריה:חברי מועצת העיר רמת גן
קטגוריה:לוחמי הבריגדה היהודית
קטגוריה:דירקטורים ישראלים
קטגוריה:חברי הכנסת השנייה
קטגוריה:סגל במחנה
קטגוריה:ישראלים ילידי פולין
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1914
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1967
ירכית

חיילת בחיל האוויר, לובשת ירכית עם שרוול קצר, שני כיסים למטה וכיס אחד למעלה בצד שמאל וכפתורי פלסטיק
ירכית היא חולצה המיועדת ללבישה באופן ששוליה אינם מוכנסים לתוך המכנסיים או החצאית. הירכית משמשת כחלק ממדי צבא. ירכית כבגד אזרחי מכונה בדרך כלל טוניקה.

== ירכית כפריט לבוש במדי צבא ==
חייל ה[[בונדסוור לבוש ירכית טקסית]]
טירוניות בבה"ד 12, 1969, במדי א' - ירכית, חצאית וכומתת גריסון]]
ירכית היא חלק ממדי שרד במספר רב של צבאות בעולם ובאופן היסטורי מקושרת לטוניקה, שהייתה חלק ממדי השרד בעת העתיקה. 

בישראל, לובשים חיילי חטיבת הצנחנים ירכית כחלק ממדי ה-א' שלהם, וזאת בהשראת מדי הצנחנים ב. את הירכית במקרה זה לובשים מעל המכנסיים, ומעליה חוגרים חגורה. על פי הנחיות צה"ל, אסור ללבוש אפודה או סוודר מעל הירכית.

בעבר ירכית הייתה חלק ממדי א' של חיילות צה"ל.

== קישורים חיצוניים ==
* 

קטגוריה:חולצות
קטגוריה:מדי צבא
קטגוריה:מדי צה"ל
פיכטלגבירגה

פיכטלגבירגה (בגרמנית: Fichtelgebirge) הוא רכס הרים הנמצא בצפון-מזרח בוואריה, גרמניה. הרכס נפרס מעמק נהר המיין האדום עד לגבול הצ'כי, שם שמו של הרכס נקרא הרי האורה, ששייכים גם כן ליער הבוהמיה.

ההר הגבוה ביותר ברכס הוא שנברג המגיע לגובה של 1051 מטר מעל פני הים. הנהרות הנובעים מהפיכטלגבירגה הם מיין, סקסון סאלה, אגר והפיכטלנב שבהמשך מצטרף לנהר הוואלדנב.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:קצרמר צ'כיה
קטגוריה:אירופה: רכסי הרים
קטגוריה:בוואריה: גאוגרפיה
קטגוריה:אתרי סקי בגרמניה
קטגוריה:גרמניה: הרים
קטגוריה:צ'כיה: גאוגרפיה
Sabotage (שיר של ביסטי בויז)

Sabotage הוא סינגל שיצא לאור בשנת 1994 על ידי להקת ההיפ הופ האמריקנית "ביסטי בויז". השיר מופיע באלבומם "Ill Communication". השיר משלב מגוון סגנונות שהבולטים ביניהם הם ראפ ומטאל, המשולבים עם רוק, סקרצ'ינג וקטעי גיטרה חוזרים.

בשנת 2004 דירג מגזין הרולינג סטון את השיר במקום ה-480 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. ב-2005 מיקם המגזין Q את השיר במקום ה-46 מבין 100 השירים הטובים ביותר המשלבים קטעי גיטרה בולטים.

== וידאו קליפ ==
השיר מזוהה בעיקר עם הווידאו קליפ שלו שבויים על ידי ספייק ג'ונז והוקרן רבות בערוץ ה-MTV. הקליפ היווה מחווה לסדרות המשטרה שרווחו בשנות ה-70 כגון "הוואי חמש-אפס" ו"סטארסקי והאץ'", וחברי להקת הביסטי בויז הופיעו בו כשחקנים בסדרת טלוויזיה בדיונית בשם "Sabotage" שהקליפ מהווה את הפתיח שלה.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ביסטי בויז
קטגוריה:שירי 1994
קטגוריה:שירי היפ הופ אמריקאיים
סבוטז'

כרזה מתקופת מלחמת העולם השנייה בארצות הברית, אשר מיידעת את העובד שעליו לדווח אם הוא חושד שעומדים לבצע סבוטז'
סבוטז (בצרפתית: Sabotage) היא פעולה אשר מכוונת להחלשה ופגיעה מכוונת בגוף או ישות כלשהי. במקומות עבודה, מתייחס המושג לפגיעה מוסכמת בין העובדים ביעילות התפוקה, בדרך כלל כדי לשפר את תנאי העבודה או למחות כנגד עוולה שנעשתה לדעת העובדים, בידי ההנהלה. על פי רוב מקרה של סבוטז' במקום עבודה יתרחש במכונות או רכוש אחר, כדרך להביע מחאה והתנגדות למדיניות אשר נקבעה בידי ההנהלה. מבצעי הסבוטז' ישמרו על אלמוניותם, בשל ההשלכות הפליליות של מעשיהם.

==אטימולוגיה==
ישנם שלושה הסברים אפשריים למושג, כולם מתייחסים למקורו במילה הצרפתית וההולנדית לנעלי עץ, "סאבוט":
*בשפה ההולנדית, במאה ה-15 היו עובדים שדחפו את נעלי העץ שלהם (סאבוט) בין גלגלי השיניים של נולי הטקסטיל. מעשים אלה נעשו מחשש שהמכונות יגזלו מהעובדים את המשרות שלהם.
*בשפה הצרפתית סאבוט (sabot) שפירושה נעל עץ, נחשבת למקור המושג ובפרט לנגזרת המילה סאבוטר (saboter) שמשמעה בצרפתית "לדפוק עם הרגל" או "לעבוד באופן חסר אחריות".
* המושג נגזר מסלנג צרפתי של המאה ה-19 המאוחרת. המילה סאבוט, שימשה לתיאורם של עובדים לא מיומנים, אשר נקראו כך בשל נעלי העץ שנהגו לנעול. סבוטז' היה המושג שתיאר את העבודה הגרועה שעובדים אלו סיפקו בדרך כלל.

בארצות הברית של תחילת המאה ה-20 ארגוני פועלים רבים, ובראשם ה-IWW, התייחסו לפעולת הסבוטז' כפעולה של הגנה עצמית מפני פעולות לא מוסריות שהונחתו על הפועלים מידי מעסיקיהם. אחד ממנהיגיו המפורסמים של ה-IWW, "ביג" ביל הייווד, אשר תרם רבות לעיצוב הארגון והפילוסופיה שלו, נחשף למושג בעת סיור באירופה שערך ב-1910 כשהגיעו לצרפת:

אנדראס מאלם בספרו How to Blow Up a Pipeline: Learning to Fight in a World on Fire מצדיק פעולות סבוטז' כחלק של המאבק נגד התחממות עולמית.

== ראו גם ==
* לודיטים
* סבוטז' (סרט)

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:דרכי מחאה
קורדורוי

בד קורדורוי
קוֹרְדורוֹי (אנגלית: Corduroy, על פי האקדמיה ללשון העברית - קְטִיפַת תְּלָמִים) הוא בד ממשפחת הקטיפה. הבד ארוג מסיבי כותנה בפסים ונחתך לאחר האריגה לרוחב פס רצוי.

קורדורוי נחשב לבד חזק ועמיד מאוד ושימש בעבר לבגדי עבודה. כיום משמש למעילים, לחליפות מחויטות, למכנסיים, לחצאיות ולבדי ריפוד.

קורדורוי מיוצר בפסים ברוחב שונה, בהתאם למקור הבד ובהתאם למקור גם השם:
* מנצ'סטר - בד כבד בעל פסים רחבים מאוד - כ-2 מ"מ - על שם מקום הייצור המקורי, מנצ'סטר שבאנגליה.
* קורדורוי - בד בעל עובי בינוני עם פסים ברוחב 1 מ"מ.
* ג'נטלרוי - בד עדין בעל רוחב פסים משתנה ולעיתים בדוגמת משבצות, משמש לחולצות ולשמלות.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בדים
קטגוריה:כותנה
מרכז רפואי כרמל

בית חולים כרמל, 1947
המרכז הרפואי כרמל, על שם ליידי דייויס, הוא בית חולים הממוקם בשכונת אחוזה בחיפה ומשתייך לשירותי בריאות כללית.

== המבנה הישן ==
בית החולים הוקם במקור במבנה שכתובתו היום היא חורב 2<ref></ref>. המבנה תוכנן ב-1935 על ידי האדריכל משה גרשטל, ככל הנראה, כמלון בן שלוש קומות, אך עקב פרוץ המאורעות מחד, ועליית יהודי גרמניה מאידך, שימש כ"בית עולי גרמניה" של התאחדות עולי גרמניה. בעת הבנייה, תוכנן במקום גם סליק גדול שהיה שייך להגנה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, נסגר בית העולים עקב הפסקת העלייה, והמקום נרכש על ידי קופת חולים הכללית. המטרה הייתה להקים בו בית חולים למחלות פנימיות. היוזם להקמתו של בית החולים ומי ששימש כמנהלו במשך 25 שנים היה ד"ר גרהרד רוזנקרנץ, יליד גרמניה, אשר עלה לישראל ב-1933.

== הבניין החדש ==
בשנת 1976, נחנך הבניין הראשי הנוכחי של בית החולים, בניין בן 7 קומות ברחוב מיכל. בנייתו נעשתה על-פי תכנונו של האדריכל יעקב רכטר. באותה שנה, הועברו למבנה החדיש רוב מחלקות בית החולים ומאז משמש כמבנה הראשי שלו. המבנה הישן נותר לשמש כאחד ממבניו הפעילים הנוספים של המרכז הרפואי. שוכנות בו המחלקה הגריאטרית, מחלקת הדיאליזה ומרפאות החוץ של בית החולים, וכן המחלקה לרפואת הקהילה ואפידמיולוגיה, המרכז לטרשת נפוצה וחקר המוח והמרכז הארצי לבקרת סרטן.

כחלק מהלקחים ממלחמת לבנון השנייה, בשנת 2010 החלו בתכנון ובניית חדר מיון חדש לבית החולים, שקירותיו עשויים בטון מזוין בעובי 60 סנטימטר, כך שהוא ממוגן מפני טילים. עם סיום העבודות, נחנך חדר המיון הממוגן באמצע דצמבר 2011.

מנהל המרכז הרפואי כרמל כיום הוא ד"ר אבי גולדברג. בעבר, המרכז נוהל על ידי ד"ר חן שפירא ועל ידי ד"ר יעקב זילברג.

בשנת 2023, הודיע משרד הבריאות כי בית החולים יעבור למבנה חדש שייבנה בקרית אתא וייקרא בית החולים על שם מנחם בגין.

== גלריה ==
{| align=center
|<gallery widths="190px" heights="160px" perrow="3">
Haifa Carmel MC.jpg|צילום אווירי של המרכז הרפואי כרמל וסביבתו
KarmelHospitalHaifa.jpg|המרכז הרפואי כרמל בראש הר הכרמל, כפי שהוא נראה מהכניסה לפארק מתם
Old Carmel Medical Center (3).JPG|מבנהו הישן של בית חולים
</gallery>
|}

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://hospitals.clalit.co.il/Carmel מרכז רפואי כרמל ע"ש ליידי דייויס] - אתר האינטרנט של בית החולים
* אמירה קהת, [https://web.archive.org/web/20110815205822/http://www.haifa.org.il/OurCityFile/סיפורו%20של%20מקום.doc סיפורו של מקום, "בית חולים 'כרמל' הישן"], באתר [http://www.haifa.org.il העמותה לתולדות חיפה]
* [http://jpress.org.il/olive/apa/nli_heb/SharedView.Article.aspx?href=DAV%2F1976%2F06%2F01&id=Ar00403&sk=A4A6309D בית החולים "כרמל" בחיפה ייפתח באוקטובר], דבר, 1 ביוני 1976, באתר עיתונות יהודית היסטורית

== הערות שוליים ==

כרמל
קטגוריה:חיפה: בתי חולים
קטגוריה:רובע רמות הכרמל
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן יעקב רכטר
סגל מרכז רפואי כרמל
שניים לדרך

שנים לדרך (באנגלית: Two for the Road) הוא סרט קולנוע משנת 1967 בבימויו של סטנלי דונן. הסרט מתאר מערכת יחסים הנפרשת במשך 20 שנה בין אדריכל, המגולם על ידי אלברט פיני ואשתו, המגולמת על ידי אודרי הפבורן.

בעת צאתו לאקרנים היה הסרט חדשני וייחודי באופן הצגת סיפור העלילה הבלתי ליניארי. סצנות הסרט מוצגות בסדר שונה מסדר התרחשותם, ומצופה היה מהצופים לשער מה התרחש בין הסצנות - אירועים שונים שאירעו מבחינת מועד התרחשותם בציר העלילה בתחילת הסרט מוצגים בסופו ולהפך.

==פרסים==
התסריט, שנכתב על ידי פרדריך רפאל היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1967 ולפרס באפטא בשנת 1968. במאי הסרט היה מועמד לפרס גילדת התסריטאים של אמריקה בשנת 1968. התסריט זכה בפרס גילדת התסריטאים של בריטניה הגדולה.

אודרי הפבורן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור השחקנית הטובה ביותר בגין תפקידה בסרט.

שיר הנושא של הסרט - "שנים לדרך" הולחן על ידי הנרי מנסיני למילותיו של לזלי בריקוז. מילות השיר עצמן לא מושמעות בסרט. שיר זה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בשנת 1968.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:סרטי 1967
קטגוריה:אודרי הפבורן
קטגוריה:סרטי קומדיה
קטגוריה:סרטים רומנטיים
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קטגוריה:סרטי אודרי הפבורן
קטגוריה:סרטי סטנלי דונן
אז'ור

אָז'וּר (על פי האקדמיה ללשון העברית: מִשְׁלֶפֶת) היא טכניקת רקמה שנעשית בדרך כלל על בד כותנה עדין, בדרך כלל מיוצר מסיבי כותנה. בטכניקה זו פורמים חלק מסיבי האריג ורוקמים מחדש בדוגמאות שיוצרות חורים קטנים דמויי תחרה. החורים ערוכים לעיתים בדוגמאות של פרחים או עלים. הבד משמש לחולצות נשים ולשמלות לתינוקות וילדות וכן לכלי לבן (סדינים, ציפות, מפות וכו').

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:טקסטיל
קטגוריה:עיבוד מתכת
בטיסט

[[ממחטה מבטיסט]]
אישה לבושה [[שמלה מבטיסט]]
בטיסט הוא בד דק מאוד, שקוף למחצה. ארוג לרוב מסיבי כותנה או פשתן באריגת שתי וערב פשוטה (אריגת פשתן). משמש לחולצות קיציות אוריריות, כותנות לילה וממחטות. נקרא גם כותנה שווייצרית.

קיימים כיום גם סוגי בטיסט מסיבים סינתטיים.

אחת מהדרכים לייצור אורגנזה היא טיפול בחומצה לבטיסט עד שיהפוך לשקוף ונוקשה.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:בדים
קטגוריה:אפונימים
קטגוריה:כותנה
לבד

בדי לבד
כובע עשוי לבד
לֶבֶד הוא בד לא ארוג העשוי מסיבים שנדחסו יחדיו. את הלבד ניתן לייצר מסיבים טבעיים כמו צמר או סינתטיים כמו אקריליק. בעוד כמה סוגים של הלבד הם רכים מאוד, חלקם קשים מספיק כדי ליצור מבניות. ישנם סוגים שונים של לבד המשמשים לצרכים שונים, והם נבדלים בתכונותיהם בהתאם לתכולת הסיבים, הצבע, הגודל, העובי, הצפיפות וגורמים נוספים.

==ייצור== 
===לבוד רטוב===
שיטת לבוד מסורתית המבוססת על שילוב בין נוזל (לרוב מים), סבון וחיכוך המופעל על הסיבים. מניחים את שכבות הסיבים בזווית של 90 מעלות זו על זו, ומכסים אותן במים וסבון. בתהליך של תנועה ודחיסה מתמשכת הסיבים נצמדים זה לזה ומתלכדים לבד אחיד. 

רק סוגים מסוימים של סיבים מתאימים ללבוד רטוב. רוב סוגי הצמר מבעלי חיים, כגון צמר אלפקות או כבשי מרינו, ניתנים לליבוד בתהליך זה. סיבים אלו מכוסים בקשקשים זעירים בדומה לקשקשים המצויים בשערות האדם. ההרטבה והסיבון גורמים לקשקשים להיפתח בעוד שהחיכוך גורם להם להיאחז זה בזה. סיבים צמחיים וסיבים סינתטיים לא יתפקדו בצורה דומה.

===לבוד מחט===
מלאכת אמנות סיבים פופולרית שיוצרת לבד ללא שימוש במים. מחטים מיוחדות הנמצאות בשימוש במכונות לבוד תעשייתיות נמצאות בשימוש על ידי האמן ככלי פיסול. למחטים יש חריצים לאורך המחט שתופסת את השכבה העליונה של סיבים ומערבבת אותם בשכבות הפנימיות של הסיבים כשהיא נכנסת לעובי הבד. מאחר שחריצים אלה עם הפנים כלפי מטה לכיוון קצה המחט, הם לא מושכים את הסיבים החוצה. הלבד יכול להיות חזק מאוד ומשמש ליצירת תכשיטים או פיסול.

==היסטוריה==
תרבויות רבות נחשבות למקור הלבד. אחד הסיפורים הוא סיפורם של סנט קלמנט וסנט כריסטופר, שבעת שנמלטו מרדיפות, ארזו את סנדליהם עם צמר כדי למנוע שלפוחיות. בסוף המסע שלהם, התנועה והזיעה הפכו את הצמר לגרביים מלבד.

אמנות הכנות הלבד עדיין נהוגה בקרב עמים נוודים (מונגולים וטורקיים) במרכז אסיה, שבהם שטיחים, אוהלים ובגדים נעשים באופן קבוע, חלקם מסורתיים כמו אוהלי יורט, וחלקם פונים לשוק התיירותי כמו נעלי בית.
במערב, לבד נמצא בשימוש נרחב באומנות ובעיצוב ונחשב לטקסטיל אקולוגי.

איכות הלבד נקבעת לפי אורך סיבי הצמר שהוא נוצר ממנו: ככל שהסיבים ארוכים יותר, כך הלבד עמיד יותר. לבד הלבד שימושים רבים, מתעשיית הרכב לכלי נגינה ולבניית הבית. למשל כחלק מפטישי הפסנתר יש ללבד תפקיד חשוב בקביעת טון הפסנתר. הלבד משמש כיום, בין השאר, לייצור כובעים, נעליים, בדי איטום ולקישוט בעבודות אפליקציה. מכיוון שהלבד אינו ארוג, ניתן לגזור אותו בלא שייפרם, לכן הוא משמש לאפליקציות ולייצור בובות.

==קישורים חיצוניים==

*אירית דולמן, [https://web.archive.org/web/20071216170339/http://www.israelidesign.org.il/articlesDetails.asp?PageID=7&tt=5&scat=89 אמנות הליבוד – בעבר ובהווה], אתר המרכז הישראלי לעיצוב - מדיטק חולון 

קטגוריה:בדים
קטגוריה:טקסטיל
שי יניב

אלוף שי יניב (משמאל) מפקד על טקס סיום [[קורס קצינים בבה"ד 1 כשלצידו מפקד הבסיס אל"ם ערן ניב]]

שי יניב (נולד ב-21 בדצמבר 1960) הוא משפטן ישראלי המכהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. בעבר כיהן כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף.

== קורות חייו ==
יניב למד משפטים באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמאית. במהלך לימודיו היה עורך כתב העת "עיוני משפט". שירת בתחילה בפרקליטות הצבאית. בגיל 28 היה יניב לשופט הצעיר ביותר בתולדות מדינת ישראל. הוא כיהן בכל מחוזות השיפוט, עד שמצא את מקומו כשופט בית הדין הצבאי לערעורים. בהמשך ובמקביל לשירותו הצבאי, החל בכתיבת עבודת דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בהנחייתה של פרופ' נילי כהן, אך לא השלים אותה, עקב קידומו לדרגת אלוף ומינויו לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים ולמפקד יחידת בתי הדין הצבאיים, במקומו של האלוף פרופ' ישי בר, ב-14 באוגוסט 2007. באוגוסט 2012 החל יניב את כהונתו השנייה כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, תפקיד בו ניתן לכהן עד שתי קדנציות בנות 5 שנים כל אחת, על-פי חוק השיפוט הצבאי.

ביוני 2016 נבחר לשופט בבית המשפט המחוזי תל אביב. ב-12 ביולי 2022 מונה לתפקיד סגן נשיא בית המשפט.

יניב גם מרצה לדיני צבא בפקולטות למשפטים באוניברסיטת תל אביב, במרכז הבינתחומי בהרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.

יניב נשוי ואב לשלושה.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://www.idf.il/media/65818/שי-יניב.pdf שי יניב], באתר צה"ל
; מכתביו:
* 
* "הסדרי טיעון מהזווית השיפוטית - שינויים והשלכות", ספר אליהו מצא (2015), עמ' 341
* "מבט על תרומת המשפט הצבאי להתפתחות הדין הכללי", ספר טירקל (2020), עמ' 381
* "חנינה לפני משפט? פרשת קו 300 ולקחיה", [https://www.gov.il/BlobFolder/guide/book_75_chapters/he/ספר%2075%20שנות%20עצמאות%20במשפט-דיגיטלי%20בלי%20לוגו.pdf 75 שנות עצמאות במשפט] (2023), עמ' 647

==הערות שוליים==

קטגוריה:אלופי צה"ל
קטגוריה:בוגרי תיכון אליאנס (תל אביב)
קטגוריה:נשיאי בית הדין הצבאי לערעורים
קטגוריה:סגל המרכז הבינתחומי הרצליה: משפטים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת רייכמן: משפטים
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: משפטים
קטגוריה:בוגרי העתודה האקדמית
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1960
אריק קנלר

אריק קנלר (נולד ב-30 באוגוסט 1961) הוא סוכן אומנים ישראלי, המתמחה בייצוג כותבים - סופרים, תסריטאים ומחזאים.

הפיק מספר הצגות – בהן "המובן מאליו" של אל-דרור וכן אלבומים מוזיקליים, בהם "זרעי קיץ" של מאיר אריאל.

קנלר מנגן בכינור באופן מקצועי. הוא ניגן עם מספר אמנים, בין השאר בהקלטת האלבום "נאהב עד שנמות" של אריק סיני (2003) ובמופעים של אסף אמדורסקי ולזכרו של מאיר אריאל.

ב-2004 הגיש קנלר בערוץ 8 את הסדרה "החולה המדומה". הוא שיחק בתפקידי משנה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, בהן "עלילות דוד" (דוד אופק ויוסי מדמוני) ורמזור, בעיקר בתפקיד סוכן שחקנים.

דמותו של קנלר בסיפור "הקייטנה של קנלר" מתוך ספר בעל אותו שם של אתגר קרת (1998) מבוססת על אריק קנלר, סוכנו של אתגר קרת.

סוכנות האמנים "קנלר יצוג אמנים", שאותה ייסד קנלר בשנת 1996, מייצגת בין השאר את אתגר קרת, שירה גפן, עוזי וייל, יוסף אל-דרור, דורית רביניאן, דוד אופק, יוסי מדמוני ויוסף סידר. קנלר הוא מראשוני סוכני הכותבים בארץ, ומשרדו מתרכז בכותבים, אך מייצג גם שחקנים, במאים ועורכי וידאו. ב-11 במאי 2021 פורסם שהסוכנות חתמה על הסכם זכות סירוב ראשונה עם סוכנות הבידור האמריקאית "אנונימוס קונטנט" שמושבה בלוס אנג'לס. לפי ההסכם, החברה האמריקאית תקבל זכות ראשונים על הפקות קולנוע וטלוויזיה מקוריות שתיזום הסוכנות של קנלר.

ב-1 בינואר 2020, קנלר שיחק את דמותו של יוסי סטרדיווריוס בסדרה של כאן חינוכית ילדי בית העץ.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20070927163508/http://msnbidur.co.il/htmls/video_article.aspx?C2089=13144&BSP=13048&autpl=1 קנלר בריאיון עם אורנה בן דור באתר MSN]
* [http://www.kneller.co.il האתר הרשמי של קנלר ייצוג אמנים]

==הערות שוליים==

קטגוריה:כנרים ישראלים
קטגוריה:סוכני אמנים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1961
המקדש המוזהב

המקדש המוזהב (ביפנית: 金閣寺, Kinkaku-ji) הוא השם הלא רשמי של "מקדש גן הצבאים" (Rokuon-ji) בקיוטו שביפן.
== היסטוריה ==
האדמה שעליה יושב המקדש הייתה ב-1220 וילה של סיונג'י קינצונה (Saionji Kintsune), והמקדש נבנה במקור ב-1397 כדי לשמש וילה לפרישת השוגון אשיקגה יושימיצו (Ashikaga Yoshimitsu), והיה כחלק מרכושו שנודע בתור קיטאימה.
בנו הוא זה אשר המיר את המבנה למקדש זן של כת הרינזאי. המקדש נשרף מספר פעמים במהלך מלחמת אונין (Ōnin War).

המקדש המוזהב הוא בניין בעל שלוש קומות, שתי הקומות העליונות מחופות בזהב טהור. הביתן משמש גם בתור מקום אחסון לשרידים ולמזכרות של הבודהה. על גג המקדש עומד הפיניקס הסיני (פנגאהואנג).
ה"מקדש המוזהב" שימש את נכדו של יושימיצו כהשראה ל"מקדש הכסוף" (Ginkaku-ji), מקדש בודהיסטי אף הוא, שהנכד תכנן לחפותו בכסף.

למקדש המוזהב יש גן יפני שצמוד אליו והאגם שבקדמתו נקרא אגם המראה (Kyōko-chi). בתוך האגם יש הרבה איים ואבנים אשר מספרים את סיפור הבריאה הבודהיסטי.

ב-1950 המקדש נשרף על ידי נזיר שלקה בנפשו. גרסה פיקטיבית של האירועים נמצאת במרכז ספרו של הסופר יוקיאו מישימה מ-1956 "The Temple of the Golden Pavilion".
ב-1984 נתגלה שציפוי הלכה רקוב ומתקלף ולכן הוחלף בחדש, שנראה בדיוק כמו הישן, אך יותר עבה ממנו. הציפוי הושלם ב-1987. בנוסף לחידוש הציפוי, פנים המקדש והציורים שוחזרו. ב-2003 סיימו את העבודות בשיפוץ גג המבנה.

== גלריה ==
<gallery widths=250 heights=200>
Kinkaku-ji.jpg|המקדש המוזהב כשמולו אגם המראה
קובץ:Water reflection of Kinkaku-ji Temple a sunny day, Kyoto, Japan.jpg|המקדש המוזהב כשמולו אגם המראה
Kinkaku3402CBcropped.jpg|המקדש המוזהב
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:יפן: מקדשים בודהיסטיים
קטגוריה:קיוטו: מבנים
חצי האי הקוריאני

חצי האי הקוריאני הוא חצי אי במזרח אסיה, החופף במידה רבה את הגבולות המדיניים, התרבותיים והאתניים של קוריאה. עד מלחמת העולם השנייה שכנה בשטחו ישות פוליטית אחת, קוריאה, וכיום שוכנות בשטחו המדינות קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית. חצי האי מחובר ליבשה מצפון, ומוקף בים מיתר עבריו – ים יפן ממזרח, מצר קוריאה מדרום והים הצהוב ממערב. ההגדרה המקובלת לגבולו הצפוני של חצי האי חופפת את גבולותיה של קוריאה הצפונית עם סין ועם רוסיה, הקבועים ברובם לאורך גבולות טבעיים, הנהרות יאלו וטומן. בגבולות אלה, שטחו של חצי האי ושל האיים הסמוכים לו 220,847 קמ"ר. בסך הכול גרים בחצי האי כ-74 מיליון בני אדם שחיים בצפיפות של כ-337 נפש לקמ"ר.

הרים משתרעים על כ-70% משטח חצי האי. רובם של הרים אלה נמוכים, והגבוה שבהם, הר פאקטו, מתנשא לגובה של 2,744 מ' מעל פני הים. אורך קו החוף של חצי האי הקוריאני הוא 8,460 ק"מ. החופים הדרומי והמערבי מפורצים במיוחד, ורוב רובם של 3,579 האיים הפזורים לאורך קו החוף מצויים בסמוך לחופים אלו.

האקלים בחצי האי משתנה מצפון לדרום. הדרום חם ולח יותר מהצפון, והוא מושפע מזרמי ים חמים. הצפון קר ויבש יותר, והאקלים בו דומה לזה של מנצ'וריה. בעוד שכמות המשקעים השנתית בעמק של שנהר יאלו הצפוני היא כ-600 מ"מ, בחופי הדרום עומדת כמות המשקעים על כ-1,500 מ"מ. הבדלי הטמפרטורות בין אזורים אלה עשויים להגיע גם ל-C° 20. בקיץ פוקדות את חצי האי סופות מונסון, ובסתיו סופות טייפון. עיקר המשקעים יורדים בקיץ, וכמחצית מהם בזמן המונסון.

==ראו גם==
* גאוגרפיה של קוריאה הצפונית

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:קוריאה: גאוגרפיה
קוריאה
קטגוריה:חבלי ארץ במחלוקת
בד סינתטי

בד סינתטי מסוג פליס

בד סינתטי הוא בד אשר מיוצר מסיבים שאינם מופקים מצמחים או בעלי חיים. במקום זאת, מקור הסיבים בבד סינתטי בפולימרים שהופקו מתוצרי לוואי של נפט.

בשנות ה-50 של המאה ה-20 יוצר לראשונה הניילון והיה לבד הסינתטי הראשון. במרוצת העשורים הטכנולוגיה התפתחה ומגוון הבדים הסינתטיים גדל עד מאוד, ותכונותיהם נבדלות זה מזה. בחלק מהמקרים הצליחו מפתחי הבדים הסינתטיים לחקות תכונות אשר עד כה היו נחלת הבדים הטבעיים בלבד.

יתרונם העיקרי של הבדים הסינתטיים הוא בכך שהם ניתנים לניקוי בקלות רבה יחסית לבדים הטבעיים, מצריכים פחות גיהוץ, הם חזקים יותר וניתן להשתמש בהם במגוון שימושיים (בדים לפנים הבית, בדים החשופים לשמש וכו').

בדים סינתטיים נפוצים:

* אקרילן
* דיולן
* דיולן לופט
* פוליאסטר
* פליס
* ספנדקס

==קישורים חיצוניים==

* 

*
אחשדרפן

אֲחַשְׁדַּרְפָּן (מפרסית עתיקה: 𐎧𐏁𐏂𐎱𐎠𐎺𐎠 הוגים: khshathapavan - בתרגום לעברית ״מגן הפרובינציה״). הוא התואר של מושלי הפרובינציות בפרס ומדי בתקופת הממלכה האחמנית, תחת שלטונם של אלכסנדר הגדול ומלכות בית סלאוקוס ובהמשך בתקופת האימפריה הסאסאנית.

==מקור המילה==
מקור המילה כנראה באיראנית עתיקה: ח'שת'רא-פא- (xšaθra-pā/ă*). בפרסית עתיקה קיימת הצורה ḫšaçapāvan, ובפהלווי štrp. משמעות המונח "מגן הממלכה (או: השושלת)"; הלחם של "ח'שת'רא" שמשמעה "כוח" ו"פאווא" שמשמעה "מגן". בתנ"ך מופיע התואר "אחשדרפן" לתאר בעל תפקיד זה. ביוונית עתיקה המילה תועתקה ל-σατράπης "סאטרפס", מונח שעבר ללטינית כ-satraps ובשלב מאוחר יותר לאנגלית satrap. 

בספרות המודרנית משמשת המילה תואר למושל בעל השפעה רבה.

==התפתחות היסטורית של תפקיד האחשדרפן==
האזכור הראשון של התפקיד הוא משנות שלטונו של דריווש הראשון שחילק את האימפריה הפרסית ל-20 סטרפיות. תפקיד האחשדרפן הוא תפקיד של מושל השולט מכוח סמכות המלוכה, בפועל הוא נהנה מאוטונומיה רחבה ודבר זה הביא לעצמאות יתר של נושאיה ומרידות כנגד השלטון המרכזי בתקופת שלטונם של מלכים חלשים.

האחשדרפן עמד בראש השלטון המקומי בסטרפיה, היה אחראי על גביית המיסים, המשפט המקומי וכן על פיתוחה הכלכלי של הסטרפיה למען רווחת התושבים. בסטרפיות גדולות הפחות היו כפופים לאחשדרפן.

האחשדרפן מונה מבני משפחת המלוכה או משורות האצולה הגבוהה, המלך מינה לצידו סופר ומפקד צבא שהיו כפופים ישירות למלך, דבר זה נעשה כניסיון להצר את צעדיו של האחשדרפן וליצור איזון בין שלושת הגורמים שיחלישו את נטיית המחוזות המקומיים לפעולה באופן עצמאי.

החלוקה לסטרפיות נשארה על כנה גם לאחר כיבוש הממלכה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול וכינון ממלכת בית סלאוקוס.

==אחשדרפנים בתנ"ך==
אחשדרפנים מוזכרים בתנ"ך במגילת אסתר:

מפסוק זה ניתן ללמוד שמעמד האחשדרפנים היה רם ממעמד הפחות ששלטו במדינות השונות. וכך גם:

וכן בפרק ט' פסוק 3 במגילת אסתר.
האחשדרפנים מוזכרים גם בספר דניאל ובספר עזרא.

המילה "וְהָאֲחַשְׁדַּרְפְּנִים" () היא אחת משלוש המילים הארוכות ביותר בתנ"ך (11 אותיות), יחד עם "וּכְתוֹעֲבוֹתֵיהֶן" () ו"וְכַעֲלִילוֹתֵיכֶם" ().

==המונח בספרות==
* בסדרת ספרי נרניה הסטרפ הוא השליט של המדינה הדרומית לנרניה - קלורמן.
* בסדרת ספרי הלווייתן מבבל האחשדרפנים הם רופאים-כוהנים המנהלים את האימפריה של בבל.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:האימפריה הסאסאנית
קטגוריה:הממלכה האחמנית
קטגוריה:שליטי פרס
קטגוריה:מגילת אסתר
קטגוריה:מילים ארוכות
וילם פיט רכנספורך

וילם פיט רכנספורך (Willem Piet Regenspurg; 6 במרץ 1894 – 23 במאי 1966), היה אמן הולנדי רב תחומי.

רכנספורך צייר בצבעי שמן ופסטל בעיקר נופים ודוממים, היה צורף וייצר תכשיטים ומוצרי נוי רבים מזהב, כסף, ברונזה ונחושת. הוא למד קדרות ויצר כלי קרמיקה ייחודיים אגרטלים, כדים ופסלים. היה אמן אמייל ויצר תכשיטים וחפצי נוי ייחודיים המשלבים אמייל נחושת וזהב.

== תולדות חייו ==
פיט רכנספורך נולד באנסחדה כבנה הצעיר של משפחה ענפה ומוכרת בעיר. את הכשרתו החל כחרש ברזל והתמחה בריקוע נחושת. במקביל למד ציור אצל הציירים בולינג (B.H. Boling) וחריטסן (W.Garritsen). הודות למלגה שקיבל, למד באקדמיה לאומנות בהאג את מקצוע הצורפות.

בתום לימודיו בשנת 1920 שב לאנסחדה ומיד קיבל הזמנות עבודה ממשפחות יהודיות אמידות. עבורם יצר כלי אוכל מכסף, אגרטלים וקערות מנחושת. בשנת 1928 יצר עבור בית הכנסת החדש שנבנה באנסחדה, מנחושת את נר התמיד את החנוכיה ושאר חפצי היודאיקה שמפארים את המקום עד היום. במקביל המשיך לצייר עצים גזעי עצים כרותים ואת נוף האברשים של עיר הולדתו.

הוא נישא ליט לפינג שתמכה בו והיוותה לו מקור השראה, כשנפטרה בשנות החמישים התקשה להתגבר על האובדן. לאחר שנים נישא בשנית לוילי בוטסה, שלוותה אותו עד מותו ב-1966.

עם השנים פיתח פיט טכניקה ייחודית למיצוי גוני נחושת ייחודיים ושילב אותם בפסלים של דגים, צפרדעים ולטאות.

בתקופת השפל, ערב מלחמת העולם השנייה נאלץ לעבור למרכז העיר ונתמך על ידי העיר. בזמן הכיבוש הגרמני נתפס ונשלח לגרמניה שם עבד בעבודות כפייה. אחרי המלחמה שב לאנסחדה והמשיך ליצור בחנות והאטלייה הקטן בלב העיר. לפיט לא היו ילדים ולאחר מותו הורישה אלמנתו את יצירותיו למוזיאון בעיר הנגלו (Hengelo).

== יצירותיו של פיט רכנספורך ==
פיט היה אדם צנוע ושקט ורק בשנת 1981 אורגנה לראשונה תערוכה של יצירותיו, שהוצגה ברייקסמוזיאום. כמעט כל היצירות בתערוכה הגיעו מאוספים פרטיים ושיקפו את יכולתו המגוונות כאמן:
*כלי אוכל וכדים מקרמיקה כסף ונחושת.
*פסלי ברונזה ונחושת.
*עבודות אימייל עדינות על רקע זהב בטכניקה ייחודית.
*חפצי יודאיקה, תכשיטים מכסף וזהב ותמונות שמן ופסטל.

===ברחבי העיר אנסחדה===
* ידיות הנחושת הענקיות של דלתות היכל התרבות העירוני.
* לוח ברונזה במשקל 900 ק"ג שעיטר את כניסת בית החרושת לטקסטיל "מנקו".
* נר תמיד, נברשת נחושת והחנוכיה בבית הכנסת של אנסחדה.
* המצבה על קבר אחיו ואשתו שרוקעה בברונזה.

== מקורות ==
* [http://sjoel-enschede.nl/s/b/pietregenspurg.asp Begrippen: Regenspurg, Piet - de Synagoge van Enschede] 

==קישורים חיצוניים==
* [https://rkd.nl/en/explore/artists/65984 פיט רכנספורך], באתר המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות
* מידע על [https://collectie.rijksmuseumtwenthe.nl/zoeken-in-de-collectie/detail/id/6c73ed54-9318-566e-a780-d9c361abaa26 תמונה] ו[https://collectie.rijksmuseumtwenthe.nl/zoeken-in-de-collectie/detail/id/6da33639-f9af-5b38-a731-379999a06d8e תמונה נוספת] של רכנספורך המוצגות ברייקסמוזיאום

==הערות שוליים==

קטגוריה:ציירים הולנדים
קטגוריה:הולנדים שנולדו ב-1894
קטגוריה:הולנדים שנפטרו ב-1966
המגדל הביוני

המגדל הביוני הוא שמו של מיזם עתידני להקמת מבנה על, מעין "עיר אנכית", למגורים. הבניין עוצב על ידי האדריכלים הספרדים אילוי סליה, Cervera, Gomez and Celaya. בתוך הקומפלקס יהיה מגדל ראשי, בגובה של 1,228 מטרים, עם 300 קומות שישכן בסביבות 100,000 אנשים. במהלך כהונתו כראש העיר שאנגחאי, הביע שו קואנגדי עניין בבניית המגדל בשנגחאי.

==מפרט==
* תכנון: Celaya, Cervera and Gómez
* דיירים: 100,000
* גובה: 1,228 מטר
* קומות: 300
* מעליות: 368 (15 מטר לשנייה)
* שטח: 2 קילומטר רבוע
* עלות: 15 מיליארד דולר

==ראו גם==
* ארקולוגיה

==קישורים חיצוניים==
* 
* [https://web.archive.org/web/20100415154416/http://www.torrebionica.com/bvs-english/bvs-english.htm המגדל הביוני – עיר אנכית – מידע] 

קטגוריה:מבני-על
קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: גורדי שחקים
קטגוריה:בנייה בת קיימא
קולטורפורום

הגלריה הלאומית החדשה]]
הקולטורפורום (בגרמנית: Kulturforum) של ברלין הוא מתחם מבני תרבות המצוי בין תעלת הלנדווהר וכיכר פוטסדאם שבמרכז ברלין, בסמוך לפארק הטירגארטן.

==הקמת המתחם==
השטח שעליו נבנה הקולטורפורום היה חלק מהטירגארטן, ויועד לבנייה כבר בתקופת השלטון הנאצי, כחלק מעבודות הפיכת ברלין לעיר הבירה בשם "גרמניה". בתקופת מלחמת העולם השנייה סבל האזור נזקים נרחבים בעת הפצצות בעלות הברית. 

בעקבות חלוקת העיר לעיר מזרחית ועיר מערבית נערכה בשנת 1958 תחרות אדריכלים לצורך הקמת מרכז התרבות עבור מערב העיר, שנותקה ממרכזי התרבות שבמזרח העיר. במסגרת הקמת המתחם הוחלט לבנות אותו ממערב לגבול שעבר בין שני חלקי ברלין, בקצה החלק ההיסטורי של מרכז ברלין בתקווה לאיחוד העיר וחיבור בין אתרי התרבות המרכזיים של העיר. בתחרות זכתה תוכניתו של האנס שארון. עבודות הבנייה החלו בשנת 1963, והמבנים נבנו בנפרד בסגנון מודרני. במסגרת התוכנית הוחלט בשנת 1959 לבנות במקום גם את אולם הפילהרמונית של ברלין.
הגלריה הלאומית החדשה נבנתה בשנת 1965 על פי תוכניתו של לודוויג מיס ון דר רוהה.
האדריכלות המודרנית של הקולטורפורום עוררה ביקורות רבות
מודל של קולטורפורום]]
בניין [[התזמורת הפילהרמונית של ברלין]]
בשנת 1966 מונה רולף גוטברוד לתכנן את מבני המוזיאונים במתחם. גוטברוד תכנן מתחם ובו מספר מבנים סביב חצר פתוחה. למבנים הייתה כניסה אחת שהובילה לאגפים השונים. בשל התנגדות לתוכנית זו שונתה התוכנית, ובשנים 1978–1985 הוקם המוזיאון לאמנות שימושית.
בניית בניין הספרייה הלאומית החלה בשנת 1967 על פי תוכניתו של שארונס. לאחר מותו של שארונס בשנת 1972 המשיך אדגר ויסניווסקי את העבודות עד השלמת הבנייה בשנת 1976.
בשנים 1979–1984 נבנה מוזיאון כלי הנגינה ברלין ובשנים 1984–1988 נבנה היכל הקונצרטים על פי תוכניות של האדריכל אדגר ויסניווסקי. 
בשנת 1987 נערכה תחרות לבניית הגמאלדֶ-גאלרי ונבחרה התוכנית החדשנית של היינץ הילמר וכריסטוף סאטלר. המבנה נבנה בין השנים 1988–1998. בשנת 1994 נחנך משכנו החדש של הקופפרשטיך-קבינט, המוזיאון הלאומי להדפסים ורישומים.

לאחר איחוד העיר קושר המתחם לפוטסדאמר פלאץ הסמוכה ולמבנים המודרניים שנבנו בה, בהם מרכז סוני.

==מבני הקולטורפורום==
בקולטורפורם מספר מוזיאונים ומבני תרבות, כולם יוצאי דופן באדריכלות המודרנית שלהם:
* הגלריה הלאומית החדשה (1965–1968 - לודוויג מיס ון דר רוהה)
* בניין התזמורת הפילהרמונית של ברלין (1960–1963 - האנס שארון)
* ספריית המדינה בברלין (1967–1976 - האנס שארון)
* המוזיאון לאמנות שימושית (1978–1985 - רולף גוטברוד)
* מוזיאון כלי הנגינה ברלין (1979–1984 - אדגר וייסינסקי)
* הגמלדה-גאלרי (1988–1998 - הנץ הילמר וכריסטוף סאטלר)
* קופפרשטיך-קבינט ברלין
==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.smb.spk-berlin.de/pdf/SMBgesamt/SMB_en.pdf תיאור מבני הקולטורפורום] 
* [http://www.stadtentwicklung.berlin.de/planen/staedtebau-projekte/kulturforum/ תיאור המתחם] 
* [https://web.archive.org/web/20071002113813/http://www.kulturforum-dialog.de/ תרשימים של המתחם] 

קטגוריה:ברלין: מבנים
קטגוריה:ברלין: תרבות