Van Halen (אלבום)

Van Halen הוא אלבום האולפן הראשון של להקת הרוק האמריקאית ואן היילן, שיצא לאור ב-10 בפברואר 1978 על ידי חברת התקליטים Warner Bros. Records. האלבום נחשב לאחד מאלבומי הבכורה הגדולים ביותר במוזיקת הרוק,<ref></ref> <ref></ref> האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה, והגיע בשיאו למקום ה-19 במצעד הבילבורד 200.<ref></ref> הוא נמכר ביותר מ-10 מיליון עותקים בארצות הברית, קיבל מעמד של אלבום יהלום מאיגוד תעשיית ההקלטות של אמריקה (RIAA) והיה לאחד האלבומים הנמכרים ביותר במדינה.<ref name="riaa.com"></ref>

הסולו שברצועה האינסטרומנטלית "Eruption" נחשב לאחד מקטעי הסולו הגדולים בכל הזמנים.<ref></ref> בשנת 2020 האלבום דורג במקום ה-292 ברשימת "500 האלבומים הגדולים של כל הזמנים" של הרולינג סטון.

== רקע ==
הלהקה הקליטה דמואים של עשרה שירים בנובמבר 1976 במספר סשנים ב-Village Recorders במערב לוס אנג'לס ובאולפני Electric Lady בניו יורק, בהפקה ובמימון של ג'ין סימונס מלהקת Kiss. אך קלטת ההדגמה בת שלוש הרצועות משכה עניין מועט מחברות התקליטים, והמנהל של Kiss, ביל אוקוין, אף סירב לנהל את הלהקה. ואן היילן לא היה בטוח לגבי איכות החומרים שבאלבום, מכיוון שהם לא השתמשו בהקלטות בציוד שלהם.<ref name="hardharderheavy"></ref> לאחר הקלטת ההדגמות סימונס עזב לטובת סיבוב הופעות עם Kiss, אך אמר שינסה להשיג לואן היילן חוזה תקליטים לאחר מכן.

לאחר הקלטת ההדגמות, הוצע ללהקה להשתתף במספר הופעות. במופע בעיר הולדתם, פסדינה, המנהל העתידי של הקבוצה, מרשל ברל, גילה את הלהקה. הוא והיזם המוזיקלי קים פאולי יזמו הופעה משותפת של הלהקה יחד עם להקת הפאנק רוק Venus and the Razorblades במועדון הלילה Whisky a Go Go שבהוליווד.<ref name="renoff"></ref> הלהקה זכתה לתשומת לבם של מו אוסטין וטד טמפלמן מחברת המדיה ״האחים וורנר״, שנכחו שניהם בהופעה של הלהקה במועדון סטארווד ב-3 בפברואר 1977. בהמשך, הלהקה חתמה על חוזה עם וורנר. 

הקלטת אלבום הבכורה, עם המפיק טד טמפלמן, החלה ב-29 באוגוסט 1977.<ref></ref> הרצועות הוקלטו בזמן קצר, במספר סשנים, בין 31 באוגוסט ל-8 בספטמבר 1977.<ref></ref> העבודה על האלבום הסתיימה ב-4 באוקטובר, עם המיקס הסופי של הרצועות "Little Dreamer Eruption" (אשר כונה בפשטות "גיטרה סולו" במסמכי האולפן). בסך הכל, הפקת האלבום עלתה כ-54,000 דולר.

"לא היה לנו המון חומרים", נזכר הבסיסט מייקל אנתוני, "אז בעצם פשוט לקחנו את ההופעה החיה שלנו ואת כל השירים שהכרנו והלכנו על זה. כל העבודה על האלבום ארכה רק כמה שבועות. טד טמפלמן רצה לעשות תקליט גיטרה גדול ועוצמתי, והיה לו את כל מה שהוא היה צריך עם מה שאדי עשה".<ref>musicradar.com/news/guitars/michael-anthony-my-6-career-defining-records-249695</ref>

לאחר מכן הלהקה יצאה לסיבוב ההופעות ב-3 במרץ 1978 באולם האירועים Aragon בשיקגו, וביצעו הופעות חימום ללהקות Journey ו־Montrose בארצות הברית. <ref></ref> מאוחר יותר הם חיממו את להקת ההבי מטאל בלאק סבאת׳ באירופה ובארצות הברית.<ref></ref>

תמונות השער של האלבום ואן היילן צולמו במועדון שהופיעו בו בהתחלה- Whisky a Go Go, הגיטרה שמופיעה על העטיפה היא מדגם Frankenstrat, בהתאמה אישית בסגנון פנדר סטראטוקסטר.

בהערות האלבום ניתן קרדיט לתקליטן הרדיו רודני בינגנהיימר ולבסיסט של להקת Kiss ג'ין סימונס.<ref></ref> סימונס זוכה בדרך כלל לקרדיט על הגילוי של הלהקה,<ref></ref> זאת למרות שלבינגנהיימר מגיע קרדיט על שהציג את ואן היילן לסימונס. "הרבה אנשים תוקעים אותי ברשימת התודות שלהם, למרות שזה לא מגיע לי", העיר סימונס. "אבל האחד שכן הייתי ראוי להיות בו היה התקליט הראשון של ואן היילן - החבר'ה עדיין חייבים לי כמה אלפי דולרים! אבל אני אוהב אותם".

בארצות הברית האלבום הגיע למקום ה-19 במצעד Billboard 200; סינגל הבכורה שלהם, שהוא קאבר לשיר "You Really Got Me" של הקינקס, היה אחד-עשר שבועות, שלושה מהם ב-40 המובילים, במצעד ה-Billboard Hot 100.<ref>; </ref>

== ביקורות ==
למרות שזמן קצר לאחר צאתו בפברואר 1978, ואן היילן נחשב על ידי מעריצים ומבקרים כאחד מאלבומי הבכורה הגדולים ביותר של מוזיקת הרוק, הביקורות הראשוניות עליו היו בעיקר שליליות. לפי הולי ג'ורג'-וורן מהרולינג סטון, עם יציאת האלבום, תקשורת המיינסטרים התמקדה ב"מראה הטוב והאישיות המוחצנת" של רוט, בעוד שהמעריצים והמוזיקאים "היו מרותקים לשליטה בגיטרה של אדי ואן היילן", שכללה "מערך של טכניקות לא שגרתיות". היא מציינת שעוד לפני הופעת הבכורה של הלהקה, "אדי הפך לאגדה בקרב גיטריסטים מקומיים".

המגזין קרנג! נתן לאלבום ביקורת חיובית מאוד. בביקורת נכתב: "קשה להפריז בהשפעה שהייתה להופעת הבכורה של ואן היילן עם יציאתה לאור. עם פיצול עולם המוזיקה בין פאנק, דיסקו ופרוג רוק, ואן היילן שילבו הופעה חיה מסנוורת עם מוטו מעורר מסיבות, ואדי ואן היילן, הגדיר מחדש את מה שאפשר לעשות עם שישה מיתרים. הצליל שלו באלבום הזה - שנקרא 'הצליל החום' - נשאר הגביע הקדוש של גוני הגיטרה".<ref></ref> המגזין האמריקאי רקורד וורלד כינה את הסינגל "Jamie's Crying" "חתיכת קצב של נהיגה, שעשוי להיות הסינגל המעניין ביותר של ואן היילן עד כה". ו-"אנרגיית הרוק שלו לעולם לא נגמרת".

בשנת 1994 האלבום דורג במקום השמיני ברשימת 50 אלבומי ההבי מטאל המובילים של קולין לארקין. לארקין תיאר אותו כ"אחד מאלבומי הבכורה הגדולים באמת" של ההבי מטאל. לדברי גארי גראף ודניאל דורכהולץ, שכתבו ביקורת על האלבום ב־MusicHound Rock: The Essential Album Guide (1999), ואן היילן הוא "גן עדן להדבאנגר״ (חובבי הבי מטאל). ו- לפני כן "אף אחד לא שמע או ראה דבר כזה". ב-15 באפריל 2013, דייוויד לי רות' הצהיר בראיון לפודקאסט של ג'יי מור כי האלבום הוא ההקלטה האהובה עליו מבין שאר היצירות של הלהקה.<ref></ref>

== קבלה ==
האלבום זכה למעמד של אלבום זהב ב-24 במאי 1978, וכמה חודשים לאחר מכן, ב-10 באוקטובר 1978, הוא הגיע למעמד של פלטינה. בתוך פחות משנה האלבום מכר יותר ממיליון עותקים בארצות הברית בלבד. ב-22 באוקטובר 1984, האלבום הגיע לסטטוס של מולטי פלטינום x5 . ב-7 באוגוסט 1996,האלבום הגיע למעמד יהלום. בשנת 2003 הרולינג סטון דירג אותו בין 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים במקום 410; במהדורת 2012 של הרשימה הוא דורג במקום ה-415, וב- 2020 במקום 292. ג'ו לוי מהרולינג סטון אמר כי האלבום "הביא לעולם גיבור גיטרה חדש ואיש במה כריזמטי", על אדי ואן היילו ודייוויד לי רות' בהתאמה. לוי הילל את הרצועות "Runnin' with the Devil" ו-"Ain't Talkin' 'Bout Love" ש- "החזירו את הזוהר של הרוק הכבד", ושיבח את "הטכניקה שומטת הלסתות" של אדי ואן היילן ש"העלתה את הרף של גיטרות רוק." בשנת 2006, קוראי המגזין עולם הגיטרה דירגו אותו במקום ה-7 ברשימת אלבומי הגיטרה הגדולים בכל הזמנים. בשנת 2013, הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-27 ברשימת 100 אלבומי הבכורה הטובים ביותר בכל הזמנים.

== רשימת רצועות ==

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אלבומי בכורה מ-1978
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי חברת וורנר רקורדס