OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
חנן בן אבישלום

התנא חנן בן אבישלום היה מדייני הגזרות שבירושלים, יחד עם אדמון וחנן המצרי, בסוף ימי בית המקדש השני, סמוך לסוף תקופת הזוגות ותחילת תקופת התנאים. שתי מחלוקות שלו עם חכמים אחרים נזכרו במשנה. רבן יוחנן בן זכאי סבר כדעתו של חנן, וניסח על פי דבריו את הביטוי "הניח מעותיו על קרן הצבי".

== שני דייני גזירות ==
כך נאמר במשנה במסכת כתובות:

בירושלים שלפני חורבן בית שני היו מצויים בתי מדרשות רבים, ובין הדיינים הרבים שבירושלים מיוחדים היו דייני הגזירות, שנקראו גם "דייני גזילות", ובתפקידם היה קביעת קנסות ותקנות על מקרי גזל, סמכות שלא ניתנה לשאר הדיינים. הייתה להם הסמכות לקצוב קנסות גם מעבר לשורת הדין.

לפי המשנה, דייני הגזירות היו שניים במספר - אדמון וחנן בן אבישלום. לדעתו של התנא רבי נתן היו שלושה, שהיה עימם נחום המדי. דעה אחרת בברייתא מונה את חנן המצרי בין דייני הגזירות. לפי ההסבר בתלמוד המשנה מנתה רק את אדמון וחנן כיוון שהם היו החשובים שבדייני הגזירות.

בספר יוחסין השלם וב"סדר הדורות" נאמר שדייני הגזירות פעלו בתקופתם של שמעיה ואבטליון, הזוג הרביעי של תקופת הזוגות, כ-120 שנה לפני חורבן בית שני. הרב זאב יעבץ ("תולדות ישראל") כתב שאי אפשר להקדים את זמנם של דייני הגזירות יותר מזמנו של רבן גמליאל הזקן, הדור הראשון לתנאים וסמוך לחורבן. בתלמוד מוזכרת דעתו של רבי נתן שגם נחום המדי היה מדייני הגזירות, ומכך משתמע שנחום חי בזמנם של חנן בן אבישלום ואדמון, ובמקום אחר מסופר שנחום המדי חי בזמן חורבן בית שני. לכן, אפוא, אי אפשר להקדים יותר את זמנם של דייני הגזירות.

==מתורתו==
במשנה במסכת כתובות, מובאות שתי מחלוקות בין חנן לבין "בני כהנים גדולים" בדיני חיוב הבעל במזונות אשתו. בשתיהן הצטרף רבן יוחנן בן זכאי לדעתו של חנן, לעומת רבי דוסא בן הרכינס שסבר כדעתם של בני כהנים גדולים.

האמוראים פסקו הלכה כחנן בן אבישלום, כך אמר בתלמוד רבי זירא בשם רבה בר ירמיה. בעקבותיהם, פסקו גם הרמב"ם והשולחן ערוך כחנן (ראו: הפורע חובו של חבירו שלא מדעתו).

==הערות שוליים==

קטגוריה:הדור הראשון לתנאים
יעקב ד'אנקונה

"עיר האור" - ספר המסעות של יעקב ד'אנקונה
יעקב ד'אנקונה היה סוחר יהודי משכיל מהעיר אנקונה שבאיטליה לחוף הים האדריאטי, אשר יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו גילה את "עיר האור" היא זאיטון (צְ'וּ'אַן-ג'וֹאוּ) - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, בדרום-מזרח סין. תיאור מסעותיו בשנים 1270 - 1273 מובא בספר המסעות הקרוי "עיר האור".

==עיר האור==
כתב היד של יעקב ד'אנקונה מציג את התרבות הסינית כפי שהתגלתה לו בימי הביניים. בטרם הגיעו לסין הוא ביקר ביוון, סוריה, ארץ ישראל, עיראק והודו ומשם בדרך הבשמים לסין דרך חופי הודו סין, וייטנאם, אינדונזיה ומפרץ בנגל. מסעו נערך לאחר מסעות בנימין מטודלה אך לפני מסעות מרקו פולו ואבן בטוטה.

כתב היד פורסם כספר בשם "עיר האור: יומנו הנעלם של האיש אשר נכנס לסין ארבע שנים לפני מרקו פולו" על ידי דייוויד סלבורן, אנגלי תושב איטליה. בבקורות על הספר שהתפרסמו בעיתון ניו יורק טיימס ובמגזין "לונדון רוויו אוף בוקס" (London Review of Books) הובעו ספקות לגבי אמינות כתב היד, אשר שימש כמקור לספר ואף נטען שהוא מזויף. כתב היד לא הוצג מעולם בפומבי. עבודת התרגום של הספר נעשתה בביתו של בעל כתב היד, בעיר אורבייטו שבאיטליה. כמו כן, ישנן עובדות אנאכרוניסטיות בספר, שאינן תואמות את אשר ידוע על התקופה במדינות בהם עבר הנוסע.

הספר עיר האור, יצא לאור בעברית בהוצאת זמורה ביתן, תל אביב, 1999. בתרגומו של דוד שחם.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20081014003512/http://www.murray-darroch.actrix.co.nz/ancona.php תיאור הספר והתייחסות]
* 

קטגוריה:גאוגרפים יהודים
קטגוריה:מגלי ארצות איטלקים
קטגוריה:מגלי ארצות יהודים
קטגוריה:יהודים איטלקים
קטגוריה:יהדות אנקונה
הר פילאטוס

הר פילאטוס (בגרמנית: Pilatus) ממוקם במרכז שווייץ, בגבול בין הקנטונים נידוולדן ואובוולדן, כתשעה קילומטרים דרומית-מערבית לעיירה לוצרן.

גובהו של ההר 2,132 מטרים מעל גובה פני הים.

ההר קרוי "פילאטוס" על שם הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס ששלט ביהודה כנציב מטעם הרומאים בין השנים 26 ו-36 לספירה. הוא הנציב שתחת שלטונו נצלב ישו. על פי אחד האגדות הנוצריות העתיקות של אוסביוס מקיסריה, לאחר שפילאטוס התאבד בגלותו בצרפת, ניסו האירופאים להשליך את גופתו לנהרות שונים ברחבי אירופה, אך אף נהר לא היה מוכן לקבל את גופתו. לבסוף נפלטה הגופה אל הר גבוה המכונה כיום "פילאטוס"<ref></ref>.

על ההר ישנו אתר המפעיל מגוון אטרקציות למשפחה, ביניהן פארק חבלים, אומגות ורכבת גלגלי השיניים התלולה ביותר בעולם<ref></ref>.

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

*

פילאטוס
קטגוריה:לוצרן (קנטון)
פילאטוס
אשליים

אַשְׁלִיִּים (שם מדעי: Tamaricaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, הכוללת עצים ושיחים, ואף מספר עשבים. בעבר, תחת מערכת המיון של קרונקויסט, היו האשליים תחת סדרת הסגלאים. לאחר בדיקה פילוגנטית במאמר של קבוצת APG II, הם כיום תחת הציפורנאים.

== מאפיינים ==
המשפחה נפוצה באסיה, באירופה ובאפריקה. מרביתם חסינים לקרקעות מליחות ומצליחים להתמודד בהצלחה עם קרקעות בסיסיות (אלקליות). העלים לרוב מכוסי קשקשים דקיקים (1 - 5 מ"מ) חופפים. מינים רבים מפרישים את המלח שבאדמתם, ועל כן עליהם לרוב מכוסים מלח.

בארץ ישראל גדלים שני סוגים של אשליים: האשליל והאשל, לרוב באזורי מדבר כגון הנגב והערבה. לכל אחד מהם מגוון של מינים.

==קישורים חיצוניים==

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1821
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי יוהאן היינריך פרידריך לינק
קטגוריה:משפחות צמחים
מרשם לוידס

הבניין של מרשם לוידס ב[[לונדון]]
קבוצת רישום לוידס (באנגלית: Lloyd's Register Group) היא חברה לסיווג כלי שיט וארגון עצמאי לניהול סיכונים המספק הערכות סיכון ושירותי עזרה וכן בדיקות תקן למערכות ניהוליות. מטה החברה שוכן בלונדון. היסטורית, לוידס מרשם כלי שיט, היה ארגון ספנות במהותו. בשלהי המאה ה-20 הארגון גיוון את שירותיו והחל לפעול בתחומים נוספים, כולל בתחומי תעשיית הדלק, תעשיות תהליכים, אנרגיה גרעינית ושירותי רכבות. באמצעות חברת הבת LRQA, לוידס מובילה במתן שירותי הסמכה לתקני ISO 9000 ותקנים אחרים.

==מקור==
בדומה לחברת החיתום לוידס של לונדון, שמו ומקורו של מרשם לוידס הוא בבית המסחר לקפה בעל שם זה, אשר פעל בלונדון במאה ה-17 ואשר בו פעלו סוחרים רבים, חתמי אוניות ובעלי עסקים אחרים הקשורים בתעשיית הספנות. בעל בית המסחר, אדוארד לויד, סייע לפועלים תחת קורתו להחליף ביניהם מידע בעזרת דף חדשות שהדפיס. בשנת 1760 נוסדה חברת הרישום על ידי לקוחות בית המסחר לקפה. להוציא מקור משותף זה לשמם, אין קשר בין חברת מרשם לוידס לחברת החיתום לוידס של לונדון.

==רישום כלי שיט==
בשנת 1764 פרסמה חברת לוידס את "רישום האוניות" הראשון, זאת במטרה לספק לחתמי אוניות ולסוחרים מידע באשר למצב הספינות שאותן ביטחו ובעזרתן שינעו סחורות. גוף הספינה קיבל ציון באותיות בהתאם למצבו (A הגבוה ביותר), תורני הספינה, מפרשיה ושאר הציוד שעל סיפונה קיבל ציון בספרות (1 הגבוה ביותר). הסיווג "A1", שהוא הגבוה ביותר, הפך ברבות הימים לביטוי נרדף למצוינות. שיטת סיווג זו הופיעה לראשונה במהדורת מרשם לוידס משנת 1775–1776.

מאז שנת 2001 מתפרסם מרשם לוידס, הכולל כל ספינת סוחר שמשקלה הכולל מעל 100 טון, על ידי חברה משותפת של לוידס רישום-פיירפליי (אנגלית: Lloyd's Register-Fairplay).

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.lrfairplay.com/ אתר רישום לוידס-פיירפליי]
* 

קטגוריה:ביטוח
קטגוריה:איכות
פרנסואה אל-חאג'

הגנרל פרנסואה אל-חאג (בערבית: فرانسوا الحاج, תעתיק מדויק: פראנסוא אלחאג; 28 ביולי 1953 - 12 בדצמבר 2007) היה איש צבא לבנוני נוצרי מרוני אשר נרצח בהתפוצצות מכונית תופת. אל-חאג' נודע כבעל דעות פרו-סוריות ונחשב לאחד ממקורביו של מישל סולימאן נשיא לבנון בשנים 2008–2014.

==ביוגרפיה==
אל-חאג' נולד בכפר המרוני רמיש אשר בנפת בינת גבייל, מחוז אל-נבטיה שבדרום לבנון. בגיל 19 נרשם לאקדמיה הצבאית של צבא לבנון, סיים את לימודיו באקדמיה בדרגת סגן, והתגייס לצבא הלבנוני. בשנת 2002 קיבל דרגת גנרל.

לאל-חאג' עבר צבאי עשיר בצבא לבנון ובעת הרצחו היה ראש אגף המבצעים בצבא לבנון. הוא פיקד על מספר רב של פעולות הצבא ביניהן על הפעולה במחנה הפליטים הפלסטיני נהר אל-בארד, בו נלחם צבא לבנון במחבלים מוסלמים מארגון הטרור "פתח אל-אסלאם" במשך 106 ימים. בפעולה זו נהרגו 427 איש, 106 מהם חיילי צבא לבנון.

אל-חאג' היה המועמד המוביל להחליף את מישל סולימאן בתפקיד מפקד צבא לבנון (הרמטכ"ל הלבנוני) לאחר שזה נבחר כמועמד פשרה בין הקואליציה והאופוזיציה בלבנון לכהן בתפקיד נשיא לבנון לאחר תום כהונתו של אמיל לחוד ב-23 בנובמבר 2007.

לאל-חאג' תואר ראשון במתמטיקה והוא דיבר ארבע שפות: ערבית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית. היה נשוי ואב לשלושה ילדים.

==ההתנקשות בחייו==
בבוקר ה-12 בדצמבר 2007 התפוצצה בפרבר הנוצרי בבעבדא שבמזרח ביירות, סמוך לארמון הנשיאות, מכונית תופת. בפיגוע זה נהרגו שישה אנשים ומספר רב נפצעו. בין ההרוגים היה הגנרל אל-חאג', שהפיגוע כוון, ככל הנראה, נגדו. פיצוץ זה אירע כשש שעות לאחר שרימון הלם הושלך בפרבר הנוצרי עין רומאנה.

שום גוף לא קיבל על עצמו את האחריות להתנקשות. המזרחן אייל זיסר טען שהעומדים מאחורי ההתנקשות הם ארגונים תומכי אל-קאעידה, אך לא שלל את האפשרות שסוריה או שליחה, ארגון חזבאללה, הם האחראים. הממשל הסורי גינה את הפיגוע והטיל את האחריות לביצועו על ישראל. סוכנות הידיעות הסורית מסרה כי בשנת 1976 פוצצו גורמים ישראליים את מכוניתו של אל-חאג', לאחר שזה סירב לשתף עמם פעולה. בין השאר, נטען כי הגורמים המתנקשים הם דווקא מהמחנה הנוצרי בלבנון, המתנגדים למישל עאון, בעל בריתו של אל-חאג'.

את ההתנקשות גינו בחריפות גורמים רבים בראשם הקואליציה האנטי סורית והאופוזיציה ברשות חזבאללה. כמו כן, נשמעו גינויים מצד הבית הלבן והממשל האמריקאי, סוריה, גרמניה, צרפת, מזכ"ל האו"ם באן קי מון וסעד חרירי, בנו של ראש הממשלה הסוני לשעבר, אשר התנגד לנוכחות הסורית בלבנון וחוסל גם הוא. חרירי כינה את ההתנקשות "פשע טרוריסטי חדש". בהודעה שפרסם הוא אמר כי "הפיצוץ הנפשע הוא חוליה נוספת בשרשרת של פעולות טרור הפוגעות בלבנון ובמוסדותיה, כשבראשם הצבא".

לאחר ההתנקשות, פנה ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, למזכ"ל האו"ם וביקש עזרה בחקירת ההתנקשות. המזכ"ל העביר את הבקשה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.lebarmy.gov.lb/article.asp?ln=en&id=16842 מאמר רקע על אל-חאג' באתר הרשמי של צבא לבנון]
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:אנשי צבא לבנונים
קטגוריה:קורבנות רציחות פוליטיות בלבנון
קטגוריה:נוצרים לבנונים
קטגוריה:לבנונים שנולדו ב-1953
קטגוריה:לבנונים שנפטרו ב-2007
הפארק הבין-לאומי לה אמיסטאד

הפארק הבין-לאומי לה אמיסטאד (בספרדית: Parque Internacional La Amistad), שבעבר נקרא הפארק הלאומי לה אמיסטאד, הוא פארק שלום באמריקה הלטינית בשטח של 5,678.45 קמ"ר, הנשלט בידי המדינות קוסטה ריקה (האזורים המוגנים לה אמיסטאד הקריבית ולה אמיסטאד הפסיפית) ופנמה. זאת, לפי המלצת אונסק"ו, שכללה אותו ברשימת אתרי המורשת העולמית.רוב שטח הפארק נמצא בקוסטה ריקה והוא כולל את רכס הרי טלמנקה. הוא כמעט איננו נגיש וחלקו טרם נתגלה. בפארק עובר נהר היורקווין, אשר מהווה מוקד חשוב לבעלי החיים שבאזור.
לטאת [[אנוליס, אחד מהזוחלים האופייניים לפנמה.]]

== פאונה ==
זו שמורת הטבע הגדולה ביותר במרכז אמריקה ובה יער גשם טרופי ענק ומגוון בעלי חיים וצמחים כולל חמישה מינים של חתוליים: פומת הרים, אוצלוט, נמרון מרגיי, יגוארונדי ויגואר. חיים בה גם קופים,כגון קופי שאגן וקופי עכביש, עצלנאים, פקארי, טפיר, 54 מיני זוחלים, 76 מיני דו-חיים, 600 מיני עופות כולל קצאל, עיט הרפיה, וכן 7500 מיני צמחים ושלושה שבטים ילידים.

==קישורים חיצוניים==

* אוצלוט, אחד מבעלי החיים הנפוצים בפארק.זכר של קצאל, הקרוי גם קורוקו הדור ביער העננים בפארק.[http://costa-rica-guide.com/parks/amistad.htm מדריך תיירים] לפארק הבינלאומי לה אמיסטאד.

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:קוסטה ריקה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:פנמה: אתרי מורשת עולמית
לה אמיסטאד
לה אמיסטאד
לה אמיסטאד
קטגוריה:יערות הגשם של אמריקה המרכזית
הפארק הלאומי טייראדנטרו

קברים בטייראדנטרו
הפארק הלאומי הארכאולוגי טייראדנטרו (ספרדית Parque nacional arqueológico de Tierradentro; טייראדנטרו בספרדית - "בתוך האדמה") הוא פארק ואתר ארכאולוגי במזרח מחוז קאוקה שבדרום-מערב קולומביה, הידוע באתרי ההיפוגאום הפרה-קולומביאניים המפוזרים בו. שטחו הכולל של הפארק הוא 19 דונם, ובשנת 1995 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.

התרבות שהקימה את אתרי ההיפוגאום התקיימה באזור בין המאה ה-6 למאה ה-10, ולפי הממצאים הארכאולוגיים, נהגה בה היררכיה חברתית ופוליטית שבראשה ניצבו ראשי שבטים בעלי מעמד דתי. הקבורה נעשתה בשני שלבים - תחילה נקברו הגופות בקברים פשוטים, ולאחר מכן הועברו העצמות אל ההיפוגאום, לעיתים לאחר שריפת הגופה או אגב עירוב השרידים באדמה.

להיפוגאום האופייני בפארק כניסה הפונה לכיוון מערב, מדרגות לולייניות, בצורת זיג-זג או רגילות, ואולם מרכזי בעומק של חמישה עד שמונה מטר מתחת לפני האדמה. רוחבו של ההיפוגאום נע בין 2.5 ל-3 מטר באתרים הקטנים, ועד 10 עד 12 מטר בגדולים. סביב לאולם המרכזי מספר אולמות קבורה שבכל אחד מהם שמורה גופה אחת. על הקירות עיטורים גאומטריים וציורי בני אדם ובעלי חיים בצבעי אדום ושחור על רקע לבן. בשל מעשי שוד שאירעו במקום לפי תחילת השימור באזור, נותרו באתרים פסלים, שרידי כלי חרס ובדים מעטים בלבד.

ממצא נוסף באזור הוא פסלים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים בסביבה, אך לא באתרי ההיפוגאום, ואשר נחצבו מאבנים געשיות. אלה מייצגים דמויות אדם עומדות והם ניצבים לגובה של מטר עד 2.5 מטר. הפסלים מצטיינים בראשים גדולים באופן לא פרופורציונלי למידות הגוף, וידיהם שלובות על חזם.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.unesco.org/delegates/colombia/tierradentro.htm אודות הפארק (ספרדית)]
* [http://www.bbc.com/travel/story/20181209-south-americas-other-easter-island South Americas other 'Easter Island’] - מאתר ה-BBC

פסל באתר

קטגוריה:קולומביה: אתרי מורשת עולמית
טייראדנטרו
טייראדנטרו
טייראדנטרו
קטגוריה:אמריקה הדרומית: שמורות טבע
שמעון זנדהאוז

שמעון (ג'וגול) זנדהאוז (נולד ב-9 בינואר 1946) הוא מעצב גרפי ישראלי.

==ביוגרפיה==
נולד בתל אביב. בוגר בהצטיינות של המחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל" (1970) וחתן פרס שטרוק. שימש כמרצה ב"בצלאל" משנת 1973 עד 1983. נבחר לראשות המחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל"בשנת 1996 ושינה את תחום הלימודים האקדמיים מעיצוב גרפי, לתקשורת חזותית. שינוי שהוסיף עיצוב אינטראקטיבי, אנימציה מורחבת, לימודי קולנוע ועיצוב לשידור. ב-1998 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המנין. באותה שנה, גייס מקרן קיסריה של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד תרומה בסך $3,200,000 (שלושה מיליון ומאתיים אלף דולר) עבור המחלקה לתקשורת חזותית. סיים תפקידו כראש המחלקה לתקשורת חזותית בשנת 2000. 

בשנים 1972–1992 עסק בעיצוב ספרים בהוצאת "עם עובד", ועיצב עטיפות של כ-700 ספרים. במסגרת פעילותו זו נכללים עיצוב עטיפות סדרות הספרים "ספריה לעם" ו"אפקים", ועיצוב סדרת המקראות "מפגשים" וסדרת המקראות לילדי הגן, "גן שלנו אני ואתם", "גן שלנו חג שמח" ו"גן שלנו חי צומח".

שימש כמנהל הקריאטיבי של משרד הפרסום "בינג-ליניאל" בין השנים 1970 ל- 1975. במסגרת זו עיצב את מערכת הבחירות של מפלגת העבודה בשנת 1977. עיצב בשיתוף עם אבי איזנשטיין את מערכת הבחירות של מפלגת העבודה (המערך) לכנסת העשירית בשנת 1981, ובשיתוף עם דן חיון, את מערכת הבחירות של המערך לכנסת ה-11 בשנת 1984.
 
נמנה עם הגרעין המצומצם של יוצרי העיתון "חדשות", שכלל את עמוס שוקן (המו"ל), יוסי קליין (העורך), אלון שלו (המיועד לתפקיד המנכ"ל) ורוני ארן (המנכ"ל). יצר בין השנים 1981 ל-1984 את התשתית העיצובית של "חדשות" - העיתון היומי הראשון בישראל שהופק והודפס בצבעים. בשנת 1985 עיצב את השבועון לילדים "כולנו", היה מיזוג של שבועוני הילדים דבר לילדים, משמר לילדים והארץ שלנו.

בין השנים 1985 ל-1987 יצר תשתית עיצוב חדשה לעיתון "מעריב". בשנים 1995 - 1996 יצר תשתית עיצוב ממוחשבת לעיתון "ידיעות אחרונות". במקביל עסק בעיצוב עבור חברות מסחריות. באפריל 1997 זכה בפרס עיצוב האריזה לתעשיית המזון לשנת 1996, עבור עיצוב אריזות לחברות "נביעות".

שימש כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות מהקמתה בשנת 2000 ועד סוף שנת 2006. במסגרת זו יזם, ליווה ופיקח על הפקתם של שלושת כרכי הספר "בצלאל 100" שראה אור בשנת 2006, שנת יובל המאה לייסוד "בצלאל". כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות יזם וממשיך לרכז את פרויקט "יוצרים גדולים עם יוצרים קטנים" - סדנאות לבני נוער מיישובים מרוחקים מהמרכז בהנחיית טובי היוצרים בתחומי הספרות, המוזיקה, אמנות חזותית ואמנויות הבמה.

חבר הנהלת "קרן מקור" לקולנוע וחבר עמותת "ארץ ישראל יפה".

נכון לינואר 2019, מרצה לתקשורת חזותית במכון הטכנולוגי חולון (HIT) ובמרכז האקדמי לעיצוב ויצו חיפה. 
==חיים אישיים==
היה נשוי לאמנית לינדה (ממי) זנדהאוז ונולדו להם שני בנים. אחותו היא המאיירת אורה איתן.

==הערות שוליים==

קטגוריה:מעצבים ישראלים
קטגוריה:גרפיקאים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס הרמן שטרוק
קטגוריה:סגל חדשות
קטגוריה:בוגרי גימנסיה גאולה
קטגוריה:סגל בצלאל
קטגוריה:בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1946
צ'אן צ'אן

צ'אן צ'אן (בספרדית Chan Chan, משפת ג'אן ג'אן שמשמעו "שמש שמש") היא אתר ארכאולוגי בקרבת טרוחיו, שבו הייתה בירת ממלכת צ'ימור ומרכז תרבות צ'ימו, ששלטה באזור שהוא כיום חופה הצפוני של פרו. העיר הוקמה בשנת 850 ובנייתה נמשכה עד לכיבושה של הממלכה בידי האינקה ב-1470. העיר נחשבת לעיר הטרום-קולומביאנית הגדולה ביותר באמריקה הדרומית - בשיאה השתרעה על פני 20 קילומטרים רבועים, ועל פי ההערכות התגוררו בה כ-30 אלף תושבים. כאשר הגיע אליה פרנסיסקו פיסארו ב-1532, כבר איבדה העיר מחשיבותה, לאחר שנחרבה בידי האינקה, והתגוררו בה תושבים מעטים.

העיר, שנבנתה מבוץ, מורכבת מתשע מצודות, המכילות מבני מגורים, מקדשים, מבני קבורה, מאגרי מים ועוד. המצודות מלבניות בצורתן, מוקפות בחומות גבוהות עשויות לבני חימר, והכניסה לכולן מצפון.

על קירות המבנים גולפו עיטורים שונים, רבים מהם קשורים לעולם הים: דגים, שקנאים או כלי דיג, המבטאים את קרבת העיר לאוקיינוס השקט.

מדרום וממערב לאזור המצודות משתרעים ארבעה אזורי מלאכה, שבהם עסקו בעיקר בעבודות נגרות, אריגה וריקוע זהב וכסף. דרומה משם משתרע אזור שבו שרידי מערכות השקיה המרמזות לייעודו כקרקע חקלאית, אם כי גם בו שוכנים מקדשים.

==צ'אן צ'אן כיום==
בשנת 1986 הכריז אונסק"ו על צ'אן צ'אן כאתר מורשת עולמית, ובד בבד היא הוכנסה לרשימת האתרים בסיכון. אונסק"ו אף המליץ שלא לערוך במקום חפירות ארכאולוגיות נוספות ללא היערכות מתאימה להגנתו מפני הרוחות והגשמים, הגורמים נזקים כבדים למבני הבוץ. בשנת 1998 התעורר חשש מפני הגשמים העזים והשיטפונות שליוו את תופעת אל ניניו, אך בסופו של דבר הנזקים שנגרמו היו מינוריים בלבד.

אחת המצודות, צְצ'וּנְדי (Tschundi) פתוחה למבקרים, והיא מהווה מוקד משיכה לתיירים. צ'אן צ'אן שוכנת 5 ק"מ מערבית לטרוחיו, העיר השלישית בגודלה בפרו.

== גלריה ==
<gallery widths="150px" heights="150px" perrow="4">
Chanchan_fishnet_ruins.JPG|
Chan_chan_view1.jpg|
Chanchan_pelicans_detail.JPG|
Muro_de_la_ciudadela_de_Chan_Chan.jpg|
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:פרו: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:פרו: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:אתרי מורשת עולמית בסיכון
קטגוריה:טרוחיו
מיסיסיפי (אונטריו)

נהר המיסיסיפי (באנגלית: Mississippi River) הוא יובל של נהר אוטווה במזרח אונטריו בקנדה. אורכו של הנהר הוא 169 ק"מ, ומוצאו באגם מזינו העליון. אגן הניקוז שלו 3,750 קמ"ר, וספיקתו היא 40 מ"ק לשנייה.

פלגים אחדים מתמזגים עם המיסיסיפי:

* נהר קלייד 
* נהר אינדיאן 
* נהר פול 

אזור השימור פורדון (Purdon), בית הגידול הלח הנמצא בקו פרשת המים של הנהרות האלו, כולל את המושבה הקנדית הגדולה של המין Cypripedium reginae – סחלב ורוד-לבן, המונה כ-16,000 פריטים. 

בעבר השתמשו בנהר להנעת מכונות בתעשיית הטקסטיל, וכיום בנויה עליו תחנת כוח הידרואלקטרית.

מקור שמו של הנהר לא לגמרי ברור: שמו מאוית כמו נהר המיסיסיפי בארצות הברית, ולפי זה הוא שיבוש של שם אינדיאני מקורי – "המים הגדולים", שלא התייחס לפלג קטן זה, אלא לנהר אוטווה הגדול הזורם בסמוך. 

אפשרות נוספת היא, אם כי אין לכך הוכחות, ששם זה הוא שיבוש של הניב האלגונקי (שפה אינדיאנית) שבו "Mazinaa[bikinigan]-ziibi" הוא "נהר הדמות [הצבועה]", המרמז על ציורי הסלעים האינדיאניים הקדומים, שנמצאו על "סלע מזינו", ליד אגם מזינו.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:אונטריו: נהרות
בחזרה לשבלול

בחזרה לשבלול הוא אלבומה השלישי של להקת רוקפור שיצא לאור בשנת 1996. האלבום מהווה מחווה לאלבומם של אריק איינשטיין ושלום חנוך "שבלול", אם כי כלולים בו גם שירים מהאלבומים "פוזי" ו"פלסטלינה".

באלבום זה רוקפור מארחים את קרני פוסטל, ג'נגו וירמי קפלן.

בפברואר 2010 הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.

==רשימת שירים==
#שבלול
#אבשלום
#אחינועם לא יודעת
#למה לי לקחת ללב
#אל תוותרי עלי
#קח לך אישה
#אני שר
#פראג
#טוב לי
#כמה חם
#מה שיותר עמוק יותר כחול
#מה איתי
#היה היה

==השתתפו באלבום==
*אלי לולאי – שירה, גיטרה
*ברוך בן יצחק –שירה, גיטרות
*מרק לזר – בס
*נועם לדרמן – תופים
*גדי פוגטש – סאונד
*אלדד גואטה - קלידים וחצוצרה
*דני רכט – הפקה וניהול אמנותי

קטגוריה:אלבומי רוקפור
קטגוריה:שבלולים בתרבות
קטגוריה:אלבומים בעברית
קטגוריה:אלבומי זהב בישראל
אוטווה (נהר)

נהר אוטווה הוא נהר בקנדה, התוחם ברוב אורכו את הגבול בין פרובינציית אונטריו ופרובינציית קוויבק. אורכו הכולל הוא 1,271 ק"מ. שטח אגן הניקוז שלו 146,000 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת סמוך לשפכו היא 1,950 מ"ק לשנייה, והיא עשויה להגיע עד ל-8,000 מ"ק לשנייה.

מקורו של הנהר באגם קפימיצ'גאמה בהרי הלורנטיניים במרכז קוויבק. משם הוא זורם מערבית לאגם טימיסקאמינג, לעבר גבול אונטריו. הוא ממשיך דרומה לאוטווה וגאטינו, שם הוא צונח מגובה של 60 מטר, במפלי שודייר (Chaudière), ומתאחד עם נהרות רידו וגאטינו.
הנהר המאוחד ממשיך וזורם עד סמוך למונטריאול, שם הוא יוצר את אגם שני ההרים ומתאחד עם נהר סנט לורנס הנשפך לאוקיינוס האטלנטי.

יובליו העיקריים של נהר אוטווה הם:
* נהר בונשר
* נהר קולונג'
* נהר גאטינו
* נהר קיפאווה
* נהר דו ליבר
* נהר מאדאוואסקה
* נהר מאטאווה
* נהר מיסיסיפי
* נהר מונטריאול
* נהר דו-נור
* נהר פאטאוואווה
* נהר רידו
* נהר רוג'
* נהר סאות' ניישן

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.ottawariver.ca/ Ottawa River Regulation Planning Board]
* [http://www.ottawariverkeeper.ca/ אתר לשמירה על הנהר]
* 

קטגוריה:אונטריו: נהרות
קטגוריה:קוויבק: נהרות
בית הודו

בית הודו (בפורטוגזית: Casa da Índia) היה מוסד אשר ניהל את מסחר האימפריה הפורטוגזית מעבר לים (בעיקר במאה ה-16). מקבילו הספרדי היה ה-"Casa de Contratación" (בעברית: "בית המסחר" או "הבית לניהול חוזים").

בית הודו נוסד בליסבון בשנת 1500 (או ב-1501). האזכור הידוע הראשון של מוסד זה היה במכתב מלכותי משנת 1501. עם זאת, ייתכן כי ירש את מקומם של מוסדות דומים קודמים באימפריה הפורטוגזית, ביניהם "בית גינאה", "בית גינאה ואלמינה" או "בית אלמינה" (בפורטוגזית: Casa da Guiné, Casa de Guiné e Mina או Casa da Mina). על כן, תאריך זה הוא שרירותי, וניתן להתייחס אליו כאל המועד בו שונה שם המוסד ולא כאל יום היווסדו בפועל של גוף פיננסי זה. משרדי "קאזה דה אינדיה" היו ממוקמים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון. המשרדים נהרסו לחלוטין בעת רעידת האדמה שהתרחשה בליסבון בשנת 1755.

בית הודו החזיק במונופול מלכותי בסחר בפלפל, בציפורן ובקינמון והטיל מס בגובה שלושים אחוז על רווחי הסחר בפריטים אחרים. במשך כשלושים שנה, מ-1503 עד 1535, גרמו הפורטוגזים לצמצום משמעותי במסחר הונציאני במזרח הים התיכון. החל מ-1510, שלשל לכיסו בית המלוכה הפורטוגזי מיליון ריאל פורטוגזי מהמסחר בתבלינים בלבד, על בסיס שנתי. בשל כך, כינה מלך צרפת פרנסואה הראשון את מלך פורטוגל מנואל הראשון בשם "le roi épicier", כלומר, "המלך החנווני".

ב-1506, כ-65% מהכנסות המדינה הגיעו ממיסים שהוטלו על פעילות מסחרית מעבר לים. לקראת אמצע המאה החלו ההכנסות להצטמצם בשל העלות הגבוהה של שמירת הנוכחות הצבאית במרוקו וכן בשל בזבזנות מבית. בנוסף, לא השכילה פורטוגל לפתח תשתית איתנה דיה בממלכה על מנת לתמוך בפעילות זו, אלא נסמכה יתר על המידה על זרים שסיפקו שרותי עזר למיזמי המסחר שלהם, וכך בוזבז חלק ניכר מסך ההכנסות. ב-1549, המרכז המסחרי הפורטוגזי באנטוורפן פשט את הרגל ונסגר. בשנות החמישים של המאה ה-16, נכסי הכתר היו פזורים יתר על המידה ומידת התלות בהון-חוץ הלכה והחמירה עד שבסביבות 1560 לא הספיקו הכנסות בית הודו לכיסוי הוצאותיו. במילותיו של גארט מטינגלי - "בית המלוכה הפורטוגזי הפך לבעליו של מרכול סיטונאי בתהליכי פשיטת-רגל".

בבית הודו הופקה מפה סודית שכונתה "התקן המלכותי" (Padrão Real), אליו הועתקו בצורה מרוכזת כל מפות הספינות ששורטטו במהלך שיט. לספרדים הייתה מפה מקבילה, ה"Padrón Real".

ב-1709 הדגים הכומר הישועי ברתולומאו דה גוזמאו (דה גוזמאו הוא אחת הדמויות בספרו של סרמגו דברי ימי המנזר) את עקרונות העילוי של בלוני אוויר חם והצליח לגרום לבלון כדורי לרחף בתוככי מבנה בית הודו. מאוחר יותר, הוא נמלט מפורטוגל לספרד, מאימת האשמה של האינקוויזיציה הפורטוגזית במעשי קוסמות.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:קולוניאליזם
קטגוריה:פורטוגל: היסטוריה
קטגוריה:מסחר
קטגוריה:הודו הפורטוגזית
פסוקו של יום

"פסוקו של יום" הייתה פינה יומית קצרה בערוץ הראשון, שסיימה יום שידורים בהקראת פסוקים נבחרים מהתנ"ך או מהמדרש והאגדה.

פתיח הפינה

לפינה הטלוויזיונית קדמה מסורת בת יותר מ-24 שנים של קריאת פרקי תנ"ך ברדיו בישראל, שהחלה ב-1945 ב"קול ירושלים" (השידורים העבריים בתחנת הרדיו המנדטורית), ולאחר קום המדינה נמשכה במסגרת שידורי "קול ישראל".

בקיץ 1968 החלו שידוריה של הטלוויזיה הישראלית, ובחודש נובמבר 1969 הורחבו שעות השידור היומיות והטלוויזיה עברה לשידורים יומיים. כבר באותו חודש הוחל בשידורי הפינה "פסוקו של יום", ביוזמתו של בנימין צביאלי, מנהל המחלקה למורשת ישראל ברשות השידור. הוא הראשון שקרא את הפסוקים, ומזכירת המחלקה, לאה, העבירה את האצבע המורה (אחר כך צורפו הקריינים יעקב בנאי, משה חובב, בצלאל לוי, משה ניסן ומרדכי פרימן). לאחר פרישתו של צביאלי בשנות ה-80 החליף אותו בתפקיד מרדכי פרימן. ב־2012 הוחלט להוריד את הפינה מלוח השידורים.

הפינה שודרה מידי לילה לקראת סיום השידורים הרגילים, במתכונת קבועה שלא השתנתה במשך יותר משלושים שנה: על המסך נראו הפסוקים כתובים בגופנים מסורתיים, והקריין (לפי תור: בנימין צביאלי, יעקב בנאי, משה חובב, משה ניסן, בצלאל לוי, מרדכי פרימן, ובסוף שנות ה-70 ובמהלך 1971 הקריא גם ישראל לנצ'נר). בעוד ה"אצבע" מעיטורי ספר תורה, הצביעה על הכתוב והוליכה את קצב ההקראה מילה במילה. קטע מוזיקלי קצר, בסגנון ניגון טעמי המקרא, פתח וסיים את הפינה.

בסיום הפינה, לסיום יום השידורים, נשמעה קריינות בקולו של מלאכי חזקיה: על רקע קו הרקיע של ירושלים, ובסופה נשמע המנון המדינה על רקע תמונתם של דגלי ישראל מתנופפים ברוח.

בשנות השמונים והתשעים הופקו לפינה מספר תוכניות בת, כמו "פסוקו של מקום" ו"אגדה של מקום", שהציגו אתרים בארץ ופסוקים ואגדות הקשורים אליהם.

==בפולקלור==
הפינה מהווה חלק מהפולקלור הישראלי, והיא נזכרת במגוון רחב של הקשרים הנעים מכובד-ראש ועד זלזול.

הפינה גם הייתה מטרה לחצי לעג. שידורה בשעת לילה מאוחרת מעורר אסוציאציה של עייפות ושינה, הפורמט הקבוע והבלתי משתנה נראה מיושן, והתוכן המסורתי העתיק עִם מילים שאינן שגורות ביום-יום – כל אלה היוו חומרים של הומור, הן בשיח היומיומי והן בכתיבה סאטירית.

==חזרה למסך==
במסגרת מבצע הערוץ הראשון להחזרת תוכניות ישנות לחודשיים בסוף 2016, צולמו 30 פרקים חדשים בהגשת מאור כהן, המוקדשים להיסטוריה של רשות השידור. הפרקים החדשים נכתבו על ידי גיל סלוביק ואסף וול מחברת "המתכנה" ובוימו בידי הבמאית טלי רייף.

==בתרבות==
* בפרק "המפלצות" מתוך "זהו זה!" הופיע בתחילת הפרק פרק כביכול של "פסוקו של יום" ואחרי כן פרק מתוכנית פיקטיבית בשם "פסוקו של המן", בשני הקטעים מקריין יעקב בנאי. 

* פרודיה נוספת הייתה בתוכנית "סיבה למסיבה" שבה מקריא שלמה ניצן טקסט, כביכול מהמקורות, שכתוב על פני דגל שמחת תורה. 

*בסרט "שלאגר" מקריא ירון לונדון כביכול קטע מהתכנית, כאשר אחד מאנשי ההפקה מחזיק יד ענקית. 

*בתוכנית "הקומדי סטור" במסגרת הפינה "חיים שכאלה" (שהיא עצמה פרודיה על תוכנית בעלת שם דומה) מראיין המנחה (צביקה הדר) את היד עצמה (בדיבובה של אסף אשתר).

*מנגינת פתיח התוכנית מופיעה בשירו של חנן בן ארי, חולם כמו יוסף.

==הערות שוליים==

קטגוריה:תוכניות טלוויזיה ישראליות
קטגוריה:תוכניות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנות ה-1960
קטגוריה:הערוץ הראשון: תוכניות וסדרות
קטגוריה:התנ"ך בישראל
קטגוריה:תרבות יהודית בישראל
קטגוריה:המקרא בתרבות ובאמנות
בריגנית

הבריגנית "אירווינג ג'ונסון"
בְּריגָנית (באנגלית: brigantine) היא כלי שיט דו תורני, שלפחות אחד מתרניו הוא בעל מעטה רוחבי (כלומר, שהמפרש עליו מותקן לרוחב הספינה ולא לאורכה).

הבריגניות הראשונות היו ספינות קטנות בעלות מפרשים ומשוטים יחדיו. הן היו חביבות על שודדי ים בים התיכון, ומכאן שמה הלועזי של הספינה שמקורו באיטלקית brigantino - "ספינת שודדים". המונח העברי "בריגנית" חודש על ידי האקדמיה ללשון העברית בשנת 1970.

בימינו הבריגנית היא בעלת מעטה אורכי למעט התורן הקדמי, שהוא בעל מעטה רוחבי, וזאת בניגוד לבריג, ששני תרניה בעלי מעטה רוחבי.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אוניות וספינות מפרשים
קטגוריה:מערכי מפרשים וחלקיהם
אלכסנדר זיסקינד מימון

שער ספרו של מימון, 1894
אלכסנדר זיסקינד מימון (1809 – 12 ביולי 1887) היה סופר ופרשן תלמוד ומשנה.

== חייו == 
מימון נולד בעיירה סרהיי בליטא. בין בני דורו עימם גדל בעיירה היו דוד גורדון ויעקב מרדכי לוינזון. מאמריו בנושאי יהדות וספרות תורנית ופרשנויותיו למשנה, תלמוד ופסקי הלכה החלו להתפרסם בצעירותו.

מימון נמנה שנים רבות בין כותביו של העיתון העברי "המגיד". מרבית מאמריו נחתמו בשם א"ז ברמ"מ ז"ל, ראשי התיבות של שמו ושם אביו (אלכסנדר זיסקינד בן רבי משה מימון ז"ל).

בשנות חייו האחרונות חי בעיר קלם והחל בכתיבת ספר. הספר "קובץ מאמרים ועניינים שונים" הודפס על ידי משפחתו לאחר מותו, בשנת 1894, ונכללה בו אסופת מאמרים ומחקרים שמימון כתב לאורך השנים.

נכדו, משה מימון, היה מחשובי הציירים בקרב יהדות רוסיה.

==קובץ מאמריו==
* קובץ מאמרים ועניינים שונים: במשנה ותלמוד, במפרשיהם ובפוסקי הלכותיהם עם באר היטב: על באור הרנה"ו (ר’ נפתלי הירץ ויזל) לחומש ויקרא / מאת אלכסנדר זיסקינד ב"ר משה מיימון, וילנה: ראם, תרנ"ד-1894.

קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:עיתונאים כותבי עברית
קטגוריה:סופרים יהודים הידועים בשם עט
קטגוריה:חוקרי יהדות
קטגוריה:פרשני המשנה
קטגוריה:חוקרי תלמוד
קטגוריה:יהודים ליטאים
קטגוריה:ילידי 1809
קטגוריה:נפטרים ב-1887
האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם

הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" נועד לתאר את גודלה העצום של אימפריה המשתרעת על פני מקומות רבים בכדור הארץ, כך שבכל זמן נתון השמש זורחת לפחות באחד משטחיה. הביטוי שימש במהלך השנים לתיאורן של שתי אימפריות: האימפריה הספרדית והאימפריה הבריטית.

== האימפריה הספרדית ==
האימפריה הספרדית-פורטוגזית בזמן האיחוד האיברי תחת בית הבסבורג (1581–1640). אדום/ורוד - האימפריה הספרדית. כחול/כחול בהיר - האימפריה הפורטוגזית.

הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" (ספרדית: El imperio en el que nunca se pone el sol) נאמר לראשונה במאה ה-16 על ידי קרל החמישי, מלך ספרד כדי לתאר את האימפריה הספרדית שלו: "בממלכתי השמש אינה שוקעת לעולם".

בתקופת מלכותו של קרלוס הייתה ספרד אימפריה עצומה שכללה את ממלכת קסטיליה ולאון (כולל האימפריה האמריקאית שלהן), ממלכת אראגון (כולל האימפריה הים-תיכונית שלה - סיציליה, האיים הבלאריים, סרדיניה, וממלכת נאפולי), ארצות השפלה ועוד.

האימפריה הפכה גדולה עוד יותר בזמנו של פליפה השני, מלך ספרד, בנם של המלך קרלוס והמלכה איזבלה, בתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל. ב-1578 נערך במרוקו קרב אל-קסר אל-כביר, בו מצא סבשטיאו, מלך פורטוגל, את מותו. כיוון שיורשו אנריקה היה כומר קתולי ועל כן ללא ילדים, נתגלו קשיים במציאתו של יורש צעיר לכתר הפורטוגזי, ובסופו של דבר, אחרי מות אנריקה בשנת 1580, הוכרז פליפה כמלך על פורטוגל, בנוסף לספרד, במסגרת שנקראה האיחוד האיברי. פליפה שלט על האימפריה של אביו (מלבד האימפריה הרומית הקדושה) ועל כל האימפריה הפורטוגזית (ברזיל, ציילון, הודו הפורטוגזית, אפריקה הפורטוגזית, טימור, מקאו, מדיירה, האיים האזוריים ועוד). גם הפיליפינים נכבשו בזמן כהונתו. האיחוד הגדול בין שני הכתרים שרד רק עד שנת 1640, בזמנו של פליפה הרביעי מלך ספרד, כאשר פורטוגל חזרה לשושלתה המלכותית, בית ברגנסה.

== האימפריה הבריטית ==
האימפריה הבריטית

במאה ה-19 נעשה שימוש בביטוי כדי לתאר את האימפריה הבריטית, במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית, כאשר מפת העולם הבריטית נצבעה בוורוד או באדום כדי להדגיש את כוחה.

הגם שהמשפט אינו בשימוש עוד בפוליטיקה הבריטית, עד היום עוד לא שקעה השמש על שרידי האימפריה הבריטית - "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים" ו"ממלכות חבר העמים הבריטי" - שצ'ארלס השלישי עומד בראשן. 

קטגוריה:האימפריה הבריטית
קטגוריה:האימפריה הספרדית
קטגוריה:ביטויים
קטגוריה:האימפריה הפורטוגזית
דג הבישוף

דג הבישוף
דג הבישוף הוא יצור דמיוני החי במים, בעל מאפיינים חיצוניים של בישוף (גלימה ומצנפת), אשר תועד כביכול במאה ה-16.

על פי האגדה הוא נתפס בשנת 1433 וניתן למלך פולין במתנה, אשר ביקש לשמור אותו בארמונו. כאשר הוצג בפני קבוצת בישופים הוא העביר להם את רצונו לחזור לים. הללו קיבלו את בקשתו ושחררו אותו. לאות תודה, הוא סימן צורת צלב ומיד נעלם במים.

הוא נתפס, לכאורה, שוב בשנת 1531 ליד חופי גרמניה. הוא סירב לאכול ומת שלושה ימים לאחר תפיסתו. הוא תואר וצויר בספרו המפורסם של קונרד גסנר Historia Animalum ("תולדות בעלי החיים").

==ראו גם==
* בת ים (מיתולוגיה)
* סירנה
==קישורים חיצוניים==

*
קטגוריה:יצורי כלאיים מיתולוגיים
קטגוריה:יצורים מיתולוגיים דמויי אדם
הכחול הגדול

הכחול הגדול (בצרפתית: Le Grand Bleu, באנגלית: The Big Blue) הוא סרט קולנוע משנת 1988 שנכתב ובוים על ידי הבמאי הצרפתי לוק בסון.
== עלילה ==
במרכז הסרט עומדת היריבות בין שני צוללים חופשיים: האיטלקי אנצו מולינארי (Enzo Molinari, מגולם על ידי ז'אן רנו) והצרפתי ז'אק מיול (Jacques Mayol, ז'אן-מארק באר). עלילת משנה מספרת את סיפור האהבה בין מאיול וסוכנת הביטוח האמריקאית ג'ואנה בייקר (רוזנה ארקט). דמויותיהם של מאיול ומולינארי מבוססות על צוללים חופשיים אמיתיים - ז'אק מאיול ואנצו מאיורקה (Maiorca). עלילת הסרט אינה נאמנה למציאות, אך משקפת את רוח התקופה בתחרויות הצלילה החופשית.

הסרט זכה להצלחה באירופה, אך נכשל בארצות הברית (עקב גרסה שונה). הסרט היה מועמד לשמונה פרסי סזאר לשנת 1989 מהם זכה בשניים - על הפסקול והסאונד. כמו כן זכה בפרס האקדמיה הצרפתית לקולנוע בשנת 1989.

בשנת 1993 הוציאה הזמרת הישראלית שרון ליפשיץ את השיר "האיש מהים" (שנכתב על ידי המשוררת והסופרת צרויה להב), שנושא את עלילת הסרט. (הוא נכלל באלבומה השלישי, "קו האושר").

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:סרטי 1988
קטגוריה:סרטים צרפתיים
קטגוריה:סרטי דרמה
קטגוריה:לוק בסון
קטגוריה:צלילה
מנזר דפני

פסיפס במנזר דפני - לידת ישו
דפני (יוונית: Δάφνι) הוא מנזר הנמצא במרחק 11 קילומטרים צפונית-מערבית מהאזור המסחרי של אתונה בצ'אידארי, דרומית לשדרת את'ינון. המנזר נמצא ליד יער הנושא את אותו השם על הדרך המובילה לעיר אלפסינה (Ελευσίνα).

== היסטוריה ==
במאה ה-5 נבנתה בזיליקה שחוברה לקיר ששוחזר והושלם תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון. המבנה שנוצר היה בצורת חומה מרובעת, שאורך הצלע שלה הוא 97 מטרים. כיום נותר מהחומה קטע בגובה 8 מטרים. המנזר הזה, שהתגלה במהלך סדרת חפירות ארכאולוגיות, ננטש במהלך הפלישות הסלאביות במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8. רק בשנת 1100, בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון, שוקמו הריסות המנזר והכנסייה במקום נבנתה באותה תקופה.

המנזר עצמו נבנה על חורבותיו של מקדש לאל אפולו שנהרס בשנת 395. המנזר השתמש בעמודים היוניים שנותרו מהמקדש לצורך האכסדרה שלו; מבין העמודים הללו נותר רק אחד, כאשר האחרים הועברו ללונדון על ידי רוזן אלג'ין.

הכנסייה הראשית בנויה בצורת צלב בעל שמונה צלעות (אוקטגון) ומעליה כיפה גבוהה ורחבה, והיא דוגמה טובה לאמנות הביזנטית מתקופת המאה ה-11. בכנסייה יש אוסף פסיפסים מהתקופה הקומנניאנית (1100 בקירוב). בכיפה נראים ישו פנטוקראטור ו-16 הנביאים, וסביב הכיפה נראות סצינות הבשורה, לידת ישו באבוס, טבילתו ועלייתו השמיימה. באפסיס נראית מריה, אם ישו ומשני צדדיה המלאך גבריאל והמלאך מיכאל. סצינות נוספות מוצגות בזרועותיה של הכנסייה, ובהן כניסת ישו לירושלים, הצליבה, סגידת אמגושים, תקומת האדון לתחייה, בגידת יהודה איש קריות, הסעודה האחרונה והצגת הבתולה במקדש. 

לפי אנציקלופדיה בריטניקה:

בכנסייה הייתה אכסדרה שבתקופה מאוחרת יותר נבנתה לידה אכסדרה חיצונית בעלת שתי קומות. בתנופת הבנייה הזאת נבנו מבנים נוספים כגון הרפקטוריום, תאים ובאר מים, והכנסייה קושטה בפסיפסים שתיארו את הדורמיציון של הבתולה מריה. ב-1205 המנזר נבזז במהלך מסע הצלב הרביעי. לאחר מכן היא ניתנה לנזירים הציסטרסיאניים ממנזר בלוו (Abbey of Bellevaux) על ידי אוטו דה לה רוש, דוכס אתונה. הנזירים הצרפתיים שיפצו את אכסדרת הכנסייה החיצונית, בנו חומה מסביב וביצעו שינויים נוספים עד שהעות'מאנים גירשו אותם משם והשיבו את המנזר למצב שבו היה ב-1458. 

באופן הדרגתי הקלויסטר הרעוע הלך והתדרדר עד שלא ניתן היה לתקנו. המנזר פורק על ידי הרשויות העות'מאניות ב-1821, אך עבודת השחזור התחילה רק ב-1888. ב-1990 העניק אונסק"ו למקום מעמד של אתר מורשת עולמית. המנזר נפגע קשות ברעידת אדמה שהתרחשה ב-1999, והוא סגור בפני הציבור לצורך שיפוצים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://web.archive.org/web/20080807182249/http://www.rollins.edu/Foreign_Lang/Greek/daphni.html אוסף תמונות של המנזר מאת אלכסנדר בוגוסלווסקי]

==הערות שוליים==

קטגוריה:יוון: מנזרים
קטגוריה:אמנות ביזנטית
קטגוריה:יוון תחת שלטון האימפריה הביזנטית
אגם מזינו

אגם מזינו (באנגלית: Mazinaw Lake) נמצא ברמת אדינגטון, צפונית לקאלאדר במזרח אונטריו בקנדה. האגם הוא מקורו של נהר המיסיסיפי הקנדי. אורכו 15 ק"מ ורוחבו הממוצע מעט יותר מקילומטר אחד. עומקו הממוצע הוא 41 מטר, ובשיא עומקו הוא מגיע ל-145 מטר. עקב כך נחשב האגם לאחד האגמים העמוקים ביותר באונטריו, מלבד הימות הגדולות. אגם מזינו מחולק לחלק צפוני ולחלק דרומי על ידי מצר, כשהחלק הצפוני הוא הגדול והעמוק יותר.

הפארק המחוזי בון אקו (Bon Echo) כולל את החלק המרכזי של האגם, ובו נמצא גם המצר שבין חלקי האגם, וכן "סלע מזינו", שגובהו כ-100 מטר. על הסלע נמצאים 260 ציורי סלע קדומים.

בשפך האגם לנהר המיסיסיפי ממוקם סכר, שמטרתו לווסת את זרימת המים היוצאת מן האגם. בחורף קופאים פני האגם וניתן להחליק עליו במזחלת.

שמו של האגם נגזר משיבוש של שם אינדיאני קדום. בניב האלגונקי הוא נקרא Mazinaabikinigan-zaaga'igan, שמשמעותו הוא "אגם הדמות הצבועה". מקור השם הוא עקב ציורי הסלע שהותירו אחריהם השבטים הילידים הקדומים. ציורים אלו, החרוטים על "סלע מזינו" הנצפה מהאגם, כוללים מעל ל-260 דמויות, מהם חרוטים (פטרוגליפים), ומהם רשומים בצבע (פיקטוגרפים). אוסף זה הוא הגדול ביותר בקנדה, והוא מכיל - בין השאר - סמלים ודמויות מהמיתולוגיה האינדיאנית המקומית הקדומה.

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.youtube.com/watch?v=nkwBvl6ijK4 פארק בון אקו שכולל את החלק המרכזי של האגם] באתר יוטיוב

קטגוריה:אונטריו: ימות ואגמים
איוואן קליימיונוב

איוואן טרנטייביץ' קליימיונוב (ברוסית: Иван Терентьевич Клеймёнов; 13 באפריל 1898 - 10 בינואר 1938) היה מדען סובייטי ומאבות מדע הטילים בברית המועצות.

== חייו ==
בשנת 1928 סיים קליימיונוב את לימודיו ב"אקדמיית זוקובסקי להנדסה של חיל האוויר" (Военно-воздушная инженерная академия имени профессора Н. Е. Жуковского) ובשנים 1932–1933 עמד בראשה של "מעבדת דינמיקת הגזים" הסובייטית (Soviet Gas Dynamics Laboratory). לאחר שאוחדה המעבדה עם ארגוני מחקר אחרים והפכה ל"מכון המחקר להנעה סילונית" (Jet Propulsion Research Institute) הועמד קליימיונוב בראש המכון החדש.

בשנים 1929 עד 1933 השתתף יחד עם עמיתו סרגיי קורוליוב בתכנונו של משגר הרקטות קטיושה, בו נעשה שימוש רב במהלך מלחמת העולם השנייה.

בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים של יוסיף סטלין, הודח קליימיונוב והושם במאסר יחד עם מספר חוקרים אחרים במכון, כגון סגנו גאורגי לנגמק ומתכנן המנועים ולנטין גלושקו על בסיס האשמות כוזבות. קליימיונוב ולנגמק עברו מסכת עינויים בסופה הועמדו למשפט כוזב והוצאו להורג. 

לאחר מותו, בשנת 1955, טוהר שמו במסגרת המדיניות החדשה לאחר מותו של סטלין ובשנת 1991 הוענק לו אות גיבור העבודה הסובייטית (Герой Социалистического Труда), שהוא האות הגבוה ביותר עבור הישגים יוצאי דופן בכלכלה לאומית ובתרבותה. שמו של קליימיונוב הונצח בקריאת מכתש על פני הירח על שמו, מכתש קליימיונוב.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.space.hobby.ru/organizations/kleymenov.html ביוגרפיה של קליימיונוב] 

קטגוריה:מדענים סובייטים
קטגוריה:מהנדסים סובייטים
קטגוריה:מהנדסי אווירונאוטיקה סובייטים
קטגוריה:תוכנית החלל הסובייטית
קטגוריה:גיבורי העמל הסוציאליסטי
קטגוריה:קורבנות הטיהורים הגדולים
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1899
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1938
נשיקה אסקימואית

לוחם [[מאורי מנשק חייל אמריקאי ב"נשיקה אסקימואית" בטקס קבלת פנים מאורי]]
נשיקה אסקימואית היא כינוי בתרבות המערב לביטוי הפיזי המקובל של ברכה או קבלת פנים אצל האינואיטים (אסקימואים). הנשיקה האסקימואית מתבצעת על ידי חיכוך הדדי של האפים

רבים חושבים כי מקורה של הנשיקה האסקימואית היא בהימנעות מחשיפת השפתיים והצמדתן בנשיקה רגילה, בשל הכפור העז המאפיין את המקומות בהם חיים האסקימואים, אך זו טעות נפוצה ואין הדבר נכון. למעשה, מחוות חיכוך האפים בתרבות האסקימואית מקבילה ללחיצת יד ואין לה משמעות כלשהי של ארוטיקה או תשוקה רומנטית. המנהג התפתח ככל הנראה בשל העובדה כי בדרך כלל, כאשר נפגשים האסקימואים, רק חלק קטן מפניהם חשוף ובו קצה האף והעיניים. 

מנהג זה מקובל גם בתרבות המאורים בניו זילנד ובעוד מספר תרבויות בעולם.

הסרט "נאנוק איש הצפון" של רוברט פלאהרטי מ-1922 היה הסרט התיעודי הראשון שהציג את הנשיקה האסקימואית לעולם המערבי וייתכן כי בזכותו למדו רבים במדינות המערב על קיומו של מנהג זה.

==ראו גם==

*נשיקה
*אינואיטים
==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:מחוות גופניות
קטגוריה:זוגיות
אסקימואית
קטגוריה:אף
Logic Pro

לוג'יק (בעבר Logic Audio וכיום Logic Pro) היא תוכנת DAW (תוכנה לעריכת אודיו דיגיטלי) מקצועית, שמגרסה 6 ואילך מיועדת לשימוש אך ורק על גבי מחשבי אפל<ref></ref>.

בשנת 2002 קנתה חברת "אפל" את חברת "Emagic", המפתחת המקורית של התוכנה, ומאז שייכת התוכנה לאפל ומשווקת כחלק מחבילת "Apple Logic Studio" לעריכה מקצועית של אודיו. גרסאות 7, 8 ו-9 של התוכנה הגיעו על גבי מספר תקליטורי DVD, בעוד הגרסה הנוכחית של התוכנה, "Logic Pro X", שיצאה בשנת 2013, ניתנת לרכישה אך ורק דרך חנות האפליקציות של אפל (App Store), המותקנת במחשבי Mac, במחיר של 199$, זול משמעותית מתוכנות מתחרות בענף, דוגמת Cubase ו-Pro Tools.

לאחר שלוש גרסאות דומות בממשק המשתמש, בגרסה האחרונה (X) שהיא הגרסה העשירית של התוכנה, שונה ממשק המשתמש, ולמעשה התוכנה עוצבה מחדש בצורה דומה לתוכנה Garageband, שהיא תוכנה למוזיקאים מתחילים, הניתנת להתקנה ע״ג מחשבי Mac, אך גם על גבי המכשירים הניידים של אפל, דוגמת iPhone ו-iPad. למרות העיצוב הפשוט והידידותי שמזכיר את Garageband, התוכנה שמרה על המורכבות ומגוון כלי העבודה המקצועיים שלה, ואף הוסיפה תכונות חדשות, כגון Drummer (מתופף וירטואלי), Flex Pitch (מודול לתיקון זיופים, בעיקר זיופי שירה) ושיפור ניכר במגוון כלי הנגינה והסינתיסייזרים המובנים בה, כמו גם ״שלט״ למכשיר האייפד בשם Logic Remote הניתן להורדה בחינם, המאפשר לנגן או לבצע מיקס לשירים בתוכנה דרך הטאבלט של אפל.

התוכנה זכתה לביקורות נלהבות של מגזיני האודיו המקצועי המובילים בעולם, דוגמן Computer Music ו-Sound on Sound, ונחשבת היום כאחת מהתוכנות המובילות בעולם ליצירה והפקה של מוזיקה באופן מקצועי<ref></ref>.

בניגוד לפורמט "הכלים הווירטואליים" הנפוץ "VST" (של חברת "Steinberg"), התוכנה תומכת בפורמט AU (יחידות אודיו) של חברת "אפל". בשל תפוצתם המוגבלת יחסית של מחשבי אפל (ומקינטוש בפרט) בישראל, גם תפוצתה של "Logic" בישראל נדירה יחסית.

התוכנה מגיעה עם תוספים (פלאג-אינים) רבים, בהם מודל הפסנתר החשמלי EVP88, הסאמפלר EXS24 והריוורב (אפקט תהודה) מבוסס דגימות השטח Space Designer, שיחד עם כלים חזקים נוספים (בהם גם כמה סינתיסייזרים משוכללים ומערכת ה-Apple Loops המתוחכמת) הופכים אותה לתוכנת ההפקה המושקעת והמלאה ביותר בשוק. גודלה של התוכנה, לאחר הורדת התוספות, ללא תוכנות פלאג-אין מצד שלישי, היא מעל ל-50 ג'יגה בייט.

גם הסינתיסייזרים שמגיעים עם התוכנה, בהם Scarpelture שמשמש כסינתיסייזר היברידי ו-ESM, סינטי מונופוני שפופולרי במיוחד בקרב יוצרי טראנס פסיכדלי (שיוצרים איתו לרוב את תפקיד הבייסליין), פופולריים ברחבי העולם.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:תוכנות עריכת אודיו
קטגוריה:מוזיקה אלקטרונית
אינקובציה (טקס)

אינקובציה היא טקס דתי שבו ישנים במקום מקודש מתוך כוונה לחלום חלום בהשראה אלוהית או להירפא ממחלה. מאמיניו של אסקלפיוס, אל הרפואה של היוונים והרומים, היו ידועים בכך שביצעו את הטקס כאשר חלו. מתנות רבות שהיוו חלק מהטקס נמצאו באפידאורוס, פרגמון ורומא ומהן ניתן ללמוד על הכבוד הרב שרחשו לטקס זה. האינקובציה אומצה על ידי מספר פלגים נוצריים והיא עדיין בשימוש במספר מנזרים יווניים.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טקסים
ג'ים ונהג הקטר

ג'ים ונהג הקטר (בגרמנית: Jim Knopf und Lukas der Lokomotivführer, "ג'ים כפתור ולוקאס נהג הקטר") הוא ספר ילדים מז'אנר הפנטזיה שנכתב על ידי מיכאל אנדה, ואויר על ידי פ. י. טריפ (F.J. Tripp). הספר יצא לאור בגרמניה בשנת 1960.

הספר תורגם לשפות רבות וזכה בפרס אנדרסן ב-1962. בעקבותיו נכתב ספר ההמשך ג'ים וכנופיית ה-13 (בגרמנית: Jim Knopf und die Wilde 13).

הספר יצא לראשונה בעברית בהוצאת אביגיל בתרגום לנדה מטלון, ואחר כך בסדרת מרגנית בהוצאת זמורה-ביתן-מודן. כמו כן, שודרה בארץ (בתחילת שנות ה-2000) סדרת אנימציה שהתבססה על שני הספרים הנ"ל ונקראה "ג'ים בוטן". הסדרה שודרה בערוץ "פוקס קידס" (ערוץ דיסני של היום). בשנת 2018 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "ג'ים ונהג הקטר", בהפקה גרמנית ובהשתתפותה של שירלי מקליין.

עלילת הספר מתרחשת במאה ה-20, ומתוארים בו מכשירי טלפון, פנסי כיס עם סוללות, גומי לעיסה, שירותי דואר סדירים וספינות נוסעים חוצות אוקיינוס, אך לתוך מציאות זו נמזגים זמנים אחרים (כך לדוגמה: סין בספר היא עדיין אימפריה קיסרית מפוארת, ואינדיאנים ואסקימואים חיים בצורת חייהם המסורתית). כמו כן מתוארים בספר מקומות גאוגרפיים פנטסטיים (לדוגמה: הגיבורים מגיעים ל"כתר העולם", שרשרת הרים הצבועה פסים אדומים ולבנים, וכן מתוארת עיר הדרקונים, הנמצאת ב"ארץ אלף הרי הגעש").

== תקציר העלילה ==
עלילת הספר נפתחת באי קטנטן ושלו בשם "נוחיה", בו מתגוררים אנשים מעטים. בארמון, בין שתי פסגות ההר אשר בנוחיה, מתגורר המלך אלפונס השנים עשר פחות רבע. חיים איתו באי גם נתיניו: מר שרוולי, שכמעט אינו עושה דבר פרט להיותו נתין ונתון לממשל; גברת מהה האימהית, בעלת חנות המכולת; לוקס נהג הקטר; וקטורה, הקטר הרגשנית וטובת המזג.

יום אחד מביאה ספינת הדואר, שהיא הקשר היחיד של האי לעולם, חבילה מסתורית, המיועדת לגברת תותבת אשר כתובתה "קומה שלישית, הרחוב הישן, בוכיה". השולח המסתורי של החבילה הוא "13".

כיוון שהדוור אינו מכיר ארץ בשם בוכיה, הוא משאיר את החבילה בנוחיה בעלת השם הדומה. המלך מחליט שהחבילה שייכת לגברת מהה, מכיוון שהיא האישה היחידה הנמצאת באי. תושבי האי מגלים לתדהמתם כי החבילה מכילה תינוק קטן שחום עור. לוקס נהג הקטר מעניק לו את השם ג'ים, שמאוחר יותר הופך לג'ים כפתורי, וגברת מהה מאמצת את התינוק החביב.

ג'ים גדל לנער שובב, המשמח את לב כולם, אך כיוון שהמלך אלפונס צופה כי חצי הנתין שנוסף לאי הקטנטן יגדל ברבות הימים ויהיה לנתין שלם, הוא מבקש מלוקס לסלק את קטורה הקטר מהאי כדי למנוע את הצפיפות הבלתי נסבלת.

לוקס מחליט לעזוב את נוחיה עם קטורה, מאחר שאין טעם לחיי נהג קטר ללא הקטר שלו, וג'ים, הכרוך אחרי לוקס, מבקש ומקבל ממנו אישור להצטרף אליו במסעו ההרפתקני אל הבלתי נודע.

קטורה מגלה יכולות אמפיביות, והשניים חוצים את הים, מגיעים לפינג בירת סין, ומשם ממשיכים למסע הרפתקאות בחיפוש אחר לי סי, בתו של קיסר סין שנחטפה לעיר הדרקונים.

השנים פוגשים את טור-טור ה'ענק למראית עין', ואת נפומוק הדרקון למחצה, שאינו גזעי מספיק כדי שירשו לו להתגורר בעיר הדרקונים. לבסוף הם מגיעים לעיר הדרקונים, מכניעים את גברת תותבת ומחלצים את הנסיכה יחד עם חבריה האסורים. בסיום הספר מתארסים ג'ים והנסיכה.

==קישורים חיצוניים==
 (באנגלית)

* [https://www.nli.org.il/he/books/NNL_ALEPH990048764300205171/NLI ג'ים ונהג הקטר], באתר הספרייה הלאומית

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ספרי מיכאל אנדה
קשת זווית

קשתות זווית ב[[מנזר הוסיוס לוקאס. הקשת האמצעית בצילום היא קשת רגילה ושתי הנוספות הן קשתות זווית]]
קשת זווית או סקווינץ (באנגלית: Squinch) היא רכיב מבני המבוסס על קשת המשמש על מנת למלא את הזוויות העליונות של חלל מרובע כך שניתן יהיה ליצור בסיס תקין על מנת להניח עליו כיפה מצולעת או עגולה. השימוש בקשת הזוויתית הוא לרוב בחללים ריבועיים הנקטמים בפינותיהם על ידי ארבע קשתות זוויתיות היוצרות למעשה מתומן משוכלל שצורתו מספיק קרובה לעיגול כדי לבנות מעליו כיפה. לרוב, המשולש ישר הזווית שנוצר במישור האופקי בין הקשת הזוויתית ממולא ברצף קשתות בעלות רדיוס ומפתח הולך וקטן עד הפינה של החלל ויוצרות מעין קמרון פינתי קטן בצורת חצי חרוט שכוּב.

היה זה פתרון פרימיטיבי לבעיה, כאשר פתרון יותר טוב סופק עם פיתוח הפנדנטיבה באדריכלות הביזנטית. ניתן להכין קשת זווית באמצעות בנייה החוצה מהזווית על זיזים, או באמצעות מילוי הפינה עם לבנים המונחות בתנועת מלקחיים, או באמצעות בניית קשת או מספר קשתות זיזים במבנה דיאגונלי לאורך הפינה.

באדריכלות אסלאמית, ובייחוד בממלכת פרס שהיא המקום המשוער שבו היא הומצאה, קשת הזווית החליפה את המבנים הנטיפיים-זיזיים הידועים כמוקרנאס. כמו כן, קשת הזווית הייתה נפוצה מאוד בכנסיות הנצרות המוקדמת של אירופה עד המאה ה-6 לערך.

==קישורים חיצוניים==

* 

זווית
מדריך ארץ ישראל

מדריך ארץ ישראל
מדריך ארץ ישראל של זאב וילנאי הוא מדריך לטיולים בארץ ישראל ובארצות שכנות לה. מהדורות של המדריך הודפסו בשנים: 1941, 1943, 1950. הוצאת אריאל הדפיסה מהדורה נוספת של אחדים מחלקי המדריך, כמו מדריך ירושלים ומדריך חיפה והצפון - כולל השלמות בסוף המדריך.

==חלקי המדריך== 

המדריך כולל שבעה חלקים:
# סקירה כללית.
# ירושלים, יהודה, ים המלח והשומרון
# תל אביב, השרון, השפלה והנגב.
# חיפה, העמקים, הגליל והחרמון
# עבר הירדן, הבשן, החורן, וסיני.
# ביבליוגרפיה עברית ולועזית.
# תחבורה ונסיעה.

==מבנה==

הכרכים המתארים את חבלי הארץ, בנויים פרקים-פרקים. כל פרק מתאר את אזור מתוך חבלי הארץ. לאחר תיאור כללי של האזור מובאים מסלולי הסיור באותו אזור. אם המסלול ממשיך מעבר לאזור, יש הפניה לעמוד המצוי בפרק של אזור היעד.

דוגמה:
הפרק: חיפה.
סקירה כללית
א. חיפה התיכונה: הנמל - העיר העתיקה -הדר-הכרמל.
ב. חיפה המזרחית: הרובע הערבי - תחנת החשמל.
ג. גשר רושמיה - תל-עמל - נוה שאנן = וסביבתה.
ד. חיפה המערבית: המושבה הגרמנית - בת גלים.
ה. מערת אליהו הנביא - תל שקמונה - מרחצאות הים.

הסקירה של האזור מתחילה בתיאור כללי. בחיפה: היותה בירת הצפון, הנמל הגדול, מפעלי התעשייה (השלישית בארץ) ועל הגידול המהיר באוכלוסייה המאפיין אותה. נתונים גאוגרפיים על האקלים ועל המשקעים, היכן היא מוזכרת במקורות יהודיים ושרותי התחבורה, תוך הפנייה לכרך השביעי.

לאחר מכן סקירה מפורטת של תולדות העיר: אינה מוזכרת בתנ"ך, שמות קודמים חיפה או "חיפא", ותל שקמונה, בהערות מובאים ששת שמות העיר בלועזית, עד לתיאור התפתחות העיר אחרי הכיבוש הבריטי בשנת 1918.

אחרי סקירה מוצג לוח תאריכים בתולדות העיר. לראשונה חיפה מוזכרת בתלמוד - בקרוב בשנת 250. האירוע האחרון בלוח הוא: "התקפת האוויר הראשונה על ארץ ישראל בחיפה במלחמת העולם - 15 יולי 1940".

ולבסוף תרשים של חיפה כולה, על שכונותיה.

במדריך יש תרשימים של מפות, צילומים של עתיקות שנמצאו באתרים והערות הכוללות את המקורות לדברים המובאים בכתובים.

קטגוריה:ספרי ארץ ישראל
דיוניסיוס הראשון (טיראן סירקוסאי)

דיוניסיוס הראשון או דיוניסיוס הזקן (432 לערך – 367 לפנה"ס; ביוונית Διονύσιος, בלטינית Dionysius) היה טיראן סירקוסאי (סירקוזה), כבש ערים אחדות בסיציליה ודרום איטליה, לחם נגד התרחבות השפעתה של קרתגו בסיציליה, והפך את סירקוסאי לחזקה ולמשגשגת ביותר מבין הקולוניות היווניות במערב. הוא נחשב בעיני הקדמונים כדוגמה לרודן מן הסוג הגרוע ביותר – אכזר, חשדן ונקמן.

==קורות חייו==
בצעירותו עבד דיוניסיוס כפקיד במשרד ציבורי. לאור הישגיו במלחמת קרתגו, שהחלה בשנת 409 לפנה"ס, הוא נבחר בשנת 406 לפנה"ס למפקד העליון של הצבא. תוך זמן קצר הוא הפך לטיראן. בין השנים 397-392 לפנה"ס הוא פתח במלחמות הסיציליאניות כנגד קרתגו, בהצלחה מעורבת. הוא פתח גם במבצע צבאי נגד רג'יו די קלבריה, וכנגד שותפותיה ביוון הגדולה.

לפי מקורות שונים, הוא הורעל למוות על ידי רופאו, בעצת בנו, דיוניסיוס השני.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:יוונים בתקופה ההלנית
קטגוריה:טיראנים ביוון העתיקה
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-4 לפנה"ס
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-5 לפנה"ס
גלגל אופניים

עותק של הפסל במוזיאון ישראל
"גלגל אופניים" (1913/1916) הוא פסל מאת האמן הצרפתי מרסל דושאן. הוא נחשב כפסל הרדי מייד הראשון.

"גלגל אופניים" מורכב משרפרף בעל מושב עץ עגול, בגובה של 60 ס"מ, עליו הרכיב דושאן גלגל של אופניים הפוך. גובהו הכולל של "גלגל אופניים" הוא 129.5 ס"מ ורוחבו הוא 63.5 ו-41.9 ס"מ. הוא נוצר בשנת 1913 בסטודיו הפריזאי של דושאן. באותה עת, העיד דושאן, תפיסת האובייקט הייתה כעל מוקד התבוננות מסקרן, כמעט כמו "להבות אש באח".

מבחינה איקונוגרפית משקפת העבודה את התעניינותו של דושאן במכונות ובתהליכי מכונה. כמו ביצירתיו "מטחנת שוקולד" ו"הזכוכית הגדולה", גם בעבודה זו מופיע פעולה מכנית עקרה בדמותו של הגלגל, אשר הוצא ונוטרל מתפקודו המקורי.

בשנת 1916 יצר דושאן מחדש את "גלגל אופניים" בדירתו בניו יורק, לאחר שהאובייקט המקורי נעלם. היצירה נעשתה ביחד עם קבוצה של פסלי רדי מייד נוספים שנעשו בין השנים 1916–1917. בשנת 1964 יצר דושאן מהדורה של העתקים (הכפלה) מעבודה זו.

עותקים של היצירה נמצאים באוסף מוזיאון פילדלפיה לאמנות, במוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ובמוזיאונים נוספים. האמן הישראלי אריה ארוך יצר לעצמו העתק של העבודה אותו הציב בדירתו שבירושלים.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:פסלי כיסאות
קטגוריה:מרסל דושאן
קטגוריה:יצירות משנת 1913
קטגוריה:1913 בצרפת