משכית

שמלת שחור-לבן של משכית
[[רות דיין (מימין) ומלכת היופי שרה טל, אוחזות בחולצה בחנות "משכית", 1956]]
עולה מתימן שעבד עבור "משכית", 1960]]
משכית הייתה חברה ממשלתית לייצור ושיווק אוּמנות מקומית בתחומי הטקסטיל, הצורפות ועבודות עץ זית שפעלה בישראל בין 1954 ו-1994 וזכתה לתחייה מחודשת בשנת 2014. בראש "משכית" ניצבה מייסדת החברה והרוח החיה בה, רות דיין.

מוצרי החברה יוצרו על ידי אומנים מבני העלייה ההמונית מתוך שלוש מטרות: לספק לעולים תעסוקה ופרנסה, לשמר את המסורת החומרית והתרבותית של העולים ולקרב את החברה הישראלית לעלייה מתוך ערכי תרבות ואסתטיקה ולא רק מתוך תדמית של מצוקה ומחסור. עבודות משכית, שהתבססו על דגמים ומסורות שהביאו עולי עדות המזרח הפכו ברבות השנים לשם נרדף לאומנות ישראלית מקורית, בפרט בתחומי צורפות התכשיטים וכלי היודאיקה, האריגה, הרקמה, הסריגה ועיצוב האופנה ששילבו פולקלור עם עיצוב מודרני. לדברי אוצרת האתנוגרפיה במוזיאון ארץ ישראל, בתיה דונר: "בתקופה שבה נדרשו כל העולים לשכוח את עברם ולהשתלב במדינה הצעירה, ניסחה עבורם משכית את עברם כמקור לתחושת ערך". מוצרי משכית שימשו כמתנות רשמיות של מדינת ישראל לדיפלומטים ולראשי מדינות.

==תולדות משכית==
בשנת 1949 עבדה רות דיין כמדריכת עולים במושבי העולים בפרוזדור ירושלים. היא וחוקרת הפולקלור זהרה וילבוש הבחינו במיומנות הנשים בתחומי מלאכת היד וביצירותיהן. דיין החליטה לנסות ולהפוך את העיסוק למקור פרנסה ושימור תרבותי, וביצעה בכך תפנית מההכוונה הרשמית שניסתה לחנך את העולים לעיסוק בחקלאות. פרויקט איתור הנשים (והגברים, רובם צורפים ממוצא תימני), הדרכתן ושיווק ראשוני של יצירותיהן נקרא פרויקט "אשת חיל". כעבור כחמש שנים, בעידוד ובתמיכה של גולדה מאיר וטדי קולק (היו"ר הראשון של "משכית") הפך הפרויקט לחברה ממשלתית. ההזמנה הראשונה מ"משכית" הייתה של בית החרושת "אתא".

פיני לייטרסדורף, מעצבת אופנה ילידת הונגריה, נשכרה על ידי דיין לשמש כמעצבת האופנה הראשית של "משכית". גם בן זוגה, הצייר יוחנן סימון, תרם הדפסים לבדי החברה. היא רקחה מהתרומות האותנטיות של היוצרים ומחינוכה הקלאסי-קוסמופוליטי עיצוב מקורי, ייחודי, ששילב את התנ"ך, קיבוץ הגלויות, נופי ארץ ישראל ואורהּ עם קו נקי ומודרני שהגדיר "ישראליות". בין עיצוביה הבולטים היו מעיל "מדבר" ושמלת "עין גדי". מעצבת הטקסטיל הראשית של החברה הייתה נאורה ורשבסקי. את מחלקת הצורפות הקימה חנה ליבון, בוגרת מגמת צורפות בבצלאל. היא נשכרה ע״י רות דיין, והייתה מעורבת בגיוס את הצורפים הראשונים ומתן התדמית הייחודית של מחלקת הצורפות בתחילת דרכה. מנהל מחלקת הצורפות החל משנת 1964 היה משה בן דוד.

מוצרי "משכית", כולם על טהרת עבודת היד, תוצרת הארץ וחומרים משובחים, פנו אל קהל אמיד, ברובו תיירים יהודים ונוצרים מארצות הברית. חנויות "משכית", שהראשונה בהן נפתחה ב-1954 ברחוב הירקון מול מלון דן תל אביב, עוצבו בקו קלאסי יוקרתי כמוזיאון או גלריה והמחירים היו גבוהים. בשנות ה-60 נפתח בית משכית בירושלים.

בשנת 1962 עזבה משכית את החנות ברחוב פרישמן ועברה למרתף של בית אל על.

ב-1964 נקלעה "משכית" לקשיים עקב ניהול כושל וכמעט עמדה להימכר לידיים פרטיות, אלא שוועדת שרים לענייני כלכלה החליטה לשמר אותה כחברה ממשלתית. אחרי מלחמת ששת הימים הועשרו דוגמאות הרקמה של משכית באמנות רקמת-שמלות פלסטינית ובדואית, ולמצאי שלה התווספו מוצרי מקלעת-קש כחלק מחזון כור-ההיתוך שכלל ערבים ויהודים כאחד.

בין 1970 ל-1977 הפכה "משכית" לחברה פרטית (בתחילה הותירה הממשלה בידיה חלק ממניות החברה), בהתליך שהחל עם מכירת החברה לחברת משקיעי ישראל בשנת 1970 במחיר מיליון לירות. ב-1978 פרשה רות דיין מהנהלת החברה ועברה לארצות הברית. לאחר מכן פרשה לייטרסדורף ולא נמצאו לה מחליפים הולמים שיקדמו את העיצוב לפי מגמות חדישות. מוצריה הפכו מיושנים והחברה נקלעה להפסדים, עד שנסגרה סופית ב-1994.

== כיום ==
ב-2014 הושק המותג מחדש ביוזמת מעצבת האופנה שרון טל אשר הצליחה לגייס את רות דיין לטובת המאמץ. עם המשקיעים במיזם נמנה סטף ורטהיימר. הדוגמנית שהובילה את הקולקציה הראשונה ששמה "הומאז' 2014" הייתה נועם פרוסט. בסתיו–חורף 2015 הושקה קולקציה בהשראת קרמיקות מקוריות של האמנית בתיה סרנגה אשר עבדה עם בית האופנה משכית בשנות ה-70. כיום יושב בית האופנה משכית ברחוב הצורפים 14, יפו.

== גלריה ==
<gallery>
קובץ:Flickr - Government Press Office (GPO) - Old Jaffa.jpg|צילומי דוגמנות לאופנת משכית, 1970
קובץ:Africa by Ruth Zarfati.jpg|"אפריקה", הדפס טקסטיל עבור משכית, שנות ה-60. מאת רות צרפתי.
קובץ:Flowers by Ruth Zarfati.jpg|"פרחים", הדפס טקסטיל עבור משכית, שנות ה-60. מאת רות צרפתי.
קובץ:Maskit 2.jpg|בית משכית ברחוב הרב קוק בירושלים
</gallery>

== ראו גם ==
* בתי הרגליים

==לקריאה נוספת==
* בתיה דונר, משכית - מארג מקומי, מוזיאון ארץ ישראל, תשס"ג - 2003
* נורית בת יער, שיכרון עיצובים – אמנות האופנה בישראל 1948 - 2008, הוצאת רסלינג, 2010
* 

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*כרזה - [http://web.nli.org.il/sites/NLI/Hebrew/digitallibrary/pages/viewer.aspx?docid=NNL03_EDUSP5051&presentorid=NLI_EDU&searchurl=http%3A%2F%2Fweb.nli.org.il%2Fsites%2Fnlis%2Fhe%2Feducation%2Fpages%2Fresults.aspx%23%3Fquery%3Dlsr16%2Cexact%2C%D7%A4%D7%A8%D7%99% חדש במשכית!] - מעריב, 25 במאי 1970, משאב הוראה מתוך [http://web.nli.org.il/sites/nlis/he/education/Pages/default.aspx אתר החינוך] של הספרייה הלאומית
* 
* 
* 
* 
* 
* [http://www.nostal.co.il/Site.asp?table=Terms&option=single&serial=1339&subject=%F2%F1%F7%E9%ED%20%F9%E4%E9%E5 חנות משכית] באתר "נוסטלגיה און-ליין"
* [https://www.kan.org.il/Podcast/item.aspx?pid=21788 רות דיין ומשכית], במסגרת הסכת עולמי עם יצחק נוי, תאגיד השידור הישראלי - כאן, 18 באפריל 2021
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ישראל: תעשיית טקסטיל
קטגוריה:חברות ממשלתיות בישראל
קטגוריה:ישראל: עיצוב