OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
דוד לביא

דוד לביא (נולד ב-19 בפברואר 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.

== קריירה ==
לביא גדל בנתניה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנערים של מכבי נתניה. לקבוצת הבוגרים הגיע באמצע שנות ה-70, וזכה עימה בתוארי אליפות ובגביע המדינה.

בנתניה שיתף פעולה עם עודד מכנס ויחד היו לצמד החלוצים הפורה ביותר בליגה הראשונה מסוף שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80.

לביא הבקיע שערים רבים בנגיחות ראש ולכן זכה לכינוי "ראש פז". הוא זכה בתואר מלך השערים של הליגה ארבע פעמים - בעונות 1977/1978, 1979/1980, 1983/1984, 1984/1985.

בסה"כ הבקיע לביא 158 שערים ב-362 משחקים בליגה העליונה והוא מדורג במקום השמיני בטבלת מלך השערים של ליגת העל בכל הזמנים.

בנוסף למכבי נתניה, שיחק לביא בבית"ר תל אביב ותקופה קצרה במכבי השקמה/רמת חן ולאחר מכן פרש.

ללביא שתי הופעות בנבחרת ישראל, שתיהן במשחקי ידידות מול .

==תארים והישגים==
;מכבי נתניה
*אליפות (3): 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983
*גביע המדינה (1): 1977/1978
*אלוף האלופים (4): 1973/1974, 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983

;תארים אישיים
*מלך השערים של ליגת העל (4): 1977/1978, 1979/1980, 1983/1984, 1984/1985

== קישורים חיצוניים ==

* 

קטגוריה:כדורגלנים ישראלים
קטגוריה:חלוצי כדורגל ישראלים
קטגוריה:נתניה: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני מכבי נתניה
קטגוריה:כדורגלני בית"ר תל אביב
קטגוריה:כדורגלני מכבי השקמה רמת חן
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ישראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1956
הולגר קראפורד

אלף אריק הולגר קראפורד (בשוודית: Alf Erik Holger Crafoord; 25 ביולי 1908 – 21 במאי 1982) היה תעשיין שוודי, שנודע בעיקר בגלל שהקים יחד עם אשתו בשנת 1980, שמעניקה כל שנה את פרס קראפורד למחקר מדעי.
== חייו ==
קראפורד נולד בסטוקהולם, שם גם סיים את לימודיו ב (SSE). לאחר סיום לימודיו, הצטרף לחברה בשם Åkerlund & Rausing, והפך למנכ"ל שלה בשנת 1946 ויו"ר הדירקטוריון בשנת 1968. בשנת 1964 הוא הקים ביחד עם המדען פרופ' בעיר לונד חברה בשם שיישמה את מחקריו של הולוול בחקר כליות מלאכותיות. החברה ייצרה כליות מלאכותיות ונכנסה בשנת 1967 לייצור המוני של מכונות דיאליזה לחולי כליות. בשנותיו האחרונות סבל קראפורד מדלקת מפרקים שיגרונית, ולכן קבע כי בין מקבלי פרס קראפורד, יהיו חוקרים שמחקרם יהווה פריצת דרך בחקר מחלה זו.

קראפורד יזם ומימן את הקמת המרכז הכלכלי בלונד, שהפך מאוחר יותר לחלק מאוניברסיטת לונד ונקרא (LUSEM), שנוסד בשנת 1961. החל מפברואר 2021, בית הספר זכה ל (AACSB ,EQUIS ,AMBA).

בשנת 1972 אוניברסיטת לונד העניקה לקראפורד דוקטור לשם כבוד לכלכלה.

הלך לעולמו בלונד ב-1982 בגיל 73.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://www.crafoord.se/en/ אתר האינטרנט הרשמי] של קרן קראפורד 

קטגוריה:שוודים
קטגוריה:תעשיינים
קטגוריה:פרס קראפורד
קטגוריה:אוניברסיטת לונד
קטגוריה:בוגרי בית הספר לכלכלה של סטוקהולם
קטגוריה:שוודים שנולדו ב-1908
קטגוריה:שוודים שנפטרו ב-1982
זמסקי סובור

דיון עם הצאר
זמסקי סובור (ברוסית: Земский собор; מילולית: "אספת כל המדינה") הייתה אספת נציגי העם משכבות שונות ברוסיה הצארית שהתכנסה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17.

האספה הראשונה זומנה על ידי איוואן הרביעי בשנת 1549. באספה השתתפו נציגי הכנסייה כולל ראש הכנסייה, חברי הדומה הבויארית ונציגי הערים השונות. תפקיד האספה היה לדון בשאלות של מדיניות חוץ ומדיניות פנים, היקף המיסים וכיוצא בזה. סמכות והרכב האספה לא היו מוגדרים היטב. במשך פעילות האספה ניתן להבחין בשש תקופות:
* 1549–1584 האספות התקיימו לפי החלטת איוואן הרביעי והיוו מוסד המייעץ לצאר. התקופה הסתיימה עם מות איוואן הרביעי.
* 1584–1610 האספה בחרה את הצאר והייתה כלי בידי הכוחות השונים בתקופת הצרות. לאור אי-יציבות בשלטון והופעת נסיכים כוזבים החלפת השלטון התקיימה בתדירות גבוהה.
* 1610–1613 בהיעדר צאר האספה היוותה את המוסד העליון של השלטון בכל התחומים.
* 1613–1622 תחילת שלטון שושלת רומנוב. האספה הייתה מוסד קבוע שמייעץ לצאר בנושאים כלכליים ומנהליים. הרכב האספה לא היה קבוע והותנה בנושאים שהועלו לדיון ודחיפותם. בשנת 1622 הופסקה פעילות האספה ל-10 שנים.
* 1632–1653 האספה התאספה בתדירות נמוכה אך השתתפה בהחלטות חשובות ביותר במדיניות חוץ ומדיניות פנים.
* 1653–1684 פעילות האספה קטנה בהדרגה.

זמסקי סובור הראשון (בשנת 1549) נערך במשך יומיים ובו הוחלט על השינויים במערכת המשפטית. הרכבו לא ברור וייתכן שהוא כלל שני בתים עם משתתפים שונים. זמסקי סובור של שנת 1566 הוא הראשון שלגביו קיימות עדויות כתובות על הרכבו והחלטותיו.

השתתפות נציגי הכנסייה הייתה חשובה לצורך מתן לגיטימציה להחלטות שהתקבלו. לקראת האספה הצאר היה מפרסם מודעה שכללה נושאים שיועלו לדיון ומספר משתתפים. בחירת המשתתפים התקיימה בערים ובמקומות ישוב נוספים. הרכב המשתתפים לא היה קבוע ונע בין 200 ל-500 איש. לאור כך שאספה הייתה יכולה לדון בנושאים במשך תקופה ארוכה רק בעלי מעמד ואמצעים היו יכולים להשתתף בה.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.krugosvet.ru/enc/istoriya/ZEMSKIE_SOBORI.html זמסקי סובור] 
* [http://gatchina3000.ru/brockhaus-and-efron-encyclopedic-dictionary/041/41809.htm זמסקי סובור] 
* 

קטגוריה:רוסיה הצארית
קטגוריה:רשויות מחוקקות לשעבר
ראזגרד

מגדל השעון בראזגרד
ראזגרד (בבולגרית: Разград) היא עיר בצפון-מזרח בולגריה, בירת מחוז ראזגרד. העיר המודרנית בנויה על חורבות העיר הרומית אבריטוס מהמאה ה-2 וממוקמת על גדות נהר באלי לום. מבין סמליה של העיר ניתן למנות את מסגד איברהים פאשה, שנבנה ב-1530, כנסיית ניקולאס הקדוש, שהוקמה ב-1860, ומגדל השעון, שנבנה ב-1864.

== היסטוריה ==
במקום מצויים שרידי יישוב מתקופת הממלכה התראקית המתוארכים למאה ה-5 לפנה"ס. נמצאו שרידי מטבעות מתקופת מלכי מוקדון: פיליפוס השני, פיליפוס השלישי ואלכסנדר הגדול.
במאה ה-1, בתקופת הקיסר קלאודיוס, הפך האזור לפרובינציה רומית, ובעת הזו הוקמה העיר אבריטוס. ב-251 נערך בסמיכות לעיר קרב אבריטוס, אשר במהלכו הביסה קואליציה של שבטים גותיים את צבאו של הקיסר הרומי דקיוס, אשר נהרג בקרב. ב-447 נכבשה העיר על ידי ההונים. בהמשך עבר האזור לחזקת האימפריה הביזנטית, וב-586 הוחרבה העיר עד היסוד על ידי האווארים. מלאכת שיקומה והרחבתה של העיר התבצעה בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, עת הפכה העיר למרכז מסחרי ותרבותי. אז גם החלה להופיע בכתובים בשם Hrazgrad, שהוא כנראה נגזרת שמו של אל השמש הסלאבי Hors מן התקופה הפגנית של העמים הסלאבים. ב-1388 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, שוחררה העיר על ידי כוחות צבא האימפריה הרוסית והפכה חלק מנסיכות בולגריה, שהפכה מאוחר יותר למדינת הלאום בולגריה.

== כלכלת העיר ==
בעיר קיימים חברה לייצור תרופות גנריות, מפעלים לייצור מזון ושימורי מזון, מספר מאפיות, מפעלי בשר ומוצריו, ויקב. כמו כן קיים בה מפעל לייצור חלקי מתכת למנועים תעשייתיים, מפעל לייצור כלי עבודה לבניין ומפעל לצעצועים. ב-2008 החלו עבודות נרחבות להפיכתו של הבסיס הצבאי, הממוקם בפאתי העיר, למתחם תעשייה ועסקים.

== אקלים ==
בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר טמפרטורות הקיצון המרביות נעות בין 39<sup>o</sup>c מעלות בקיץ ועד מינוס 26<sup>o</sup>c בחורף. רמת הדנובה חשופה לרוחות צפון מזרחיות ללא כל השפעה ממתנת של אקלים ים תיכוני, מכיוון הים השחור ולכן הקייצים חמים מאוד והחורפים קרים, כאשר עונות המעבר קצרות יחסית.

== תחבורה ==
העיר שוכנת 60 ק"מ מהעיר רוסה, 130 ק"מ מוארנה, ו-55 ק"מ מהעיר שומן. בשטח הרשות המקומית אין כבישים מהירים, אך מסילת הברזל בין סופיה לווארנה עוברת בסמוך לה, והתחנה המרכזית ממוקמת כ-5 ק"מ מחוץ לעיר. כמו כן ישנם מספר קווי אוטובוס הפעילים בשטח הרשות. שדה התעופה ונמל הים הקרובים מצויים בווארנה ונמל הנהר הקרוב הממוקם על גדות נהר הדנובה נמצא בעיר רוסה.

== הקהילה היהודית ==

בעיר ראזגרד מתועדת קהילה יהודית מאורגנת רק מסוף המאה ה-19. לעיר הגיעו פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית. בראשית המאה ה-20 גדלה הקהילה לכדי 200 נפשות. מספר מצומצם של בני הקהילה שירתו בצבא הבולגרי במלחמות הבלקן (הראשונה והשנייה) ובמלחמת העולם הראשונה. בתום מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-300 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל בין השנים 1947-1949. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.

==ערים תאומות== 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

*
קטגוריה:ערי מחוז ראזגרד
קטגוריה:קהילות יהודיות בבולגריה
אבי ליברמן

אבי ליברמן (נולד ב-15 במאי 1955 בנס ציונה) הוא כדורגלן עבר ישראלי, שיחק בליגה הראשונה בעמדת שוער בין השנים 1975-1990. עד אז עסק בתחומי ספורט נוספים הכוללים בין היתר כדורסל, קפיצה לגובה, טניס שולחן, התעמלות קרקע ועוד.

== קריירה ==
את הקריירה התחיל ליברמן בקבוצת סקציה נס ציונה והיה שוער נבחרות הנערים והנוער של ישראל בהדרכתו של דויד שוייצר. לאחר מכן, ליברמן התגייס לקורס טיס ושירת בהמשך בגדוד הנחל. באמצע שירותו, הוחתם על ידי קבוצת בית"ר תל אביב שבה שיחק את מרבית שנותיו. הוא החל לשחק בה באוקטובר 1975 כאשר הקבוצה שיחקה בליגה הלאומית, שהייתה אז הליגה הבכירה, ובין השאר עמד בשערה במשחק גמר גביע המדינה ב-1 ביוני 1977, בו הפסידה הקבוצה 0–1 למכבי תל אביב.

בינואר 1986 עבר ליברמן לקבוצת מכבי יפו וסייע לה להישאר בליגה הבכירה. בסוף אותה השנה, נבחר ליברמן על ידי מאמני ושחקני הליגה הראשונה לשחקן היעיל ביותר של השנה. בנובמבר 1986 עבר לקבוצת מכבי שעריים שבה שיחק חצי שנה. בשנת 1988, ליברמן חתם חוזה בקבוצת הפועל באר שבע, שבה שיחק שנתיים ועמה זכה בגביע הטוטו בשנת 1988. בשנתו האחרונה כשוער פעיל, נבחר בתוכנית הספורט של הרדיו כשוער השנה ושבוע לאחר מכן הודיע על פרישתו כשוער. לאחר מכן עבר עם אשתו וארבעת ילדיו לארצות הברית לתקופה של שנתיים, שימש כעוזר מאמן לניסים בכר וזאביק זלצר בין השנים 1992–1994 בעירוני אשדוד, ליגה ראשונה.

בסה"כ שיחק ליברמן 247 משחקים בליגה הבכירה וב-96 מהם לא ספג שער.
ליברמן היה ידוע כשוער בעל אינסטינקטים מצוינים ובעל יכולת גבוהה לעצירת פנדלים. לשיאו הגיע במשחק רבע גמר גביע המדינה בית"ר תל אביב נגד מכבי פתח תקווה שבה עצר ארבע בעיטות עונשין מ-11 מטר.

במהלך הקריירה, ליברמן חזר פעמיים מפציעות קשות אשר גרמו להפסקה של כשנה בקריירה שלו כשוער בכל פעם.

== חיים אישיים ==
אבי ליברמן מתגורר עם אשתו, מימי, ביישוב חד-נס ברמת הגולן. הוא מנהל את פארק הירדן.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שוערי כדורגל ישראלים
קטגוריה:כדורגלני סקציה נס ציונה
קטגוריה:כדורגלני בית"ר תל אביב
קטגוריה:כדורגלני מכבי יפו
קטגוריה:כדורגלני מכבי שעריים
קטגוריה:כדורגלני מכבי פתח תקווה
קטגוריה:כדורגלני הפועל באר שבע
קטגוריה:מועצה אזורית גולן: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1955
אאוזין

אאוזין Y
אאוזין B
אֵאוֹזִין (Eosin) הוא תרכובת כימית הנוצרת מתגובה של ברום ופלואורסצאין. קיימים שני סוגים של אאוזין, הקרובים זה לזה כימית: B - בעל גוון מעט יותר כחלחל, ו-Y - בעל גוון מעט יותר צהבהב. בשל צבעם נעשה שימוש בתגובה לשם צביעה. מקור שמו של האאוזין הוא במילה היוונית העתיקה Έως (Éōs, אאוס), אלת השחר במיתולוגיה היוונית.

אאוזין אינו מסיס במים, אך מסיס בכוהל ובתמיסות בסיסיות. התמיסה בעלת פלואורסצנציה ירקרקה ומשמשת לצביעת משי וצמר ולהכנת דיו צבעונית בתעשיית הוורנית. משמש בהיסטולוגיה בהכנת תכשירים מיקרוסקופיים, כחומר צבע בעל זיקה לציטופלזמה של התא. תערובת של אאוזין ומתילן כחול עוזרת להבחין בין סוגי תאי דם לבנים.

==ראו גם==
* צביעת המטוקסילין-אאוזין

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:צבעים
קטגוריה:כימיה אורגנית
קטגוריה:היסטולוגיה
שפירית הארגמן

גִּיחָנִית אַרְגָּמָן בעבר שפירית הארגמן (שם מדעי: Trithemis annulata) הוא מין של שפירית החיה בישראל ובאפריקה. שפירית הארגמן נפוצה בכל שטחי ארץ ישראל, בעיקר ליד מקווי מים. היא פעילה באביב ובקיץ, במשך שעות היום.

הזכר של שפירית הארגמן בולט בצבע הארגמן האדום שלו, אך בניגוד לשפירית האדומה, גם עורקי כנפיו צבועים בצבע אדום בולט. עיניו אדומות ומכסות את כל הראש, בטנו גלילית בצבעי ארגמן-ורוד-אדום. צבעי הנקבה הם צהוב עם עורקי כנפיים כתומים. מוטת כנפיה של שפירית הארגמן היא 60 מ"מ ואורכה כ-38 מ"מ. 

== גלריה ==
<gallery>
File:Handsome Trithemis annulata in Ein Gedi.JPG|שפירית הארגמן בעין גדי
File:Trithemis annulata2.jpg|שפירית הארגמן בטנזניה
File:Trithemis annulata Violetter Sonnendeuter rear.jpg|זכר של שפירית הארגמן ליד רומא, איטליה
</gallery>

==לקריאה נוספת==
* פנחס אמיתי, יונה זילברמן, "מדריך החרקים בישראל לילדים ולנוער", הוצאת מודן, 2006 - עמ' 62-63

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.tiuli.com/animal_info.asp?animal_id=141 שפירית הארגמן], באתר טיולי

== הערות שוליים ==

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פאליזו דה בובואה
קטגוריה:שפיריות
קטגוריה:ארץ ישראל: שפיראים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1807
אאול

האאול גוניב ב[[דאגסטן, היישוב אחרון שבו התגורר האימאם שאמיל לפני מעצרו, צילום מהעשור הראשון או השני של המאה ה-20]]
אָאוּל (ברוסית: аул) הוא סוג של כפר הררי בקווקז, שבו כל בית בכפר נסמך על הבית שלידו, או על מורד ההר שלידו, כשאלו משמשים כאחד מקירותיו. שאר קירות הבית עשויים מאבנים גדולות או מקרשים. הגג מכוסה בעפר או בשיחים ויש בו חור, המשמש כארובה ליציאת עשן המדורה המובערת בבית, לחימום ולבישול. המדורה מוקפת באבנים. הכפר מוקם במקום הקשה לגישה, כדי שיהיה קל לתושביו להתגונן מפני תקיפות שבטים עוינים. בגלל מלחמות הכיבוש, שניהלו הרוסים באזור במאה ה-19, התמעט מאוד מספר האאולים, כי תושביהם אולצו לגלות לטורקיה ולעבור מההרים לעמקים, כדי שלא יוכלו למרוד ברוסים.

המילה "אאול" במובן הרחב מציינת סוג של התיישבות כפרית גם אצל עמים אחרים הדוברים שפות טורקיות, מקרב עמי קזחסטן ואסיה המרכזית, וכמו כן בבשקיריה. בהתחלה היה מדובר בהתיישבות זמנית שעברה באופן מחזורי מאתר מרעה חורפי (קישלאו) אל אתר נוודים קיצי (ז'איליאו). מאוחר יותר, נקראו אאולים גם הכפרים הקבועים שהוקמו עם המעבר של עמים אלה (קזחים, קירגיזים, טורקמנים, בשקירים) במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 לאורח חיים של התיישבויות קבועות.

==ראו גם==
*אווארים קווקזים
*דרגינים
*לאקים
*קומיקים
*אבזינים

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:קווקז
קטגוריה:אדריכלות
קטגוריה:גאוגרפיה עירונית
המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי

המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי (בכתב סיני מפושט: 上海环球金融中心) הוא גורד שחקים הנמצא ברובע פודונג בשאנגחאי שברפובליקה העממית של סין. גובהו של הבניין הוא כ-492 מטרים, ויש בו 101 קומות. הוא מאוכלס במשרדים ומלון של רשת הייאט. כשנחנך בשנת 2008 היה השני בגובהו בעולם והמגדל הגבוה בסין. ב-2014 הוא הפך לבניין השני בגבהו בסין אחרי מגדל שאנגחאי.

עבודות בניית המגדל החלו ב-1997 מתוך כוונה להכתירו כגבוה בעולם, בגובה של 460 מטרים, אך הן הופסקו כעבור מספר חודשים עקב המשבר הפיננסי באסיה שפרץ באותה שנה. עבודות הבנייה חודשו בשנת 2003 תוך עדכון גובה המבנה ל-492 מטרים כדי לגבור על טאיפיי 101, אך רק לפי מדידת גובה הגג של המבנה, כיוון שהעיטור בראשו של טאיפיי 101 קבע את גובהו ל-509 מטרים. לפי המדידה הפחות מקובלת, המתחשבת בגובה הגג בלבד ולא בעיטורים ארכיטקטוניים, הפך בשנת 2008 המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי לבניין הגבוה בעולם. בינואר 2010 איבד הבניין תואר זה כאשר נחנך בורג' ח'ליפה. 

בבניין שוכן מלון פארק הייאט שאנגחאי שהפך למלון בעל הקומות הגבוהות ביותר בעולם במקומו של גראנד הייאט שאנגחאי ששוכן בבניין ג'ין מאו הסמוך.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

קטגוריה:שאנגחאי: גורדי שחקים
זאוול זילברטס

זאוול (זבולון) זילברטס (Zavel Zilberts; 1881 – 1949) היה מלחין ומנצח בתחום המוזיקה היהודית והחזנות.

== קורות חיים ==
זילברטס נולד בפרבר קרלין בעיר פינסק בבלארוס. בילדותו למד נגינה בכינור ושר במקהלה שליוותה את אביו שהיה חזן בעיר. כשהיה בן 16 נפטר אביו, וזילברטס נכנס לכהן כחזן במקומו. בשנת 1899 החל ללמוד בקונסרבטוריון בוורשה, ניצוח הלחנה והוראת המוזיקה. סיים את לימודיו שם ב-1903. משנת 1904 עד 1907 כיהן כמנצח מקהלת אגודת הזמיר בלודז'. בשנת 1907 נתמנה למנהל המוזיקלי ומנצח המקהלה בבית הכנסת הגדול במוסקבה. במוסקבה באותה העת הורשו להתגורר אך ורק יהודים בעלי מקצועות מסוימים וממעמד סוציו אקונומי גבוה, כך שלזילברטס היה קהל משכיל שדרש רמה מוזיקלית גבוהה. באותן שנים פיתח זילברטס את סגנונו המיוחד המשלב אלמנטים מוזיקליים מערביים ביצירות היהודיות השורשיות, דוגמת דוד נובקובסקי, ופנחס מינקובסקי. בשנת 1914 נאלץ זילברטס לעזוב את מוסקבה בפקודת השלטונות, ומאחר ועיסוקו לא התיר לו לשהות בעיר. הוא חזר ללודז', ולניצוח על מקהלת הזמיר, ונשאר בה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 היגר זילברטס לארצות הברית, שם נתמנה למנהל ומנצח המקהלה של איגוד החזנים בניו יורק (חזנים פארבאנד). בתקופתו התרחבה המקהלה עד שמנתה מאה חזנים, והופיעה בקונצרט שנתי ענק שנערך באולמות כמו קרנגי הול, עם גדולי חזני התקופה כסולנים. בשנת 1924 הקים את האגודה הכוראלית של זילברטס (The Zilberts Choral Society), שהפכה עד מהרה לחלק בלתי נפרד מתרבות המוזיקה היהודית בניו יורק. כמו כן ליווה זילברטס חזנים רבים בבתי כנסת שונים בהופעות ובקונצרטים. המקהלה המשיכה להתקיים אף לאחר מותו, בניו יורק ב-1948, עד להתפרקותה בשנת 1960.

יצירתו של זילברטס התמקדה בעיקר בפרקי חזנות, מוזיקה עממית יהודית ושירי יידיש. זילברטס גם כתב קנטטה על נושא חלום יעקב. בין יצירותיו המפורסמות: "הבדלה" שהתפרסמה על ידי הטנורים יאן פירס, ריצ'רד טאקר ועוד, "הנרות הללו" שפורסם על ידי משה קוסביצקי, יצירתו לסליחות "אל מלך" ועוד.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.milkenarchive.org/people/view/all/503/Zilberts,+Zavel ביוגרפיה קצרה ותמונה] של זילברטס באתר milkenarchive.com
* [http://www.naxos.com/composerinfo/Zavel_Zilberts/19846.htm ביוגרפיה] באתר naxos.com
* [http://savethemusic.com/bin/archives.cgi?q=songs&search=composer&id=Zavel+Zilberts הקלטות] של יצירות בהלחנת זילברטס

קטגוריה:מלחינים יהודים רוסים
קטגוריה:מלחיני קטעי חזנות
קטגוריה:מלחינים יהודים פולנים
קטגוריה:מלחינים יהודים אמריקאים
קטגוריה:חזנים אמריקאים
קטגוריה:חזנים רוסים
קטגוריה:חזנים פולנים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1881

קטגוריה:פולנים שנפטרו ב-1949
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1949
סארי (קולומביה הבריטית)

סארי (באנגלית: Surrey) היא עיר במטרופולין של ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. העיר שוכנת דרומית לוונקובר, כ-30 ק"מ מגבול ארצות הברית. זוהי העיר השנייה בגודלה אחרי ונקובר בקולומביה הבריטית. היא נקראת על שמו של מחוז סארי באנגליה.

== היסטוריה ==

סארי הוכרזה כרשות מקומית בשנת 1879 אך הוכרזה כעיר רק בשנת 1993. 
המתיישבים הראשונים בסארי התעסקו בעיקר בגידול בקר וצאן, דיג, חקלאות ומסחר זעיר.

בשנת 1937 נבנה גשר מעל נהר פריישר שחיבר את ונקובר וסארי ועם ארצות הברית. הדבר תרם מאוד לכלכלתה של העיר, וכתוצאה מכך החלה אוכלוסיית העיר לגדול.

== דמוגרפיה ==

במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הוכפלה אוכלוסיית סארי. מהגרים רבים מכל רחבי העולם השתכנו בעיר אך האוכלוסייה הבולטת ביותר היא מהגרים אסיאתים. 27.5% מתושבי העיר הם הודים, 5.1% סינים, 2% קוריאנים, 0.5% יפנים, 1.3% אפריקאים, 4.2% פיליפינים, 1% לטינים, 0.5% ערבים, 1.5% יהודים.

== חינוך ==

ישנם שני מוסדות חינוכים גבוהים בעיר: קמפוס של אוניברסיטת סימון פרייזר אשר נפתח בשנת 2002 ופוליטכניון קוואנטן שקיים משנת 1981.

== ערים תאומות ==

* 
* 

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [https://web.archive.org/web/20061007111051/http://www.surrey.ca/default.htm אתר עיריית סארי]

קטגוריה:קולומביה הבריטית: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1879
קתדרלת פאולוס הקדוש (ולטה)

מגדל הפעמונים של הקתדרלה וצריחו המחודד. הכיפה הגדולה משמאל לו שייכת לכנסייה הכרמליתית הקתולית

קתדרלת פאולוס הקדוש (במלטית: Il-Pro katridral ta San Pawl; באנגלית: St Paul's Pro-Cathedral) בוולטה בירת מלטה, היא קתדרלה אנגליקנית, השייכת לדיוקסיה של גיברלטר, ומעמדה הוא של פרו-קתדרלה (כנסייה המשמשת כקתדרלה באופן זמני או במשותף עם קתדרלה אחרת). הקתדרלה מוקדשת לפאולוס הקדוש, אשר ביקר במלטה בשנת 60 לערך, והחל בניצורה.

הקתדרלה הוקמה ביוזמתה של המלכה אדלייד, אשתו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר נוכחה בעת ביקורה באי, כי אין בו כנסייה אנגליקנית. היא ניצבת במקום בו עמדה קודם לכן "אכסניית גרמניה" שתכנן האדריכל ג'רולאמו קסאר עבור האבירים ההוספיטלרים יוצאי גרמניה (Auberge d'allemagne), ואשר נהרסה כדי לפנות מקום למבנה החדש. הקמת המבנה בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית החלה ב-20 במרץ 1839 והסתיימה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1844. הקתדרלה ניצבת סמוך לחופי נמל מרסמשט בצפונה של ולטה, והיא ניכרת במגדל פעמונים הנושא צריח מחודד, והמתנשא לגובה של 61 מטרים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://web.archive.org/web/20091111134407/http://www.anglicanmalta.org/a.homepage.html אתר הדיוקסיה האנגליקנית של מלטה]
* [http://www.visitmalta.com/anglican-cathedral-of-st-paul הקתדרלה באתר לשכת התיירות של מלטה]

קטגוריה:ולטה: כנסיות
פאולוס הקדוש
קאזה רוקה פיקולה

אחד מחדרי האוכל במבנה
מפת ולטה
קאזה רוקה פיקולה (מלטית: Casa Rocca Piccola) הוא ארמון ומוזיאון השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר ולטה, בירת מלטה.

==מבנה ==
בארמון התגוררו משפחות אצולה וגם כיום מתגורר בו המרקיז דה פירו, אשר פתח חלק ממנו למבקרים. במבנה חמישים חדרים בסך הכל, ואלה הפתוחים לקהל מציגים את אורח חייה של האצולה המקומית במשך 400 השנים האחרונות, החל מהקמת העיר על ידי ההוספיטלרים. המוזיאון מכיל אוסף עשיר של רהיטים, יצירות האמנות, כלי כסף, תשמישי קדושה, וכן תצוגת בגדים אופייניים.

במבנה שוכנת קפלה בסגנון פלדיאני. קירותיה עשויים עץ, אשר עובד כך שידמה לשיש. על קירות הקפלה תלויות תמונות גבירתנו של המכאובים וצליבת ישו, ומוצג בה פסלון קדוש שהוענק במתנה לאפיפיור לאו השמיני.

תקרת האולם הגדול (Sala Grande) היא הגבוהה במבנה, ותולה בה נברשת נרות מסוף המאה ה-18, אשר יוצרה בבוהמיה. באולם שמור שולחן עבודה מהמאה ה-18, שהוא למעשה קפלה נפתחת. קפלות כאלה נועדו להילקח עם בעליהן לבתי הנופש בעת חופשת הקיץ ולעיתים הועברו לחדר השינה לאחר לידה, כדי שהיולדת תוכל להיות נוכחת בטבילת הוולד.

בארכיון (Archivum de Piro) שמורים מסמכים משפחתיים ממאות ה-17 וה-18 בענייני תביעות משפטיות, עסקים, סחר בעבדים מוסלמיים ונישואין. בארכיון ניצב פסלו של פאולוס הקדוש, הקדוש המגן של מלטה.

תצוגת הביגוד כוללת כ-15 חליפות, ששימשו לנשפים, נישואין ולביקור בחצר השליטים, וכן אוסף של משקפיים, מקטרות, קופסאות לטבק הרחה, מקלות הליכה ועוד.

שלושת מרתפי המבנה, אשר שימשו כמקלטים בעת ההפצצות האוויריות על מלטה במלחמת העולם השנייה פתוחים גם הם לביקור. הם נחצבו בסלע ושמשו תחילה כמחצבה לאבן בנייה בעת הקמת המבנה, ולאחר מכן כבארות מים. ב-1940 נחפרו מנהרות בין המרתפים מתחת לבניין, ומנהרות אחרות קישרו בינו לבין מבנים סמוכים. המרתף הגדול בין השלושה היה נגיש גם מהרחוב, ויכלו להסתתר בו כ-150 איש. בזמן המלחמה הוא שימש ככנסייה בימי ימי ראשון, והוצב בו מזבח זמני.

==קישורים חיצוניים==

* 

*
קטגוריה:ולטה: ארמונות
קטגוריה:מלטה: בתי מגורים
קטגוריה:ולטה: מוזיאונים
טקסי (סרט)

המונית מהסרט מוצגת כיום במוזיאון
טקסי (באנגלית: Taxi) הוא סרט פעולה בדיוני צרפתי, בבימויו של ג'רארד פירס ובכיכובם של סמי נסרי, פרדריק דיפנטל ומריון קוטיאר, שיצא לבתי הקולנוע בשנת 1998. את התסריט לסרט כתב לוק בסון ב-30 יום. לאור הצלחתו של הסרט, יצא בשנת 2004 סרט אמריקאי זהה, בכיכובה של קווין לאטיפה עם שינוי קל כשאת נסרי (זכר) משחקת לאטיפה (נקבה).

הסרט הוא הראשון בסדרה של חמישה סרטים. ארבעת הסרטים הראשונים הכניסו למעלה מ-200 מיליון דולר, וזו סדרת הסרטים הצרפתית המצליחה ביותר.

== עלילה ==
במרסיי מחליט דניאל (סמי נסרי), שליח פיצה במקצועו ונהג מרוצים חובב, לעזוב את עבודתו בפיצרייה ולהפוך לנהג מונית. בערב הפרידה ממנו בפיצריה הוא וידידה שלו לילי (מריון קוטיאר) הופכים לזוג. לאחר שקיבל את הרישיון מהרשויות התחיל בעבודתו כנהג מונית כאשר מאחורי חזות של מונית פשוטה מדגם פג'ו 406 מסתתרת מכונית מרוצים שאף יכולה לעוף. ביום הראשון לעבודתו הוא מסיע אישה (מנואלה גורארי) מהשוק לביתה ועוזר לה להעלות מצרכים הביתה. האישה מציגה לו את בנה אמיליאן (פרדריק דיפנטל), מתכנת מחשבים שמבקש ממנו להסיע אותו לתחנת משטרה. בדרך תוך כדי שיחה דניאל מגדף את המשטרה וקורא להם "שיכורים, נוכלים ומושחתים". אמיליאן מחזיר לו בכך שנהגי מוניות נוהגים באופן פרוע, סותמים את התנועה ונהגים גרועים. דניאל אומר לו שהוא לא באמת נהג מונית וכאשר השני מבקש הסבר דניאל הופך את רכבו בלחיצת כפתור לרכב מרוצים ומתחיל לדהור ברחובות מרסיי. לאחר שמגיע ליעדו אמיליאן חושף את סודו שהוא בלש במשטרת מרסיי ועוצר את דניאל על נהיגה פרועה. לאחר חקירה קצרה אמיליאן מציע לדניאל עסקה בה הוא לא ישלול לו את הרישיון בתמורה שדניאל יעזור לו במצוד אחר חבורה של שודדים גרמנים על מרצדסים. דניאל נאלץ להסכים ומתחיל לעבוד עם המשטרה. הם עולים על עקבותיהם של השודדים ותופסים אותם. הסרט כולל מרדפים רבים.

== ראו גם ==
* טקסי 2

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מרסיי בקולנוע
קטגוריה:סרטי פעולה צרפתיים
קטגוריה:סרטים צרפתיים משנת 1998
אכסניית קסטיליה

התותחים הניצבים על גרם המדרגות שלפני הפורטיקו בחזית הארמון
אכסניית קסטיליה, לאון ופורטוגל, הידועה בדרך כלל כאכסניית קסטיליה (במלטית: Berġa ta’ Kastilja; בצרפתית: Auberge de Castille; בקטלנית: Alberg de Castella), הוא מבנה היסטורי השוכן סמוך לחומה הדרומית של העיר ולטה בירת מלטה, והמשמש כיום כמשרדו הרשמי של ראש ממשלת מלטה וכמקום מפגשה של הממשלה.

==ה"לשונות" והאכסניות==
המבנה הוקם על ידי ההוספיטלרים אשר בנו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד.

אכסניית קסטיליה שירתה בעיקר את בני קסטיליה, אך גם את בני לאון ופורטוגל, שלא היו להם אכסניות משלהם. לשון קסטיליה נחשבה לאחת הלשונות החזקות במסדר, וראש הלשון (ה"פילייה" - Pilier) שימש כגראנד צ'נסלור או הקנצלר הגדול (Grand Chancellor), שהיה מופקד על כל דברי החקיקה של המסדר.

==היסטוריה==
הקרקע עליה ניצב המבנה נמסרה לבני קסטיליה ב-1569, ושנה לאחר מכן, ב-1570, הוטל מס על חברי הלשון כדי לממן את הבנייה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), ובין השנים 1571 עד 1573 שימש רק את הפילייה וחלק מהאבירים, בעוד שרוב בני הלשון המשיכו להתגורר במעוזם הקודם של ההוספיטלרים בבירגו, מעברו האחר של הנמל הגדול. ב-1574 המבנה הורחב והותאם לצורכי הלשון. ב-1741 החליטו בני הלשון להקים מבנה חדש ומפואר יותר, ולהחליף את חזותו הצבאית בחזות של ארמון בסגנון הבארוק. מבנה זה נחנך ב-1745.

האכסניה נפגעה בעת המצור ששמו כוחותיו של נפוליאון על מלטה בשנת 1798, אך עם כיבוש העיר עשו בו אלה שימוש כמפקדתם במלטה. הבריטים חגגו במבנה את כיבושה של מלטה ב-1800, וב-1805 קבעו במקום את מפקדת הצבא הבריטי באיים. הבריטים הסבו את אחד החדרים באכסניה לקפלה אנגליקנית ב-1840, וב-1899 הקימו על גג המבנה מתקן איתות לאוניות. המבנה נפגע בהפצצות האוויריות של מטוסי הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אך שופץ, ומאז 4 במרץ 1972 הוא משמש כמשרד ראש ממשלת מלטה.

==המבנה==
האכסניה רבועה בצורתה, ובה שלוש קומות. במרכז חזיתה הפונה לכיוון דרום-מערב, קבוע פורטיקו מעוטר שאליו מוליך גרם מדרגות, ובכל אחד משני צדדיו ניצבים שני עמודים בסגנון קורינתי ותותח. מעל הפורטיקו קבוע פסלו של הגראנד מאסטר מנואל פינטו דה פונסקה (Manuel Pinto da Fonseca) שבתקופתו הוקם המבנה הנוכחי, ומעליו מופיע המגן שלו. הפורטיקו מופיע על מטבע הנצחה מוזהב בערך של 50 אירו, שטבעה מלטה בשנת 2008.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.cityofvalletta.org/cityofvalletta/content.aspx?id=46675 המבנה באתר העיר ולטה] 

קטגוריה:ולטה: ארמונות
תיאטרון מנואל

חזית בניין התיאטרון
מפת ולטה
תיאטרון מנואל (מלטית Teatru Manoel; אנגלית Manoel Theatre) הוא תיאטרון השוכן ברח' התיאטרון הישן (Triq it-Teatru l-Antik) בוולטה, בירת מלטה. המבנה משמש את התיאטרון הלאומי של מלטה ואת התזמורת הפילהרמונית הלאומית (Malta Philharmonic Orchestra; Orkestra Filarmonika Nazzjonali). הוא מופעל על ידי ועדה ייעודית (Committee of Teatru Manoel), ומועלים בו מופעים מכל סוגי אמנות הבמה.

==היסטוריה==
במאות ה-17 וה-18, עת שלטונם של ההוספיטלרים במלטה היה מבוסס, תרבות הפנאי שהייתה שמורה בדרך כלל לאבירים בלבד, הלכה והתפתחה, והחלה מושכת גם את פשוטי העם. מופעי אמנות שונים נערכו עד אז באכסניות המסדר. ב-1731 הורה הגראנד מאסטר אנטוניו מנואל דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) על הקמת מבנה התיאטרון הקרוי כיום על שמו, ואף הקצה את המשאבים הדרושים מהונו האישי. המבנה הוקם בתוך עשרה חודשים בעלות של 2,184 סקודי. על חזית המבנה קבע דה ויליינה את הכיתוב "ad honestam populi oblectationem" ("למען בידור אמיתי להמונים"), וזה קבוע במקום עד היום. התיאטרון נחנך ב-19 בינואר 1732 עת הועלתה בו הטרגדיה האיטלקית מרופה, והאבירים עצמם שמשו כשחקנים. בשנים שלאחר מכן הוצגו באולם מופעי אופרה, דרמה ואופרה בופה, וכן נערכו בו נשפים ונשפי מסכות.

עם כיבוש מלטה בידי נפוליאון ב-1798, מונה המלחין המקומי ניקולו איסואר (Nicolò Isouard, 1775-1818) למנהל התיאטרון. הוא נשא בתפקיד משך שנתיים בלבד, ועזב את האי עם הצרפתים, כאשר מלטה נכבשה בידי הבריטים. תקופתו הייתה תקופת שפל בתולדות התיאטרון, שכן העם היה טרוד במאבקו נגד הצרפתים, וזה הגיע עד סיפה של מלחמת אזרחים. הבריטים שינו של שמו של המוסד ל"תיאטרון המלכותי" (Royal Theatre), הגדילו את המבנה וערכו בו מספר שינויים. בתקופה זו הועלו בתיאטרון בעיקר מופעי אופרה ואופרטה, רובם מאת מלחינים איטלקים. ב-1861 נמכר בניין התיאטרון, ובשנת 1866, כאשר נחנך בעיר בית האופרה המלכותי החדש והגדול יותר, עבר מוקד העשייה אליו. מבנה התיאטרון התדרדר והיה לבית תמחוי. עם זאת, בית האופרה עלה באש בשנת 1873 והתיאטרון שב לתפקד כאולם מופעים למשך ארבע שנים, עד שבית האופרה שופץ ונחנך מחדש. במאה ה-20 שב התיאטרון להציג מופעי אופרה, הצגות ומחזמר, אך הלך והתמקד בסרטי קולנוע בסוף שנות ה-20 בשל דרישת הקהל.

במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבית מחסה לעקורי ההפצצות האוויריות של מדינות הציר. למרות שהמבנה עצמו לא נפגע במלחמה באופן משמעותי, נדרש לו שיפוץ שערך עשור שנים, שבמהלכו שוחזרה גם התקרה המצופה בזהב. ב-1957 נמסר המבנה לשלטונות ונחנך מחדש ב-1960.

==המבנה==
סגנונו החיצוני של המבנה הוא מנייריסטי ובמרכזו חצר פנימית מקורה, שגגה ניתן להסרה. חללי הפנים של המבנה מעוצבים בסגנון הרוקוקו. אולם התיאטרון הוא אודיטוריום בצורת אליפסה שסביבו שלוש שורות של תאי צפייה, ובסך הכל 623 מושבים. עוד שוכנים במבנה מוזיאון קטן המוקדש לתולדותיו, מסעדה, קפיטריה וחנות.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.maltaorchestra.com/page.asp?p=6837&l=1 אתר התזמורת הפילהרמונית הלאומית של מלטה]

==הערות שוליים==

קטגוריה:ולטה: מבנים
קטגוריה:מלטה: תיאטראות
המוזיאון הלאומי לאמנות יפה (ולטה)

מפת ולטה
המוזיאון הלאומי לאמנות יפה (מלטית: Mużew Nazzjonali tal-Arti) הוא מוזיאון השוכן בוולטה, בירת מלטה, שבו אוסף יצירות אמנות מקומיות ואירופיות, החל מימי הביניים המאוחרים ועד זמננו. המוזיאון נסגר בשנת 2016.

==המבנה==
המבנה בו שוכן המוזיאון היה בין הראשונים שהוקמו בעיר על ידי האבירים ההוספיטלרים, ושימש כבית מגורים. בשנות ה-60 של המאה ה-18 נבנה המבנה מחדש בחלקו הגדול על ידי אחד מאבירי המסדר הפורטוגזים והיה למעונו. בתחילת המאה ה-19 שימש הבניין את מפקד הצי הבריטי בים התיכון ונודע בשם "בית האדמירלות" (Admiralty House). ב-1974 הפך המבנה למשכנו של אוסף האמנות, לאחר שזה הופרד מהאוסף הארכאולוגי של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי. במבנה הבנוי בסגנון אדריכלות הבארוק שלוש קומות הערוכות סביב חצר פנימית דרכה חודר אור יום אל חדרי הבניין, ובמרכזו גרם מדרגות מפואר.

==האוסף==
האוסף מבוסס בחלקו הגדול על יצירות אמנות שהשתייכו למסדר ההוספיטלרים, ואשר שכנו בארמון הגראנד מאסטר, באכסניות ובכנסיות המסדר, ובמבנים אחרים שהיו בניהולו. לגרעין זה נוספו רכישות ותרומות מאוחרות יותר. ריכוזן של היצירות החל בשנותיה הראשונות של המאה ה-20 והאוסף נוסד בשנת 1922. האוסף כולל ציורים, פסלים משיש, ארד ומעץ, ריהוט עתיק, כלי כסף ויצירות מיוליקה.

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://heritagemalta.org/museums-sites/national-museum-of-fine-arts המוזיאון באתר מורשת מלטה]
* [http://www.heritagemalta.org/resources/documents/HMFineArts.pdf דפדפת אודות המוזיאון ]
* [https://web.archive.org/web/20091113080021/http://www.visitmalta.com/museum-of-fine-arts אודות המוזיאון באתר לשכת התיירות של מלטה]

אמנות
ולטה
שח"ר (צה"ל)

גבי אשכנזי בסיום קורס תכנות בבית הספר למחשוב של צה"ל, ספטמבר 2010
שח"ר (ראשי תיבות של "שילוב חרדים") הוא מיזם של צה"ל לשילוב חיילים חרדים בשירות חובה במקצועות עורפיים. זאת בשונה ממסלול נצח יהודה, שהוא הגרסה הקרבית והוותיקה של שילוב חרדים בצה"ל.

המיזם מבטיח לחיילים שירות בבסיסים שבהם רב צבאי, בית כנסת ושיעור תורה יומי, אוכל כשר למהדרין, ושירות לצד גברים בלבד במעגל הראשון של העבודה. כמו כן, ניתן דגש על הכשרה מקצועית המאפשרת פרנסה בתחום לאחר תום השירות. החיילים ברובם המוחלט משרתים לאחר הטירונות על בסיס יציאות יומיות. משך שירות החובה לחיילי המיזם הוא 16–24 חודשים, בהתאם לגיל הגיוס והתפקיד.

למרות ההתנגדות העקרונית בחלקים מהציבור החרדי לשירות בצה"ל, פרויקט שח"ר זכה להסכמה שבשתיקה בקרב חלק מן העולם החרדי, בגלל ההקפדה על תנאים המתאימים לאורח החיים החרדי. בסקר שנערך בקרב משרתי תוכנית שח"ר בחיל הים נמצא כי שביעות הרצון הכללית בקרב המשרתים בתוכנית גבוהה מן הממוצע בקרב חיילי חובה בחיל. רוב המשרתים בתוכנית מוכנים לצאת לקצונה ולהתחייב לשירות קבע בצה"ל, ורובם ימליצו לאחרים להצטרף לתוכנית.

בין היתר השתתפו חרדים מגיוסי שח"ר בפיתוח טירת האגם, מערכת השו"ב המרכזית של המטה הכללי.

== היסטוריה ==
הקבוצה הראשונה התגייסה בנובמבר 2007 למיזם "שח"ר כחול" – שילוב חרדים במערך הטכני של חיל האוויר (כחול הוא צבעו של החיל). בעקבות הצלחת הפרויקט פתחו עוד חילות (חיל המודיעין, חיל הים, אכ"א, אט"ל, הרבנות הצבאית) מחזורי גיוס במודל שח"ר, כשהם נעזרים בניסיון של חיל האוויר. המתגייסים למסלול הם גברים, מרביתם דחויי שירות משום שתורתם אומנותם; חלק ניכר מהם נשואים וכמחציתם אבות לילדים ולכן זכאים, לפי פקודות תנאי השירות בצה"ל, לתשלומי משפחה ושכר דירה במהלך שירותם.

מיזם זה הפך למוביל צה"לי בשילוב חרדים על בסיס חוק טל, מטרותיו המוצהרות הכשרה ושילוב של אוכלוסייה חרדית במעגל התעסוקה תוך מיצוי הפוטנציאל האיכותי הטמון באוכלוסייה זו לטובת השירות הצבאי. מאז הפעלת התוכנית עד שנת 2011 השתתפו בה כ-1,700 חיילים ובהתאם לנתוני אכ"א, מיולי 2011 מוצבים במאגר המילואים של צה"ל כ-290 חיילים שסיימו את שירותם במסגרת תוכנית זו, בתאריך 03/01/2012 התפטר רב חיל האוויר, סגן אלוף רם משה ראב"ד מתפקידו בפרויקט שילוב החרדים בצה"ל בתגובה להחלטת הרמטכ"ל לחייב חילים חרדים לשמוע שירת נשים על פי כללי השילוב הראוי.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.aka.idf.il/main/haredim/maslulimList.aspx?catId=59968 מסלולי שח"ר], באתר של אגף כוח אדם
* [https://web.archive.org/web/20161002025029/http://shacharatal.co.il/ שח"ר אט"ל] – אתר שילוב חרדים באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
* [https://recruits.iaf.co.il/2719-he/IAF.aspx שח"ר כחול] – חיל אוויר
* [https://web.archive.org/web/20090211172535/http://dover.idf.il/IDF/News_Channels/bamahana/07/42/10.htm טכנאותם אמנותם: עשרות חרדים בדרך לחיל האוויר], במחנה, 8 בנובמבר 2007
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:גיוס בני ישיבות לצה"ל
נולה

נולה (Nola) היא עיר באיטליה בנפת נאפולי, מחוז קמפניה. העיר ממוקמת בשפלה שבין הר וזוב לרכס הרי האפנינים. ישנם הרבה כלבים שקרואים על שם העיר.

== היסטוריה ==

נולה נחשבת לאחד מהיישובים העתיקים בחבל קמפניה. בסביבתה נמצאו עדויות להתיישבות כבר בתקופת הברונזה, בסביבת 1650 לפנה"ס, ביישוב שננטש לאחר התפרצות של הווזוב באותה תקופה. העיר נוסדה מחדש על ידי האטרוסקים במאה השישית לפנה"ס, ועם עלייתם של שבטי הסאמניטים נקשרה עימם בברית.

בתקופת מלחמות הסאמניטיות עברה העיר לצידם של הרומאים.
במלחמה הפונית השנייה, ניסה חניבעל לכבוש את נולה שלוש פעמים, בשנים
216, 215 ו-214, אך התקפותיו כנגד הכוח הרומאי בפיקוד מרקוס קלאודיוס מרקלוס נהדפו פעם אחר פעם. 

במלחמת האיטלקים ברומא כבש המפקד האיטלקי גאיוס פאפיוס מוטיליוס את נולה בעורמה בשנת 90 לפנה"ס והציע ל-2000 חיילים רומאים ששהו בה לעבור למחנהו. העיר נשארה כיס התנגדות סאמניטי עד תום המלחמה. סולה, שצבאו צר על העיר במשך זמן רב, נאלץ מכורח הנסיבות לחזור לרומא, ונולה לא הוכנעה אלא בשנת 80.
בעת מרד ספרטקוס, בשנת 73, הייתה נולה אחת מהערים שנכבשו על ידי המורדים.

מאוחר יותר הפכה העיר למושבה רומית, ואוגוסטוס מצא בה את מותו בשנת 14. מאות שנים מאוחר יותר הפכה העיר למוקד עלייה לרגל לצליינים נוצרים לאחר שפאולינוס מנולה קבע בה את מקום מושבו והקים בה דיוקסיה.

בשלהי תקופת האימפריה הרומית נכבשה העיר ונבזזה על ידי המלך הוויזיגותי אלאריק הראשון בשנת 410, המלך הונדלי גאיזריק ב-453, ועל ידי שבטים סרקנים במאה התשיעית. במאה החמש עשרה נכבשה על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה וחשיבותה ירדה מאוד לאחר רעידת אדמה שפקדה אותה.

בפומפיי הסמוכה נקרא אחד משערי העיר שער נולה, ואחד מהרחובות המרכזיים נקרא דרך נולה (Via di Nola).

== העיר כיום ==

אחד מהמפורסמים בילידי העיר הוא ג'ורדאנו ברונו, הידוע גם כג'ורדאנו נולאנו.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:קמפניה: ערים
קרב קלושינו

קרב קלושינו (ברוסית: Битва при Клушине, בפולנית: Bitwa pod Kłuszynem) נערך בין צבא רוסיה הצארית לבין כוחות האיחוד הפולני-ליטאי ב-4 ביולי 1610, במסגרת מלחמת רוסיה–פולין ובמהלך תקופת הצרות, והסתיים בניצחון פולני מכריע.

==רקע==
ביוני 1610 צבא רוסי-שוודי שחרר את מוסקבה ממצור של דמיטרי הכוזב השני. מפקד הצבא מיכאל סקופין-שויסקי נפטר באופן מפתיע והפיקוד הועבר לאח של הצאר - דמיטרי שויסקי. הצבא החל בתנועה לכיוון סמולנסק במטרה להסיר את המצור הפולני מהעיר. זיגמונט השלישי, מלך פולין ללא הפסקת מצור על סמולנסק שלח לכיוון הרוסים יחידת פרשים תחת פיקודו של הטמאן סטניסלאב ז'ולקבסקי. הכוחות הקדמיים של הרוסים נעצרו על ידי הפולנים והתמקמו במבצר קטן. ב-23 ביוני הכוח הראשי של הרוסים התקרב למבצר. ראשי הכוח הרוסי דמיטרי שויסקי, יאקוב דלגרדי וגורן ידעו היטב על יחסי הכוחות והתכוונו עם שחר להתחיל במתקפה. כל הלילה הם בילו בשתייה והכנות לחלוקת השלל הצפוי. ז'ולקבסקי ידע על כך שכוחות שכירי חרב (בעיקר שוודים אך גם אנגלים וצרפתים) לא קיבלו את משכורתם בזמן. הכסף למעשה עבר מהרוסים למפקד הכוחות הזרים אך יאקב דלגרדי החליט להעביר את התשלום רק לאחר הקרב תוך "חיסכון" בכספים של ההרוגים הצפויים. המטה של ז'ולקבסקי לאחר התלבטויות החליט להתחיל במתקפה לילית בתקווה להביס את הכוח העודף.

==מהלך הקרב==
במהלך הלילה רוב הכוח הפולני נע לכיוון הצבא הרוסי תוך השארת רק כ-700 לוחמים ליד המבצר. מעבר דרך היערות היה קשה והתותחים נשארו מאחור. עם שחר הכוחות הפולנים היו קרוב למחנה רוסי-שוודי, אך לקח להם כשעה להתארגנות לקרב. כתוצאה מכך המתקפה כבר לא הייתה הפתעה שלמה. שוודים התארגנו להגנה וכ-10 התקפות פרשים פולנים לא הצליחו לשבור את קווי ההגנה של השוודים. לעומת זאת, הכוחות הרוסים לא עמדו בלחץ והחלו בנסיגה. דמיטרי שויסקי ראה את המצב אך לא שלח תגבורת שהייתה ברשותו. כתוצאה מכך הגדוד הרוסי נמלט משדה הקרב. בינתיים התותחים הפולנים הגיעו לשדה הקרב ולאור האש הכבדה, השוודים החלו בנסיגה והתארגנות מחדש. בשלב זה הפרשים הצרפתים (חלק של הכוח הרוסי) ביצעו מתקפה אך היא הייתה כושלת. תוך רדיפת הכוחות הצרפתים, הפולנים הגיעו למחנה הרוסי. למרות זאת, שויסקי עם עתודה של 5,000 לוחמים ו-18 תותחים המתין ללא התערבות ממשית במהלך הקרב. בשלב זה, שכירי החרב השוודים, האנגלים והצרפתים שהיו ממורמרים באי-העברת המשכורת במועד החלו לנטוש את שדה הקרב. הרוסים החלו בחלוקת הכספים לשוודים, אך אנגלים וצרפתים שלא קבלו את חלקם החלו בביזה של המחנה הרוסי. בשלב זה ז'ולקבסקי הצליח להגיע להסכם עם מפקדי הכוח השוודי שכל שכירי החרב השוודים, הצרפתים והאנגלים יכולים לעזוב את שדה הקרב עם הכספים שברשותם. במצב זה הרוסים החלו בנסיגה כוללת תוך נטישת המחנה. כל המחנה כולל תותחים, דגלים, כספים רבים וכו' נתפס על ידי הפולנים.

==השלכות הקרב==
הצבא הרוסי נמלט משדה הקרב ולמעשה לא היה יכול להמשיך במאבק המזוין. תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון. השלטון הועבר למועצה בויארית שנשבעו למלך פולין ונתנו לסטניסלאב ז'ולקבסקי להיכנס למוסקבה. וסילי שויסקי ואחיו הועברו לוורשה.

המצור על סמולנסק נמשך עוד כשנה והעיר נכבשה רק ביוני 1611 לאחר 20 חודשי מצור.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:רוסיה: קרבות
קטגוריה:פולין: קרבות
קרב קלושינו
אצטדיון דינמו (קייב)

אצטדיון דינמו על שם לובנובסקי (באוקראינית: Стадіон «Динамо» ім. Валерія Лобановського) הוא אצטדיון כדורגל בעיר קייב, בירת אוקראינה, המשמש כמגרש ביתי של קבוצת דינמו קייב. האצטדיון ממוקם במריינסקי פארק שבמרכז העיר. באצטדיון כ־17,000 מקומות ישיבה. הוא נושא את שמו של ולרי לובנובסקי – מאמנה האגדי של דינמו קייב ושל נבחרת ברית המועצות.

== היסטוריה ==
האצטדיון נבנה בשנים 1932–1933 והיה לאצטדיון מרכזי של העיר. בהתחלה נשא האצטדיון את שמו של וסוולוד בליצקי, קצין בכיר בנ.ק.ו.ד., והחל משנת 1936 נקרא על שמו של ניקולאי יז'וב, ראש הנ.ק.ו.ד.. לאחר שהוא הוצא להורג בשנת 1939 הוסר שמו משם האצטדיון. מאז ועד לשנת 2002 נקרא האצטדיון – "אצטדיון דינמו".

בעת הכיבוש הנאצי על העיר, בשנים 1941–1943, נערכו באצטדיון משחקים בין יחידות שונות של הוורמאכט.
בנובמבר 1943, במהלך הקרבות לשחרור העיר, ניזוק האצטדיון מהפגזות. הוא שוקם רק בשנת 1946.

בשנת 1948 נחנך אצטדיון הרפובליקה, אשר הפך לאצטדיון מרכזי של קייב. משחקי הליגה הסובייטית הבכירה ומשחקים בינלאומיים נערכו רק בו. באצטדיון דינמו נערכו בעיקר משחקים של ליגות המשנה. כמו כן שימש אצטדיון כמגרש האימונים של דינמו קייב
בשנים 1977 - 1980 בוצעו באצטדיון מספר שינויים מבניים על מנת להתאימו לדרישות הוועד האולימפי לקראת אולימפיאדת 1980. למרות זאת במהלך האולימפיאדה לא נערכו באצטדיון משחקים רשמיים, אך כמה נבחרות התאמנו בו לקראת המשחקים.

בתחילת שנות ה-90 עבר אצטדיון "מתיחת פנים" נוספת, הפעם כדי לעמוד בדרישות אופ"א לאירוח משחקים של המפעלים האירופיים, כמו ליגת האלופות וגביע אופ"א.

החל משנת 1996 משחקיה הביתיים של דינמו קייב, הן בליגה האוקראינית והן במפעלים אירופיים שונים, נערכים באצטדיון זה. כמו כן בשטח האצטדיון ממוקמים משרדי הנהלת הקבוצה.
ב-3 במאי 2002, בטקס רשמי נחנך פסל לזכרו של ולרי לובנובסקי ליד הכניסה לאצטדיון ושמו הוסב ל"אצטדיון דינמו על שם לובנובסקי".

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://www.fcdynamo.kiev.ua/en/club/infrastructure/5329.html האצטדיון באתר הרשמי של דינמו קייב]

דינמו
קטגוריה:דינמו קייב
קטגוריה:קייב: מבנים
האלקסר של סגוביה

האלקסר של סגוביה (בספרדית: Alcázar de Segovia, מילולית: טירת סגוביה) הוא מבצר אבן הממוקם בעיר העתיקה של סגוביה, ספרד. המבצר, המתנשא בראש צוק סלעי מעל מקום התמזגות הנהרות ארסמה וקלמורס, סמוך לרכס גוודראמה, הוא אחד המבנים הייחודיים והמוכרים בספרד. האלקסר נבנה במקור כמבצר, אך שימש גם כארמון, בית סוהר, בית ספר מלכותי לארטילריה ואקדמיה צבאית. כיום משמש האלקסר כמוזיאון היסטורי הפתוח לקהל הרחב, והוא אחת משלוש האטרקציות התיירותיות העיקריות של סגוביה, לצד אמת המים והקתדרלה.

חצר פנימית באלקסר

==היסטוריה==
מקורו של האלקסר של סגוביה, כמו מבצרים רבים בספרד, במצודה ערבית. ההתייחסות הראשונה לאלקסר הנוכחי היא משנת 1120, כ-32 שנים לאחר חזרתה של העיר סגוביה לידיים נוצריות. עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבמיקומו של האלקסר עמד מבצר כבר בימי הרומאים, אפשרות שמקבלת משנה תוקף מקיומה של אמת המים הרומית בעיר.

מבנהו וצורתו של המבצר עד לימי אלפונסו השמיני אינם ידועים, אולם בתיעוד מוקדם מוזכרת גדר היקפית מעץ. ניתן להסיק כי לפני שלטונו של אלפונסו השמיני מדובר היה במבצר עץ מעל היסודות הרומיים. אלפונסו השמיני ואשתו אלינור הפכו את האלקסר למקום מגוריהם העיקרי, ובימיהם החלו העבודות לבנייתו של מבצר האבן הקיים כיום.

במהלך ימי הביניים המשיך האלקסר להיות מקום מגורים מועדף על רבים מבני משפחות המלוכה הקסטיליות וכן מבצר עיקרי במערך ההגנה של הממלכה. במהלך תקופה זו נבנו מרבית המבנים במתחם, והמבצר הורחב באופן משמעותי על ידי השליטים לבית טרסטמארה.

בשנת 1258 נערכו במבצר עבודות שיקום על ידי אלפונסו העשירי, לאחר קריסה חלקית של המבנה, ולאחר מכן נבנה היכל המלכים במטרה לאכלס את הפרלמנט. עם זאת, המלך שבתקופתו נעשו עבודות הבנייה המשמעותיות ביותר הוא חואן השני, שאחראי לבנייתו של 'המגדל החדש', הידוע כיום כ'מגדל חואן השני'.

בשנת 1474 מילא האלקסר תפקיד חשוב בעלייתה לשלטון של איזבלה הראשונה. ב-12 בדצמבר הגיעו לסגוביה החדשות על מותו של המלך אנריקה הרביעי במדריד, ואיזבלה מצאה מפלט בין חומות המבצר, שם היא זכתה לתמיכתם של אנדרס קבררה ומועצת העיר סגוביה. איזבלה הוכתרה למחרת למלכת קסטיליה ולאון.

השיפוץ הנרחב הבא באלקסר נערך על ידי המלך פליפה השני לאחר נישואיו לאנה, ארכידוכסית אוסטריה. במהלך השיפוץ נוספו לאלקסר הצריחים המחודדים, במטרה לשוות לו מראה המזכיר את המבצרים המרכז-אירופאים. לאחר שמשפחת המלוכה העתיקה את מגוריה למדריד, הפך האלקסר לבית סוהר למשך כמאתיים שנה.

בשנת 1762 ייסד במקום המלך קרלוס השלישי את בית הספר המלכותי לארטילריה. האלקסר שימש את בית הספר קרוב למאה שנים, עד 6 במרץ 1862, אז שרפה שפרצה במקום גרמה לנזק משמעותי לגגות ולשלד המבנה. נזקי השרפה שוקמו רק בשנת 1882. בשנת 1896 החליט המלך אלפונסו השלושה-עשר להעביר את האלקסר לרשות משרד המלחמה הספרדי ולהפכו לאקדמיה צבאית. בשנת 1953 הוקמה 'פטרונות האלקסר', הגוף שאחראי כיום על המוזיאון שנפתח באתר.

==גלריית תמונות==
<gallery widths="150px" heights="150px" perrow="4">
Alcazar of Segovia Monarchs Hall.JPG| היכל המלכים.
Alcazar of Segovia Chapel.JPG| חדר הקפלה.
Alcazar of Segovia Gallery Hall.JPG| חדר הגלריה.
Alcazar of Segovia Weapons Room.JPG|חדר הנשקייה.
Segovia - Alcázar de Segovia 22 2017-10-24.jpg
Alcazar of Segovia.JPG
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:קסטיליה ולאון: מבנים
קטגוריה:ספרד: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:סגוביה
רנדל קרמר

סר ויליאם רנדל קרמר (באנגלית: Sir William Randal Cremer ; 18 במרץ 1828 - 22 ביולי 1908), הידוע בדרך כלל בשמו האמצעי, היה חבר הפרלמנט של בריטניה ופציפיסט.
קרמר נבחר למזכיר האינטרנציונל הראשון ב-1865, אך התפטר שנתיים לאחר מכן. בשנת 1903 זכה קרמר בפרס נובל לשלום והיה הראשון שזכה בו כאיש יחיד. הוא זכה בפרס בעיקר עבור פעילותו בבוררות בינלאומית ובמיוחד הסכם הבוררות האנגלי-אמריקאי של 1897.
הוא גם זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי והוענק לו תואר אביר ב-1907.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

קטגוריה:זוכי פרס נובל לשלום
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1828
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1918
אנדרטת מלטה

אנדרטת מלטה (באנגלית: Malta Memorial) היא אנדרטה השוכנת בעיר פלוריאנה שבמלטה, ומנציחה את זכרם של 2,298 אנשי צוותי האוויר של חילות האוויר של מדינות חבר העמים הבריטי, אשר איבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה באזור הים התיכון, ואשר מקום קבורתם לא נודע. האנדרטה ממוקמת בצפון העיר, סמוך לשער העיר ולטה, בין רחוב נלסון (Triq Nelson) ושדרת "המול" (il Mall).

האנדרטה בנויה בצורת עמוד שיש שהובא מטיבולי, והנישא לגובה של 15 מטרים. העמוד מחורץ בדוגמת רשת, ובראשו ניצב פסל נץ עשוי ארד ומצופה בזהב, שגובהו שני מטרים. העמוד ניצב על בסיס עגול שסביבו לוחות ארד ועליהם חקוקים שמות הנופלים. בבסיס העמוד קבוע לוח ועליו כתובת לאמור: 
<div style="direction: ltr;">

</div> 

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.veterans.gc.ca/eng/remembrance/memorials/overseas/second-world-war/malta אודות האנדרטה.]
* [https://issuu.com/wargravescommission/docs/malta_leaflet_for_web A Guide to War Grave Commemorations in Malta]
* [https://www.cwgc.org/find-a-cemetery/cemetery/151500/malta-memorial/ האנדרטה] באתר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה

קטגוריה:פלוריאנה
קטגוריה:מלטה: מבנים
מלטה

מלטה
מלטה
מלטה
מלטה
מלטה
קטגוריה:דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה: אנדרטאות
קטגוריה:חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:דרום אפריקה: תעופה צבאית
קטגוריה:מלטה במלחמת העולם השנייה
ארט רוק

ארט רוק (באנגלית: Art Rock; לעיתים מכונה בעברית רוק אמנותי) הוא סגנון מוזיקלי אשר התפתח מהרוק, עם השפעות אוונגארדיות וניסיוניות.

המונח כוון בשנות ה-70 של המאה ה-20 לתיאור מוזיקת הרוק של להקות כמו יס וג'נסיס, תחום שהיום מכונה רוק מתקדם. לפעמים עדיין נעשה שימוש במונח לתיאור רוק מתקדם, אם כי המונח קיבל תפנית והיום הוא מתאר משפחה גדולה יותר של סגנונות, שהמשותף להם הוא רוק שמולחן לשם ההישג האומנותי שבהלחנה, בניגוד לרוב מוזיקת הרוק שבה הדגשים הם על פרמטרים אחרים. יש המשתמשים במונח לתיאור מוזיקה אשר מתמקדת במרקם הקול ונוטה לתחום האוונגארד. אף על פי שהגדרות אלו אינן בעלות גבולות ברורים, ניתן לומר כי מוזיקת רוק אומנותי בדרך כלל מחושבת ונחשבת לאינטלקטואלית יותר מסגנונות הרוק האחרים.

להקות בולטות בסגנון זה כוללות את להקת רוקסי מיוזיק מאנגליה, להקת הנויז רוק הבאני בריינז מניו יורק, המשלבת בתוכה אלמנטים רבים של ארט רוק, וצמד Mecca Normal המנגן בסגנון רוק מלודי עם דגש על פרמטר האמנות.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:סגנונות רוק
חדשות הספורט (תוכנית טלוויזיה)

חדשות הספורט היא תוכנית ספורט מבית ערוץ הספורט, והמהדורה המרכזית של אירועי הספורט בארץ ובעולם, המשודרת בכל יום מימות השבוע להוציא יום שישי בערוצים: "5SPORT" ו"5PLUS".

שידורי התוכנית החלו בשנת 1998 בערוץ הספורט. הראשונים שהנחו את התוכנית היו מיכה פרידמן ויורם ארבל לסירוגין, ורק לאחר חצי שנה הם הוחלפו באלי אילדיס. אילדיס הנחה את המהדורה לבדו במשך שנה, ולאחר מכן הצטרפה להנחיית המהדורה מירי נבו, אותה הנחו ביחד או לחוד.

בשנת 2001 החל ערוץ הספורט לשדר מבזק ספורט בן חמש דקות בהנחייתם של לילך סונין, רוני בראון וציון נאנוס.
לאחר מספר שנים הופסק שידור מבזק זה עם. הארכת זמן המהדורה המרכזית.

עד שנת 2003 שודרה המהדורה בהנחייתם של אילדיס ונבו בשעה 18:30, ובשנה זו החלו שידוריו של ערוץ ספורט 5+ ובוצעו שינויים בלוח השידורים. לילך סונין הנחתה את מהדורת הערב ב-19:00 בספורט 5, ואילדיס ונבו הנחו את מהדורת הלילה. בשנת 2004, עם עזיבתה של סונין, החליפו אותה בהנחיית המהדורה של 19:00 רוני בראון, שרון פרי, רן מלובני, מורן ברק ודני ענבר, וכיום מנחות את התוכנית לסירוגין רותם ישראל, עידו גור ומאיה רונן.

בשנת 2009 נוספה מהדורה ביום שישי בערוץ 5+ לייב בהנחייתם של יורם ארבל ושרון פרי, שמסכמת את כל האירועים הבולטים של השבוע. שידורי המהדורה הופסקו לאחר כחצי שנה בשל רייטינג נמוך.

מבין פרשני המהדורה הנוכחיים ניתן למנות את שגיא כהן, אבי מלר, שלמה שרף, נדב יעקובי, רון קופמן ואלי סהר, אלי גוטמן, גור שלף, שי האוזמן, כתבי המהדורה הם מוטי פשכצקי, תומר לוי, הדר יעקובי, שירי אלג'ם, יגאל גולדשטיין, רועי כהן, עמרי מנהיים, מיכאל וינסנדט ואסף אקרמן.

העורך הראשי של המהדורה מאז מאי 2018 הוא אסף אבולעפיה.

== פרסים ומועמדויות ==
{| class="wikitable"
!פרס
!שנה
!קטגוריה
!מועמדות
!תוצאה
|-
! rowspan="4" |פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה
|2017
| rowspan="6" |תוכנית ספורט
| rowspan="3" |חדשות הספורט
|
|-
|2020
|
|-
|2021
|
|-
|2022
|חדשות הספורט – עונה 24
|
|-
! rowspan="2" |פרס מסך הזהב
|2003
| rowspan="2" |חדשות הספורט
|
|-
|2004
|
|}

קטגוריה:ערוץ הספורט: תוכניות וסדרות
קטגוריה:זוכי פרס מסך הזהב: תוכניות וסדרות
פוקו

פּוּקוּ או קובוס וארדון (שם מדעי: Kobus vardonii) הוא מין של אנטילופה אפריקנית בינונית החיה באזורי ערבות לחים בזמביה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. תחום לאזור אגן הניקוז של הזמבזי ויובליו הראשיים, למעט מספר כיסים מבודדים כגון עמק רוקואה בדרום טנזניה. בשמורת לואנגה שבזמביה הפוקו הוא האנטילופה הנפוצה ביותר לאחר האימפלה.

== מאפיינים ==
גובהו של פוקו בוגר הוא כ-100 ס"מ ומשקלו כ-90 ק"ג. צבע פרוותו של הפוקו הוא חום חולי, באזור שיפולי הבטן צבעו חום בהיר יותר. פרוותו גסה יותר מאשר הפרווה של האימפלה. לזכר זוג קרניים באורך של 50 ס"מ כל קרן. הקרניים חרוצות תלמים מעוצבות בעיקול בצורת לירה (נבל קדום).

את הפוקו ניתן למצוא באופן בלעדי באזורי ערבות ביצתיים ליד מקורות מים בהם הוא אוכל עשב. הפוקואים חברותיים ופעילים בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות אחר הצהריים המאוחרות. כאשר הפוקו מבוהל הוא משמיע קול שריקה צווחני. נקבות הפוקו חיות בעדרים של עד 20 פרטים. בעונה הגשומה, המתקיימת מנובמבר עד פברואר, מתאחדים מספר עדרים לעדר אחד של עד כ-50 פרטים וזאת כדי להגביר את ביטחונם. הזכרים השולטים מחזיקים טריטוריות עליהן הם מגנים כנגד פלישת זכרים אחרים. לעיתים קרובות אפשר לראות זכרים אלה עם כתם כהה על צווארם מגינים על הטריטוריה שלהם. הזכרים מנסים לגרום לנקבות להישאר בשטח הטריטוריה שלהם זמן ארוך ככל האפשר.
תקופת ההתרבות של הפוקו אינה קבועה. תקופת ההיריון נמשכת בין 8-7.5 חודשים.
אורך חיי הפוקו: 10 עד 12 שנים.

==גלריית תמונות==

<gallery widths="140px" heights="140px"">
קובץ:Herd of Puku in South Luangwa National Park - Zambia.jpg|עדר של פוקו רועה בשמורת דרום לואנגה בזמביה
קובץ:Puku in River Luangwa Vally - Zambia.jpg|פוקו על רקע נהר לואנגה, ברקע היפופוטם טובל במי הנהר
קובץ:Puku - Female, in South Luangwa National Park - Zambia.jpg|נקבת פוקו אוכלת בשמורת דרום לואנגה בזמביה
קובץ:Southern puku (Kobus vardonii vardonii) female.jpg|נקבה
קובץ:Kobus vardonii b.jpg|זכר 
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.iucnredlist.org/apps/redlist/details/11037/0 פוקו] באתר [http://www.iucnredlist.org/ הרשימה האדומה של IUCN]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי דייוויד ליווינגסטון
קטגוריה:צבאי סוף
קטגוריה:יונקים בסוואנה האפריקנית
קטגוריה:זמביה: יונקים
קטגוריה:הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: יונקים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1857