קוונטין קריספ

קוונטין קריספ (באנגלית: Quentin Crisp; 25 בדצמבר 1908 – 21 בנובמבר 1999) היה סופר, מודל אמנותי, שחקן וציניקן שקנה את פרסומו בזכות שנינות ותובנה בלתי נשכחת. הוא הפך לאייקון הומואי בשנות ה-70 לאחר שפרסם את זכרונותיו בספרו "עובד המדינה העירום" (The Naked Civil Servant) והסב את תשומת לבו של הציבור לאקסהיביציוניזם הטבוע בו, ולסירוב שלו להסתיר את ההומוסקסואליות שלו.

סיפור חייו של קריספ הוצג בשני סרטים ביוגרפים: "עובד המדינה העירום" שיצא לאור בשנת 1975 ומבוסס על ספר הזכרונות, והוא מתרחש משנות נעוריו ועד לשנות ה-70. הסרט השני הוא "אנגלי בניו יורק" שיצא בשנת 2009 שמתחיל בהגעתו של קריספ לניו יורק ומציג את חייו בארצות הברית. בשני הסרטים מגלם את דמותו של קריספ ג'ון הרט.

==השנים הראשונות==

קריספ נולד בפרברי לונדון כדניס צ'ארלס פראט, בנו הרביעי של רואה החשבון צ'ארלס פראט והאומנת-לשעבר פראנסס פיליפס פראט. בשנות העשרים לחייו שינה את שמו לקוונטין קריספ, לאחר שעזב את בית הוריו והחל לטפח את חזותו הנשית המוחצנת עד כדי זעזוע עבור תושבי לונדון באותה תקופה, באופן שגרר מספר תקיפות.

לפי זכרונותיו, הוא היה נשי מגיל צעיר, ומצא עצמו קורבן להתגרות מצד התלמידים האחרים בבית-הספר. לאחר תום לימודיו בבית-הספר בשנת 1926 החל ללמוד עיתונאות בקינגס קולג' בלונדון, אך נשר מלימודי התואר, והחל לקחת קורסים באמנות ב"ריג'נט סטריט פוליטכניק". בתקופה זו החל לפקוד את בתי הקפה בשכונת סוהו - האהוב ביותר עליו היה The Black Cat ברחוב אולד קומפטון - ושם פגש הומואים צעירים אחרים ונערים-להשכרה, והחל להתנסות באיפור ובלבוש נשי. במשך שישה חודשים עבד כזונה. הוא חיפש אהבה, כך אמר בראיון בשנת 1999, אך מצא רק השפלה.

בסוף שנת 1930 עבר למרכז לונדון ומצא דירת-חדר קטנה שבה אירח את הטיפוסים המבריקים והגסים ביותר של לונדון. חזותו המוחצנת - הוא נהג להתאפר בהיר, צבע את שערו הארוך ואת ציפורניו (הוא לבש סנדלים כדי שיראו את ציפורני רגליו הצבועות) - הביאה לו הערצה וסקרנות מצד חלקים מסוימים באוכלוסייה, אך בדרך-כלל משכה אליו עוינות ואלימות מזרים שעברו לידו ברחוב.

==שנות הביניים==

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה קריספ להתגייס לצבא אך נדחה וקיבל פטור מהוועדה הרפואית שציינה כי הוא "סובל מסטייה מינית". הוא נשאר בלונדון במהלך הבליץ של 1941, אסף מצבורי קוסמטיקה והתהלך ברחובות בעת ההאפלה. מעת לעת היה אוסף חיילים אמריקנים, שחביבותם ופתיחות-אופקיהם גרמו לו לאהוב כל דבר שקשור באמריקה.

בשנת 1940 עבר לדירת-החדר שבה עתיד היה לבלות ארבעים שנה: דירת הקרקע הראשונה ברחוב ביופורט 129 בלונדון. כאן התגורר עד הגירתו ב-1981. בשנים אלה מעודו לא ניסה לבצע את אחת מעבודות הבית. בזכרונותיו כתב כי "האבק לא הפך יותר גרוע לאחר ארבע השנים הראשונות".

בשנת 1942 עזב את עבודתו כשרטט הנדסאי כדי להפוך למודל חי בשיעורי ציור בלונדון ובאזור, והמשיך לשמש דוגמן לאמנים במשך שלושה עשורים. "זה היה בדיוק כמו להיות עובד מדינה," הסביר באוטוביוגרפיה שלו, "רק שאתה עירום".

קריספ פרסם שלושה ספרים קצרים עד שפנה אליו מנהל ההוצאה לאור Jonathan Cape והזמין ממנו את הספר שברבות הימים נקרא "עובד המדינה העירום" (The Naked Civil Servant). לאחר ששמע את קריספ מתראיין ברדיו בשנת 1964, אותו מנהל היה נחוש בדעתו להפיק משהו מאת קריספ בדפוס. הספר יצא לאור בשנת 1968 וקיבל ביקורות מכובדות. 

לאחר מכן פנה אל קריספ יוצר הסרטים התיעודיים דניס מיטשל והציע לו להיות הנושא לסרט קצר, שבו עליו לדבר על חייו, להשמיע את דעותיו, ולשבת בדירתו ברחוב ביופורט כשהוא צובע את ציפורניו. שידור הסרט הביא תשומת לב כה רבה לקריספ ולספרו, שעד מהרה קיבל הצעות לדרמטיזציה של הספר.

==התהילה==

ההקרנה המוצלחת של "עובד המדינה העירום" הביאה את קריספ לכיוון אחר: מבצע ומרצה. הוא פיתח מופע יחיד והחל לתור איתו ברחבי בריטניה. בשנת 1978 מכר את כל הכרטיסים בתיאטרון "הדוכס מיורק" בלונדון, ולאחר מכן לקח את המופע גם לניו יורק, אליה החליט לעבור. בשנת 1981 הגיע לעיר עם מעט מיטלטלין, ומצא דירת-חדר קטנה בדרום מנהטן.

קריספ המשיך לסייר עם מופע היחיד שלו, פרסם ספרים על נימוסים, ופרנס את עצמו באמצעות כתיבת טורים וביקורות ספרים עבור מגזינים ועיתונים בארצות הברית ובבריטניה. כפי שנהג בלונדון, הוא פרסם את מספר הטלפון שלו במדריך הטלפון של מנהטן, וראה לעצמו חובה לשוחח עם כל מי שהתקשר אליו.

==השנים האחרונות==

קריספ נותר עצמאי ובלתי-צפוי גם בשיבתו. הוא עורר מחלוקת בקהילה הגאה כאשר כינה את מחלת האיידס "אופנה חולפת", ואת ההומוסקסואליות "מחלה נוראית". לאחר מותה של הנסיכה דיאנה טען כי היא "קיבלה את מה שהגיע לה". עם זאת המשיך להיות מחוזר על ידי עיתונאים שצמאו לדברי פרשנותו ופניני-שנינותו.

בשנת 1993 שכנעה אותו הבמאית הבריטית סאלי פוטר לגלם את דמותה של המלכה אליזבת הראשונה בסרטה "אורלנדו". על אף שהמשחק בתפקיד זה היה עליו למעמסה, קריספ גרף שבחים על ביצוע מכובד ומרגש. ליהוקו כאליזבת הראשונה היה מכוון ואירוני, שכן הסרט עוסק ברוזן בשם אורלנדו (Orlando), אשר במהלך הסרט הופך, באופן ספונטני וללא הסבר כלשהו, מגבר לאישה.

במהלך הופעה קצרה בסרט The Bride בשנת 1985 התוודע לזמר סטינג, שלאחר מכן הקדיש לו את השיר "אנגלי בניו יורק" (Englishman In New York) אותו כלל באלבום , הכולל את המילים: "צריך להיות ג'נטלמן כדי לסבול בורות ולחייך - היֵה עצמך, לא חשוב מה הם אומרים".

בכרך האחרון של זכרונותיו, Resident Alien (פורסם ב-1996), קריספ קובע כי הוא מתקרב לסוף חייו. עם זאת, "הסכם" שכרת עם ידידתו הבדרנית פני ארקייד לחיות מאה שנים פחות עשר על התנהגות טובה, הוכיח את עצמו בסופו של דבר כנבואה. קריספ מת זמן קצר לפני יום הולדתו ה-91 במנצ'סטר, בעת ששב למולדתו לסיבוב הופעות נוסף של מופע היחיד שלו. גופתו נשרפה, ואפרו הוטס חזרה לניו יורק ופוזר מעל שמי מנהטן.

הגם שחי בתנאי עוני, הונו האישי נאמד לאחר מותו בכ-400 אלף לירות שטרלינג.

בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "אנגלי בניו יורק" בכיכובו של ג'ון הארט בתפקיד קריספ, המתאר את חייו בניו יורק.

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://www.salon.com/people/obit/1999/12/03/crisp/ הספד לקוונטין קריספ] מתוך המגזין Salon.
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אנשי בוהמה
קטגוריה:דוגמנים בריטים
קטגוריה:זהות מינית
קטגוריה:להט"בים בריטים
קטגוריה:סופרים בריטים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אנגלים
קטגוריה:מהגרים מבריטניה לארצות הברית
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1908
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1999