חיים ורדי

חיים יחיאל ורדי (רוזנפלד) (Chaim Y. Wardi, לעיתים נכתב Vardi; 19 באפריל 1901 – 9 באוקטובר 1975) היה מומחה לתולדות המחשבה הנוצרית (בעיקר המזרחית), יועץ שר הדתות לענייני העדות הנוצריות ועורך כתב העת "חדשות נוצריות מישראל" מקום המדינה (1948) ועד 1969, פרופסור לתולדות הנצרות המזרחית באוניברסיטת תל אביב. תרגם ספרי הגות מאיטלקית, פרסם מחקרים ומאמרים בענייני נצרות והגות.

==ביוגרפיה==
ורדי נולד בשם חיים רוזנפלד באפריל 1901 בעיירה רוּדה (Ruda) שבפולין הרוסית. עלה לארץ ישראל ב-1918 או 1919, כשהיה כבן 17, עם סרטיפיקט זמני ללימודים. לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה בתל אביב ב-1920, נסע ללמוד באיטליה: הוא למד פילוסופיה, שפות קלאסיות ומודרניות וספרות, משפטים ומדעי המדינה וכן תולדות המחשבה הנוצרית (בעיקר המזרחית), באוניברסיטאות רומא (שם למד אצל הפילוסוף האידיאליסטי ג'ובאני גֶ'נטילֶה), פירנצה, פיזה וטורינו.
בשנת 1926 קיבל באוניברסיטת פיזה תואר דוקטור, על הדיסרטציה "הפילוסופיה של פ"ה יעקובי" . בשבתו באיטליה ניסה להשיג לעצמו משרה בהסתדרות ציוני איטליה, אך ללא הצלחה.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל עם אשתו אילדָה ושני בניהם והתיישב ברחוב אלנבי בתל אביב.
החל בשנת הלימודים תרצ"ד-1933 ועד 1940 הורה איטלקית ותרבות איטלקית בחוג ללימודים רומאניים באוניברסיטה העברית בירושלים, שהיה אז בחיתוליו. (בין תלמידיו היה צבי אנקורי.)
ב-1939 נסע לאוסטרליה לגייס תמיכה כספית ומוראלית באוניברסיטה.
ב-1941, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדב לשרת בצבא הבריטי ושירת במזרח התיכון.

בקיץ 1948, לאחר קום מדינת ישראל, נוסדה במשרד הדתות המחלקה לעדות הנוצריות, שנועדה לטפל ביחסים שבין ממשלת ישראל לרשויותיהן הכנסייתיות של העדות הנוצריות במדינה וכן לרשויות המרכזיות של הנצרות העולמית. בראש המחלקה הועמד תחילה יעקב הרצוג (שכעבור זמן לא רב עבר למשרד החוץ, ותחתיו התמנה ד"ר שאול קולבי, מומחה למשפט כנסייתי), ולצדו חיים ורדי, כיועץ מומחה (יועץ השר לענייני העדות הנוצריות", "לענייני נוצרים"). ב-1949 היה ורדי לעורך-המייסד של הרבעון "חדשות נוצריות מישראל" (Christian News from Israel; Nouvelles chrétiennes d'Israel), שהתפרסם, בשלוש שפות (אנגלית, צרפתית וספרדית) ובתפוצה עולמית, מטעם משרד הדתות, וערך אותו במשך עשרים שנה, עד 1969.
אנשי הכנסייה בישראל כיבדו אותו בזכות הגישה ההוגנת והלא-מתנשאת שנקט ביחסו לאינטרסים של הכנסיות השונות, שפעמים רבות היו מסוכסכות זו עם זו.
במסגרת תפקידו נכח בוועידות דתיות מרכזיות של זרמים נוצריים שונים ברחבי העולם, לרבות ועידות אקומניות, בהן הוועידה הפּאן-אורתודוקסית הראשונה, שהתכנסה ברודוס בספטמבר 1961, וכינוס מועצת הכנסיות העולמית בניו דלהי בנובמבר אותה שנה.

כבר עם קום המדינה, בספטמבר 1948, נסע ורדי לרומא ביחד עם יעקב הרצוג כמשלחת לא-רשמית בחסות ציר ארצות הברית בישראל, ג'יימס מקדונלד, ונציגו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן בוותיקן, פרנקלין גוֹוֶן. שלושת השבועות שבמהלכם נועדו השניים עם בכירים בוותיקן נשאו פירות מבחינת ישראל: בין היתר עלה בידיהם לשכנע את הכס הקדוש כי הדיווחים על פגיעה בנוצרים ובמקומות הקדושים בארץ היו חסרי ביסוס או לכל הפחות מוגזמים; הוסכם על כינון יחסים קבועים עם נציג האפיפיור בישראל על מנת לדאוג לטיפול בבעיותיהן של הקהילות הנוצריות; ושלטונות הוותיקן הבהירו כי ידבקו בעמדתם הנייטרלית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי. סדרת המפגשים ברומא היוותה אפוא בסיס למגעים בין ישראל לשלטונות הכנסייה.

במחצית השנייה של שנת 1959, על רקע השינוי באווירה בוותיקן תחת האפיפיור החדש, יוחנן העשרים ושלושה, נדון במשרד החוץ הרעיון להקים ברומא נציגות ישראלית במסווה של "מכון לחקר יחסי היהודים והנוצרים". המכון, שמטרתו האמיתית תהיה לקשור קשרים בין ישראל והוותיקן, יישען על משרד החוץ, ולשם הסוואה, הוא יוצג כאילו הוא מסונף לקונגרס היהודי העולמי בראשות נחום גולדמן. משרד הדתות הסכים להשאיל את ורדי כדי שיעמוד בראשו. בסופו של דבר גנזה השרה גולדה מאיר את התכנית, אך היא הוסיפה לתמוך בשליחתו של ורדי לרומא. ניסיונותיה של ישראל לנהל פעילות מאחורי הקלעים לא עלו יפה, בשל השתדלויותיהם הפומביות של ארגונים יהודיים להשפיע על הוותיקן. בראשית שנות ה-60 ניסה גולדמן להחיות את התוכנית מ-1959, ובמשרד החוץ חששו שפרסום רב מדי עלול לחבל בקידום היחסים, אולם בסוף מאי 1962, לאחר שסוכם כי תפקידו של ורדי יהיה רק "להקשיב", אישרה מאיר את התוכנית.

ב-1962 שוחרר אפוא ורדי מתפקידו במשרד הדתות כדי שיישלח לוותיקן כנציגו של הקונגרס היהודי העולמי לקראת כינוס ועידת הוותיקן השנייה. המינוי המיועד – "משקיף ונציג לא רשמי" – שעליו סוכם בין נשיא הקונגרס נחום גולדמן והקרדינל הגרמני אוגוסטין ביאה , הוכשל בשל ה-faux pas שנעשו מצד ישראל והקונגרס – הפרסום המוקדם והעובדה שנשיא הקונגרס גולדמן לא תיאם את המינוי תחילה עם שלטונות הוותיקן – ועל רקע היעדר ההכרה הרשמית בישראל מצד הוותיקן באותה תקופה. הפרסום בישראל עורר גל מחאה כלפי הוותיקן במדינות ערב. על רקע זה, לא זו בלבד שבוטל מינויו של ורדי (שהושב לתפקידו במשרד הדתות, עד פרישתו ב-1969); אלא בנוסף לכך, הדיונים בנוגע לרוויזיה במעמדם של היהודים בעיני הכנסייה הקתולית, ובמרכזם "המסמך בעניין היהודים" שניסח הקרדינל אוגוסטין ביאה – שממילא היו נתונים במחלוקת – הוקפאו, והמסמך לא הוצג במושב הראשון של הוועידה בסתיו 1962. עם זאת, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, ופאולוס השישי אחריו, תמכו בקידום הנושא, ובסופו של דבר אומצו חלקים מן המסמך והוטמעו ב"הצהרה בדבר יחס הכנסייה לדתות הלא־נוצריות" ("נוסטרה אטָאטֶה") שהוקראה על ידי פאולוס השישי בסיומה של ועידת הוותיקן השנייה באוקטובר 1965.

בתקופה שבה הורה באוניברסיטה העברית החל ורדי להרצות על תולדות המחשבה הנוצרית.
עם היווסדו של מכון האמריקאי ללימודי ארץ הצבי (American Institute of Holy Land Studies; כיום נקרא Jerusalem University College) בירושלים ב-1957 לימד בו מדי שנה קורס על תולדות הנצרות בארץ ישראל.
החל ב-1961 או 1962 ועד מותו, לאורך שנות ה-60 וה-70, כיהן כמרצה בכיר לתולדות הנצרות במזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1969 ו-1973-74 שהה פרופסור אורח באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (פֶּן סטייט).
ב-1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר לנצרות אוריינטלית בתל אביב.

תחום התמחותו האקדמית של ורדי היה תולדות הנצרות – בעיקר אבות הנצרות והנצרות המזרחית, וכן תולדות הנצרות בארץ ישראל. עיקר תרומתו המחקרית הייתה בשדה תולדות המחשבה הנוצרית המזרחית.
פרסם מאמרים וכתב ערכים בנושאי נצרות באנציקלופדיות Encyclopedia of Zionism and Israel והאנציקלופדיה העברית (בה חיבר ביחד עם דוד פלוסר את הערך "נצרות").
במאמר ההספד שפורסם ב"חדשות נוצריות מישראל" הובאה אנקדוטה המדגימה את מומחיותו: באספה השלישית של מועצת הכנסיות העולמית בניו דלהי, שבה התכנסו מומחים לתאולוגיה ולנצרות מכל רחבי העולם, הובאה לדיון החלטה חשובה, אולם אנשי הכמורה שכחו כי מאות שנים לפני כן פסקו ראשי הכנסייה בסוגיה רלוונטית לנושא; עניין זה של תאולוגיה נוצרית נשכח מלב, עד שוורדי הזכיר זאת לאספה וקרא לה לתקן את הנוסח.

כבר מצעירותו שקד ורדי על תרגום חיבורים הגותיים קלאסיים מאיטלקית לעברית.
הוא תרגם מאיטלקית לעברית את כרך א' של "קיצור תולדות הפילוסופיה" ליצחק שאקי (Sciaky) (1946), את ספרו של ברונו צבי (Zevi) "בחללה של אדריכלות: בחינות ודרכי-הסתכלות" (תשי"ח 1957) ואת "תולדות אירופה במאה התשע-עשרה" לבנדטו קרוצ'ה (תשי"ג) (שני האחרונים בהוצאת מוסד ביאליק).

ורדי נפטר בירושלים באוקטובר 1975, בגיל 74.

==משפחתו==

חיים ורדי היה נשוי פעמיים. באיטליה נישא לאילדה לבית אָמָאר סֶגרֶה (Ilda Amar Segre), וממנה היה אב לשניים.
השניים התגרשו, ובהמשך נישא לחנה לבית בינג (שממנה התאלמן), ומנישואים אלה היה אב לשני ילדים נוספים.

ילדיו מאשתו אילדה:
* עמנואל (מן) ורדי (1927–2002), מפקד גדוד חי"ר, עובד מחשבים והיסטוריון של איטליה בשלהי ימי הביניים. באוקטובר 1945 התגייס לפלמ"ח, במחלקת הסיירים המרכזית במשמר העמק שבפלוגת הסיירים של הגדוד הרביעי של חטיבת הראל ובפלי"ם. בדצמבר 1945 השתתף בחילוץ המעפילים מהאונייה "חנה סנש. בסוף 1947 שירת על ספינת המעפילים "האומות המאוחדות" של ה"גדעונים". הוצב בפלוגת הנמל, וכעבור חודשיים עלה עם הגדוד הרביעי לקריית ענבים ולחם כמפקד מחלקה על המשלטים בדרך לירושלים. בהמשך היה מפקד גדוד חי"ר בצה"ל. לאחר שחרורו היה עובד מחשבים. לאחר מכן פנה ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה של איטליה בשלהי ימי הביניים. בשנת 1990 קיבל בה תואר מוסמך וב-1997 תואר דוקטור, על עבודה שעסקה ברפובליקה של ג'נובה תחת שלטונו של אנטוניוטו אדורנו (סוף המאה ה-14). לימד היסטוריה באוניברסיטה העברית.
* אריאל ורדי (נולד ב-1929), מעצב גרפי וטיפוגרף. בשנת 1947 התגייס לפלמ"ח כאחיו; תחילה שירת במחלקת עין השופט של פלוגה ז', ולאחר שעבר קורס בסוף אותה שנה קורס אלחוטאים, סופח לגדוד השלישי של חטיבת יפתח, ובהפוגה הראשונה נשלח לשרת כאלחוטאי במוסד לעלייה ב' והצטרף ל"גדעונים" (עבד על אוניית הרכש שהביאו מעפילים, ובתחנות חוף באירופה). בעקבות תאונה, שוחרר משירות. לאחר שחרורו היה למעצב גרפי וטיפוגרף. עוסק בעיצוב אותיות ובדפוס. ב-1981 היה ממייסדי החוג ללימודי דפוס במכללת הדסה בירושלים, ובשנים 1983–1988 עמד בראשו.
** בתו של אריאל, עדה ורדי, היא גרפיקאית ומעצבת עטיפות ספרים וספרים.

ילדיו מאשתו חנה:
* יוֹרַי ורדי (Yorai Wardi), פרופסור להנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק) שבאטלנטה, ג'ורג'יה.
* עֵינאל ורדי, מרצה בכירה בגמלאות לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.<ref></ref>

==תרגומיו==
* יצחק שאקי <small>(איט')</small>, קצור תולדות הפילוסופיה, כרך א: הפילוסופיה היונית; עברית: חיים ורדי, בעריכת המחבר, תל אביב: משפט ומדינה, 1946.
* ברונו צבי , בחללה של אדריכלות: בחינות ודרכי-הסתכלות; תרגם מאיטלקית: חיים ורדי; פתח דבר מאת מ"מ בובר; 162 תצלומים, תשריטים ותוכניות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח 1957. (Saper vedere l'architettura)
* בנדטו קרוצ'ה, תולדות אירופה במאה התשע-עשרה; תרגם וצירף הקדמה ביאוגראפית: חיים ורדי; מבוא מאת אפרים שמואלי; ערך: צבי וויסלבסקי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ג.

==לקריאה נוספת==
* 'ורדי (רוזנפלד), חיים', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 208. 

* אורי ביאלר, צלב במגן דוד: העולם הנוצרי במדיניות החוץ של ישראל 1948–1967, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; מכון בן-גוריון לחקר ישראל, קריית-שדה בוקר; הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ו 2006. (באנגלית: Uri Bialer, Cross on the Star of David: The Christian World in Israel's Foreign Policy, 1948-1967, Bloomington: Indiana University Press (Indiana series in Middle East studies), 2005)

<div class="mw-content-ltr">
* 'Vardi, Chaim', in: The Near and Middle East Who's Who, vol. 1, 1945, p. 172.
* 'Dr Chaim Wardi – In Memoriam,' Christian News from Israel 25 (1975), 235-236.
* Neville Lamdan and Alberto Melloni (eds.), Nostra Aetate: Origins, Promulgation, Impact on Jewish-Catholic Relations: Proceedings of the international conference, Jerusalem, 30 October – 1 November 2005, Berlin: Lit (Christianity and History, 5), 2007.
</div>

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:עובדי משרד הדתות
קטגוריה:עורכי עיתונים ישראלים
קטגוריה:ארץ ישראל: נצרות
קטגוריה:חוקרי נצרות
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: היסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה
קטגוריה:מתרגמים מאיטלקית לעברית
קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:בוגרי גימנסיה הרצליה
קטגוריה:ישראל: נצרות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1901
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1975