OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
פרנץ טילה

פרנץ טילה (בצ'כית ובגרמנית: Franz Thiele; 9 במרץ 1868 – 23 במאי 1945) היה צייר צ'כי ופרופסור באוניברסיטה.<ref>"Thiele Franz". In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Vol. 14, Austrian Academy of Sciences, Vienna 2015, , p. 296 f.</ref>

== ביוגרפיה ==
אביו היה אורג. לאחר שסיים את לימודיו היסודיים ב-1883, הוא קיבל מלגה, בחסות משפחת פטרונים ונסע לווינה. לאחר שנה של קורסי מבוא בבית הספר לאמנויות שימושיות, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות אצל אוגוסט אייזנמנגר, פרנץ רומפלר וכריסטיאן גריפנקרל.<ref>Thiele, Franz". In: Hans Vollmer (Ed.): Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart, Vol.33: Theodotos–Urlaub. E. A. Seemann, Leipzig 1939, pg.24</ref>

בשנת 1892 הוענק לו מענק ללימודים באיטליה. ב-1894 התבסס בווינה. הוא ערך מסעות רבים ברחבי מערב אירופה וביקר גם בתוניסיה. הוא הפך לחבר באגודת אמנים בשנת 1896 והיה אחד מהחברים המייסדים של "האגנבונד" האוסטרית בשנת 1900. שנתיים לאחר מכן, הוא מונה לפרופסור חבר באקדמיה לאמנויות יפות, פראג, והפך לפרופסור מן המניין ב־1905; תפקיד שיחזיק עד 1938.

הוא התנדב לשירות ב-1916 ועבד כאמן מלחמה במספר חזיתות במשך שנה.

בתקופה זו קיבל מספר פרסים, ביניהם צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף, מסדר כתר הברזל, ומסדר אנה הקדושה.

הוא היה נשוי פעמיים: ב-1909 למריה סטארו ואז, ב-1927, לציירת, אינגה פשקה (1903–1993), איתה נולד לו בן.<ref></ref>

הוא פרש ב-1938, בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה. העבודה הבאה שלו הייתה כרזת תעמולה, שהציגה את היטלר מול קהל מריעים. חלק מציוריו נרכשו על ידי היטלר ויוזף גבלס.<ref></ref> לקראת סוף המלחמה, הוא ואינגה נשלחו לבית מעצר שהופעל על ידי פטריוטים צ'כים. הוא לא שרד, ייתכן שנעשה בו לינץ'.

הוא נקבר בקבר אחים ליד פראג.

== גלריה ==
<gallery mode="packed" heights="200">
 File:Franz Thiele - Sommertag.jpg|יום קיץ
File:Franz Thiele - Frau mit Kind.jpg|אשה וילד
File:Franz Thiele - Süditalienische Familie.jpg|משפחה מדרום איטליה
File:Thiele-Waterfall.jpg|מפל מים
</gallery>

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ציירים צ'כים
קטגוריה:ילידי 1868
קטגוריה:נפטרים ב-1945
סלידובו

סלידובו (אוקראינית: Сели́дове, רוסית: Селидово, בעבר נקראה בשם סלידיבקה) היא עיר במחוז דונצק שבאוקראינה.

העיר ממוקמת בחלקו המערבי של המחוז, למרגלות נהר סולונה (המקושר לאגן הדנייפר).

נכון לשנת 2022, אוכלוסיית העיר מנתה 21,521 תושבים<ref>https://ukrstat.gov.ua/druk/publicat/kat_u/2022/zb/05/zb_Сhuselnist.pdf</ref>, מתוכם כ-60% ממוצא אוקראיני וכ-35% ממוצא רוסי<ref>https://web.archive.org/web/20120207045443/http://donetskstat.gov.ua/census/census.php?ncp=11&ncp1=6</ref>.

== קישורים חיצוניים ==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מחוז דונצק: ערים
מיקרו הבעה

מיקרו הבעה היא הבעת פנים שנמשכת רק לרגע קצר. זוהי תוצאה של תגובה רגשית רצונית ובלתי רצונית שקורות בו-זמנית ומתנגשות זו עם זו, המתרחשת כאשר האמיגדלה מגיבה כראוי לגירויים שאדם חווה, בעוד שהאדם רוצה להסתיר את הרגש הספציפי הזה. כתוצאה מכך האדם מציג לזמן קצר מאוד את רגשותיו האמיתיים ומיד לאחר מכן תגובה רגשית שקרית.<ref name="Svetieva_Frank"></ref>

רגשות אנושיים הם תגובה ביו-פסיכו-סוציאלית לא מודעת הנובעת מהאמיגדלה והם נמשכים בדרך כלל 0.5–4.0 שניות, אם כי מיקרו-הבעה תמשך בדרך כלל פחות מ-½ שנייה.<ref></ref> בניגוד להבעות פנים רגילות, קשה מאוד או כמעט בלתי אפשרי להסתיר תגובות מיקרו-הבעה. אי אפשר לשלוט במיקרו-הבעות, משום שהן קורות בשבריר שנייה, אבל אפשר ללכוד הבעות כאלו עם מצלמה במהירות גבוהה ולהציג אותן מחדש במהירויות איטיות בהרבה.<ref></ref> מיקרו-הבעות מבטאות את שבעת הרגשות האוניברסליים: גועל, כעס, פחד, עצב, אושר, בוז והפתעה. אולם, בשנות התשעים, הרחיב פול אקמן את רשימת הרגשות וכלל בה מגוון של רגשות חיוביים ושליליים שלא כולם מתבטאים בשרירי הפנים. הרגשות שהוא הוסיף הם: שעשוע, מבוכה, חרדה, אשמה, גאווה, הקלה, שביעות רצון, עונג ובושה.<ref name="ekman 1999"></ref><ref name="ekman 1992"></ref>

== הערות שוליים ==

קטגוריה:התנהגות
קטגוריה:מחוות גופניות
קטגוריה:פסיכולוגיה חברתית
קטגוריה:תקשורת
יותם טולוב

יותם טולוב (נולד ב-1978) הוא סופר, עורך דין, מנחה קבוצות ופעיל חברתי ישראלי.

==ביוגרפיה==
טולוב נולד בצרפת וגדל ברמת השרון. בשנת 1986, כשהיה בבית הספר היסודי, עברה משפחתו לבוסטון, תקופה שלימים היוותה השראה לספרו הראשון של טולוב, "זה שמחכה". לאחר ארבע שנים חזרה משפחת טולוב לישראל והשתקעה ברעננה. יותם טולוב למד בישיבת בני עקיבא ברעננה, למד שנה וחצי במכינה הקדם צבאית בעלי, ושירת בשלישות בחיל התותחנים וכמפקד בקורס קצינים.

לאחר הצבא למד תואר ראשון במשפטים ובתוכנית המצטיינים 'אמירים' של האוניברסיטה העברית, ותואר שני בגרונטולוגיה באוניברסיטת חיפה. בנוסף, למד שנה אחת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל.

טולוב נשוי ליעל. לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים במבוא ביתר.

==ספריו==
*זה שמחכה (כתר, 2005) – סיפורו של ילד ישראלי בן שמונה שמגיע עם משפחתו לבוסטון. מתבסס במידה רבה על חוויית הילדות של טולוב עצמו. אחד הזוכים בפרס שרת התרבות לשנת תשע"א.
*חמש נפשות (כתר, 2014) – רומן שבמרכזו חמש דמויות: יוחאי, רב צעיר; יקירה, שאיבדה את בתה טרם נולדה; ליזה, שמחליטה להתגייר כדי לבנות לעצמה זהות עצמאית; דרור, נער שנתקל בבעיה בריאותית; וסטלמך, נהג מונית פטפטן.
*ביום שייגמר הכסף (כתר, 2022) – סיפורו של נער שהתייתם ואמו מתחתנת מחדש, העוסק גם ביחסה של החברה לאנשים עם מוגבלות.

בנוסף, פרסם טולוב מאמרים רבים העוסקים בתנ"ך במסגרת פרויקט 929 - תנ"ך ביחד וכותב את 'נמס אל אבותיי', פרשנות שבועית על פרשת השבוע.

==פעילות ציבורית==
בין השנים 2009–2019 היה עורך דין ולאחר מכן המנכ"ל של עמותת בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות. הוביל מספר עתירות העוסקות בקידום זכויות של אנשים עם מוגבלות וכן היה ממובילי קידום תמיכה בקבלת החלטות כחלופה לאפוטרופסות בחקיקה.

עוסק במחקר תחום בעלי המוגבלויות ופרסם מספר מאמרים בנושא. מלווה ארגונים ברחבי העולם המקדמים שינוי מדיניות בתחום של אנשים עם מוגבלות. מייסד שותף של עמותת 'התנועה לעצמאות', שמקדמת חיים עצמאיים לכל אדם עם מוגבלות.

טולוב שימש כמנחה קבוצות במסגרות רבות לאורך השנים בהן - גשר, מסע ישראלי, הסוכנות היהודית, פדרציית ניו יורק (קו. לאב) וכן סדנאות הבית כמנחה סדנאות כתיבה.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.yotamtolub.com/הסיפור-שלי האתר של יותם טולוב]
* [https://www.929.org.il/author/24 מאמריו של יותם טולוב] באתר 929 - תנ"ך ביחד
* אריאל שנבל, [https://www.makorrishon.co.il/culture/486229/ "יש לי נטייה לברוח מבשורה, הסיפור של אנשים עם מוגבלות כמעט נכפה עליי"] – מקור ראשון, ט״ו באייר ה׳תשפ״ב, 16 במאי 2022.

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:בוגרי ישיבת בני עקיבא רעננה
קטגוריה:בוגרי מכינה קדם-צבאית בני דוד
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:עורכי דין ישראלים
קטגוריה:פעילים חברתיים ישראלים
קטגוריה:מבוא ביתר: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1978
נחל אילן

נחל אילן הוא נחל אכזב בפרוזדור ירושלים.

==תוואי הנחל==
ראשיתו של הנחל בסביבת אנדרטת פורצי הדרך לירושלים. הנחל זורם אל נחל נחשון בעמק איילון בקרבת שער הגיא. הוא מתחתר במדרון המערבי של הרי ירושלים.<ref name=":0"></ref>

==צמחייה==
סביבת הנחל עשירה בצומח טבעי. בעקבות השרפה בשער הגיא בשנת 1995 באזור העליון של הנחל נשרף יער האורנים בסביבה.<ref name=":0" /> 

==אתרים בסביבת הנחל==
מעל אפיקו של הנחל בגדתו הצפונית עברה דרך הלניסטית-רומית. מאבני המיל שנמצאו בסביבה ועד חורבת מצד עוברת הדרך הקדומה.<ref name=":0" /> 

==חורבת מצד==

מצד מהתקופה הרומית ששמר על הדרך העתיקה בין ירושלים לאמאוס ניקופוליס. המצד בנוי על יסודות הלניסטיים, וכנראה שבמקור נבנה על ידי החשמונאים אחרי ששמעון התרסי כבש את גזר ועלה על ירושלים. החורבה נמצאת כ-5 מיל מאמאוס, על גבעה שמתנשאת לגובה 530 מ' מעל פני הים. במקום נמצא מטבע עם טביעת רכב של הלגיון העשירי פרטנסיס. המקום ננטש בסוף המאה הראשונה. בסמוך למצד בריכה לאגירת מים וכן מקבץ של אבני מיל רומיות.

== עין עלקת ==
על גדתו הדרומית של הנחל במדרון נמצאו שרידיה של חורבת עלקת, בית אבן שבסביבתו בורות מים והמעיין "עין עלקת". ייתכן ושרידיו הם מהתקופה הביזנטית. עד קום המדינה התקיים יישוב בסביבה שתושביו ברחו עם פרוץ מלחמת העצמאות.<ref name=":0" />

==הערות שוליים==

קטגוריה:מחוז ירושלים
אילן
אור בוטבול

אור בוטבול (נולד ב-20 בספטמבר 1991) הוא שחקן, מדבב, צלם, פרסומאי, עורך וידאו, קומיקאי ותסריטאי ישראלי.

== ביוגרפיה ==
נולד ב-20 בספטמבר 1991<ref name=":0" />. גדל בכוכב יאיר צור יגאל<ref name=":4"></ref> ואת רוב שירותו הצבאי בצה"ל עשה ככתב בעיתון "במחנה"<ref></ref><ref></ref>, ובשנת 2014 החל ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבתל אביב. ב-2016 זכה במלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל<ref name=":0"></ref><ref name=":1"></ref>. עבד במשך תקופה בחברת הפרסום מקאן תל אביב<ref name=":3"></ref>.

בשנת 2017 השתתף במחזה "כל דבר חי צריך" של תיאטרון הבית. בשנת 2018 השתתף במחזות "המיזנתרופ" של תיאטרון תמונע, "מה קורה עם שבתאי", ו"חלום ליל קיץ בחלל" של תיאטרון קליפה. ב-2019 השתתף במחזה "הכלה האנגלייה" של תיאטרון האוניברסיטה, וב-2020, במחזה "בן המלך והעני" של תיאטרון גושן<ref name=":1" /><ref name=":0" />. החל ממרץ 2020, החל בוטבול לפרסם סרטוני ביקורת וקומדיה ברשתות החברתיות, כשבראשם סדרת הסרטונים "ביקורת פרסומות", אשר צברו עשרות אלפי צפיות<ref></ref><ref></ref><ref></ref><ref></ref>. בנוסף, בשנת 2020 הנחה את הפודקאסט "נקראים מצחוק עם פטריק קים, המרגל הלוהט מהסיקסטיז" יחד עם מעין אור ויובל גנות<ref></ref>.

בשנת 2021 השתתף במחזה "נפילתו של האגואיסט יוהאן פאצר" של תיאטרון תמונע<ref name=":1" /><ref></ref>, במחזמר "תיכון מגשימים" של תיאטרון האינקובטור<ref name=":1" /><ref></ref><ref></ref>, ובסדרת הטלוויזיה "לבד בבית" של כאן חינוכית<ref name=":0" /><ref name=":2"></ref>, ובשנת 2022 שיחק בסרטים "אמריקה", ו"אזרח מודאג"<ref name=":0" />.

בינואר 2023 החל להנחות את "ביקורת נוסטלגיה" של כאן דיגיטל<ref></ref> והשתתף בעוד מספר סרטונים של הערוץ<ref></ref><ref></ref>. החל מיוני של אותה שנה הוא מנחה לצד עמרי הכהן את ההסכת "מתחת לכל ביקורת" מבית רשת עושים היסטוריה<ref></ref>.

=== דיבוב ===
דיבב בסרטים "ספיידרמן", "הדרקון הראשון שלי 3", "משפחת סופר על 2", "אי.טי. - חבר מכוכב אחר", "סטיוארט ליטל 2"<ref name=":1" />, "החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי"<ref></ref><ref name=":2" />.

== חיים אישיים ==
בוטבול הוא בן זוגה של הזמרת והשחקנית דיאנה גולבי<ref name=":4" /><ref name=":5"></ref> אותה הכיר בבית הספר למשחק ניסן נתיב<ref name=":5" />.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה ישראלים
קטגוריה:בוגרי הסטודיו למשחק ניסן נתיב
קטגוריה:עורכי במחנה
קטגוריה:מדבבים ישראלים
קטגוריה:מדבבים יהודים
קטגוריה:פרסומאים ישראלים
קטגוריה:יוטיוברים ישראלים
קטגוריה:סגל תאגיד השידור הישראלי - הנהלה ודיגיטל
קטגוריה:סגל עושים היסטוריה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1991
קטגוריה:יוטיוברים יהודים
קבוצת האגנבונד

קבוצת האגנבונד (באנגלית: The Hagenbund) הייתה קבוצה של אמנים אוסטרים שנוצרה בשנת 1899. שמה של הקבוצה נגזר מהשם הר האגן, הבעלים של פונדק בווינה שבו הם התאספו.<ref>West, Shearer (1996). The Bullfinch Guide to Art. UK: Bloomsbury Publishing Plc.</ref><ref>Chrastek P et al (2016), Expressionism, New Objectivity and Prohibition: Hagenbund and its artists, Vienna 1900-1938, Wien Museum</ref>

== היסטוריה מוקדמת ==
חברי הקבוצה הבולטים בתחילת הדרך היו היינריך לפלר ויוזף אורבן, אשר עבדו והציגו במקור במסגרת הקונסטלרהאוס השמרני של וינה, אך כעת, כמו הזצסיון הווינאי מרדו בממסד והקימו ארגון משלהם.

ה"האגנבונד" פעל כמעט עשור בצל הזיצסיון כקבוצה המונית ומצליחה, ורק בשנים שלאחר פרישתה המזיקה של קבוצת קלימט מהזיצסיון הצליחו חבריה לפתח קו מתון ועצמאי יותר, שבו אווירה מילאה תפקיד מרכזי.

=== לאחר מלחמת העולם הראשונה ===
לאחר 1918, הסגנון הפורמלי של האגנבונד החל לשלוט בפעילות האמנותית בווינה, ובשנות ה-20 היא סיפקה את המוקד החשוב ביותר לזרמים אמנותיים חדשים. בין חבריה בתקופה זו היו תיאודור פריד, אוסקר לסקה, אנטון האנק, קארי האוזר, גאורג מאייר-מרטון, ג'ורג' מרקל, סרגיוס פאוזר, פריץ שוורץ-ולדג, אוטו רודולף שץ, אלבין איגר-לינץ ואוסקר קוקושקה.

הם התנתקו הן מהזיצסיון והן מהאקספרסיוניזם בשאלות מהותיות של אסתטיקה. הם אולי אישרו את החיפוש של האקספרסיוניסטים אחר ריאליזם, אבל הפתרונות הצורניים האקספרסיביים שהם מצאו התנגשו עם המטרות האמנותיות של האגנבונד בעצמם.

=== פירוק האגנבונד ב-1938 ===
במרץ 1938, ימים ספורים לאחר כניסת אוסטריה לרייך הגרמני, שמעו מנהלי הקבוצות של האגנבונד וגם של הזיצסיון את החשיבה של המפלגה הנאצית על ידי חברי הארגון עצמם. במקרה של האגנבונד הדמות המובילה הייתה ליאופולד בלאונשטיינר ואמנות האגנבונד תוארה כאמנות מנוונת. רבים מחברי ההגנבונד היהודים היו אמורים לברוח מאוסטריה בשלב זה ונכסי ההגנבונד הוקצו מחדש לאגודת האמנים החזותיים. הארגון כמו שהיה חוסל ב-29 בספטמבר 1938.<ref>Klamber E. (in "Boeckl", 2014), Art in the service of Power: The cultural policy of Austro-fascism 1934-8 and the dissolution of the Hagenbund. 349-356</ref>

חברים וחברים אורחים בהגנבונד - כ-250 אמנים, אדריכלים ומעצבי פנים וגרפיקאים מופיעים ברשימה של הארגון בשיאו, אך מכיוון שהנאצים הרסו את ארכיון האגנבונד בספטמבר 1939, היה צורך לשחזר את הרישום וייתכן שהוא לא שלם. בנוסף, קצת פחות מ-1,300 אמנים אורחים הציגו בתערוכות של האגנבונד. אלה כללו את אדגר דגה, יוזף דוברובסקי, ראול דופי, ליונל פיינינגר, גרהרט פרנקל, סבסטיאן איספ, אוסקר קוקושקה, ז'אק ליפשיץ, אדולף לוס, אנרי מאטיס, אדוארד מונק, אמיל נולד, מקס פצ'שטיין, פבלו פיקאסו, אוגוסט רנואר, אוגוסט רודן, ופרדיננד גאורג ולדמולר.<ref>Boeckl M. et al (2014), Hagenbund: A European Network of Modernism, 1900 to 1938, Hirmer on behalf of the Belvedere, Vienna.</ref>

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ציירים אוסטרים
היינריך לפלר

היינריך לפלר (בגרמנית: Heinrich Lefler; 7 בנובמבר 1863 – 14 במרץ 1919) היה צייר, גרפיקאי ומעצב במה אוסטרי. אביו היה הצייר פרנץ לפלר.<ref>Hans Ries (1985), "Lefler, Heinrich", Neue Deutsche Biographie (in German), vol. 14, Berlin: Duncker & Humblot, p. 56;</ref>

== ביוגרפיה ==
בין השנים 1880–1884 למד באקדמיה לאמנויות יפות וינה בהדרכת כריסטיאן גריפנקרל, ומ-1884 באקדמיה לאמנויות יפות במינכן בהדרכת ניקולאוס גיזיס ו-וילהלם פון דיז. ב-1891 הוא הפך לחבר באגודת האמנים האוסטריים ובשנת 1900 היה חבר מייסד של קבוצת האגנבונד.<ref>chöny: "Lefler Heinrich". In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Vol. 5, Austrian Academy of Sciences, Vienna 1972, p. 90.</ref> משנת 1900 עד 1903, הוא היה עוזרו של אנטון בריוסקי, המעצב הראשי באופרה הממלכתית של וינה, ולאחר מכן הפך לפרופסור באקדמיה עד 1910. בהיותו באופרה של וינה, עיצב תפאורה לאופרה המטרופוליטן ושלח את יצירותיו לניו יורק.<ref>Peter Pauker: Heinrich Lefler, sein Werk und seine Zeit. Wien 1962 (Wien, Universität, phil. Dissertation, 15 July 1963).</ref>

מלבד הזמן שבילה בעיסוקיו הרשמיים, הוא בילה זמן רב בווייסנבך אן דר טריסטינג עם אביו וגיסו, יוזף אורבן, עמית מעצב נוף, שם ציירו ציורי קיר בוילות ובתי מלון, ועיצבו כרטיסי הזמנה לפסטיבלי קיץ ועם המחזאי קמילו וולזל שהעלה הפקות תיאטרון לילדים.

הצוות של לפלר ואורבן יצר גם אירועים ציבוריים רבים, כולל מצעד פסטיבל שילר ב-1905 ותהלוכה לאורך הרינגשטראסה ב-1908, לרגל יובל ה-60 של הקיסר. לפלר עיצב גם שטרות כסף, וכרזות קידום מכירות עבור מספר חברות, ביניהן אורליכט וקרופ. רבים מהתלבושות ועיצובי הבמה של לפלר נשמרו באוסף מקס ריינהרדט בהרווארד.<ref></ref>

ב-1903 התחתן עם זמרת האופרה מינה ויסמולר, אשר מהווה את הדיוקן המופיע בעיצובו לשטר 1000 קרונות.

בשנת 1932, רחוב בווינה, נקרא בשם "היינריך-לפלר-גאס" לכבודו.

== גלריה ==
<gallery mode="packed" heights="230">
 File:Zeichnet 5 1-2% dritte Kriegs-Anleihe - H.L. LCCN2005691297 (cropped).jpg|כרזה לגיוס מלחמת עולם הראשונה
File:Hans Christian Andersen-Die Prinzessin und der Schweinehirt-Illustriert von Heinrich Lefler-Wien, 1897.jpg|איור לאגדות אנדרסן
File:Künstlerhaus Archiv Plakat Jubiläumsausstellung.jpg|כרזה לחגיגות יובל

</gallery>

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ציירים אוסטרים
קטגוריה:ילידי 1863
קטגוריה:נפטרים ב-1919
המלחמה השמלקלדית השנייה

המלחמה השמלקלדית השנייה,<ref name="Britannica"></ref><ref name="Tallet"></ref><ref name="Onnekink"></ref> הידועה גם בשם מרד הנסיכים<ref name="Tallet" /> (בגרמנית: Fürstenaufstand, Fürstenkrieg או Fürstenverschwörung), הייתה התקוממות של נסיכים גרמנים פרוטסטנטים בראשות מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה נגד הקיסר הקתולי קרל החמישי שפרץ בשנת 1552. היסטוריונים חלוקים בדעתם אם המלחמה הסתיימה באותה שנה עם שלום פסאו באוגוסט,<ref name="Britannica" /> או נמשכה עד לשלום אאוגסבורג בספטמבר 1555.<ref name="Tallet" /><ref name="Onnekink" /> הנסיכים הפרוטסטנטים נתמכו על ידי אנרי השני, מלך צרפת, שהיה קתולי, אך ביקש לנצל את ההזדמנות כדי להרחיב את שטחו בלורן של ימינו.<ref name="Britannica" />

ניתן להתייחס למלחמה כהמשך של המלחמה השמלקלדית הראשונה (1546–1547), שבה ניצחו קרל החמישי ומוריץ מסקסוניה יחד את הליגה השמלקלדית של כמעט אותם נסיכים גרמנים פרוטסטנטים. הסכסוך הקודם הזה יושב על ידי ארגון הביניים של אוגסבורג, שהותיר את שני המחנות לא מרוצים, במיוחד את הנסיכים שנאלצו להמיר את עצמם ואת אוכלוסייתם מחדש לקתוליות, למרות שזכו בכמה ויתורים.

== רקע ==
חוסר שביעות הרצון גברה באימפריה הרומית הקדושה על ההחלטות שהתקבלו בדיאטת אוגסבורג ב-1548, מה שנקרא רייכסטג Geharnischter ("דיאטת לבוש שריון"). בצפון, הנסיכים הפרוטסטנטים כוננו ברית בסתר על ידי הסכם טורגאו מ-22 במאי 1551. הם כללו בין היתר את יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג, אלברכט, דוכס פרוסיה, וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ואלברכט אלקיביאדס מברנדנבורג-קולמבך. הם ביקשו להגן על הפרוטסטנטיות ועל "החירות הטבטונית" (teutsche Libertät), שמשמעותה הייתה חירותם של הנסיכים הקיסריים. הם גם תכננו לשחרר את פיליפ מהסן, שנכלא על ידי הקיסר ב-1547. לאחר יצירת המגעים הראשונים עם אנרי השני, הכריזה צרפת מלחמה על הקיסר בסתיו 1551, ופלשה לגרמניה עד הריין. יתרה מזאת, בהסכם שאמבור ב-15 בינואר 1552, הבטיחה צרפת סיוע כספי וצבאי לנסיכים, שבגינו הם היו מוכנים לוותר על שלוש הבישופויות של מץ, ורדן וטול, ליד הגבול, למלך הצרפתי.

== המלחמה ==
תפקיד מפתח מילא הבוחר הסקסוני, מוריץ. מגדבורג, שסירבה לציית להסכם הביניים של אאוגסבורג, הייתה אמורה להיענש. תוך שהוא פועל לפי פקודות הקיסר, מוריץ צעד בראש צבא נגד מגדבורג, אך חבר במקום זאת עם העיר ועם מתנגדיו של הקיסר. המלך הצרפתי כבר כבש את הגדה המערבית של מישור הריין העליון בסתיו 1551. חיילי נסיכי בעלות הברית כבשו במהירות את ערי דרום גרמניה שנשארו נאמנות לקיסר, והתקדמו לתוך טירול במרץ 1552. האצולה האימפריאלית הקתולית הדגישו שהן נייטרליות בסכסוך הזה, משום שזה לא היה האינטרס שלהן להגביר את כוחו של הקיסר. הקיסר בקושי נמלט מתפיסה באינסברוק וברח לפילאך כדי לגייס כוחות חדשים. בינתיים, אחיו פרדיננד ניהל משא ומתן עם מוריץ ושאר הנסיכים הפרוטסטנטים.

== השלכות ==
בפסאו, שני הצדדים חתמו על הסכם השלום באוגוסט 1552. הנסיכים המורדים ויתרו על בריתם עם צרפת, והכוחות הקיסריים שחררו את השבויים שלהם. בשאלת הדת ניסו לגבש פשרה, שתהווה את הבסיס לשלום הדתי של אוגסבורג ב-1555.

==קישורים חיצוניים==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מלחמות צרפת
יוזף אורבן

יוזף אורבן (באנגלית: Joseph Urban; 26 במאי 1872 – 10 ביולי 1933) היה אדריכל, מאייר ומעצב במה אוסטרי-אמריקאי.<ref>"Joseph Urban Dies; Versatile Artist". The New York Times. July 11, 1933. Retrieved January 17, 2014.</ref><ref>Paul Goldberger (December 20, 1987). "At the Cooper-Hewitt, Designs of Joseph Urban". The New York Times. Retrieved January 17, 2014.</ref>

== ביוגרפיה ==
יוזף אורבן נולד ב-26 במאי 1872 בווינה. הוא קיבל את העבודה האדריכלית הראשונה שלו בגיל 19 כשנבחר לתכנן את האגף החדש של ארמון עבדין בקהיר בהזמנת תאופיק פאשא. הוא התפרסם ברחבי העולם בזכות השימוש החדשני שלו בצבע. הטכניקה הפוינטליסטית שלו והשימוש הדקורטיבי שלו בקו. הוא תכנן מבנים ברחבי העולם מטירת אסטרהאזי בהונגריה ועד לתיאטרון בניו יורק.

אורבן למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות יפות וינה בהדרכת קרל פון הסנאואר. בשנת 1890, הוא וגיסו, היינריך לפלר, היו ממייסדי קבוצת האגנבונד. עבודתו המוקדמת של אורבן עם ספרים מאוירים נוצרה בהשראת לפלר, וביחד הם יצרו את מה שנחשב לדוגמאות מכוננות לאיור ספרי ילדים.

אורבן היגר לארצות הברית בשנת 1911 כדי להיות המנהל האמנותי של חברת האופרה של בוסטון. הוא כבר היה אדריכל בינלאומי מוכשר, מאייר ומעצב תפאורה עם למעלה מ-50 הפקות מבית האופרה המלכותית של וינה, האופרה של שאנז אליזה וקובנט גארדן.

על ידי החלת נקודות של צבעי יסוד זה לצד זה על תפאורות הבד, הוא הצליח ליצור ולהאיר תפאורת תיאטרון בצבעים חיים המזכירים את היצירות של מונה או סרה בשנת 1914 הוא עבר לעיר ניו יורק, שם עיצב הפקות עבור המטרופוליטן אופרה.<ref>"Guide to the 66 West Twelfth Street Architectural Plans and Drawings 1924–1986". Archives and Special Collections. The New School. Retrieved February 14, 2016.</ref> ויליאם רנדולף הרסט היה לקוח ותומך חשוב בו. הוא גם הפיק ביחד עם ריצ'רד אורדינסקי את "מסכת הקהילה".<ref>Mackaye, Percy (1916). Caliban by the Yellow Sands. New York: Doubleday Page & Co. pp. 153.</ref>
תיאטרון זיגפלד בניו-יורק, 1931
החל משנת 1917, הוא היה עוסק לעיתים קרובות כמעצב במה על ידי המטרופוליטן אופרה של ניו יורק. בסך הכל הוא יצר תפאורות ל-47 הפקות חדשות במטרופוליטן עד 1933. עיצוביו הרבים סיפקו לחברת האופרה סגנון הפקה מגובש לאורך כהונתו של המנכ"ל ג'וליו גאטי-קסזה. רבים מהעיצובים של אורבן נשארו בשימוש החברה עד שנות ה-50.

עד מהרה תפסו הסטים והתאורה החדשנית שלו את עינו של פלורנץ זיגפלד הבן, ששכר אותו לעצב את המועדון בשנות ה-20. אורבן עיצב את מועדון לילה המהמם עם מרפסות זכוכית, במה נעה ואפקטים של תאורה צבעונית. אורבן זכה להצלחה זו אחר זו ביצירת הסטים של המועדון. ויליאם רנדולף הרסט, איל מדיה, שם לב ורצה לשכור את אורבן לעבוד על סרטיו בכיכובה של מריון דייוויס, פילגשו, וכוכבת המועדון הקודמת. הרסט הגיע להבנה עם חברו זיגפלד שעבודתו של אורבן עבורו לא תפריע לאף אחת מההפקות של המועדון אורבן עבד על 25 סרטים במהלך השנים.

אורבן מת ב-10 ביולי 1933 מהתקף לב בדירתו במלון רג'יס במנהטן, שם החלים לאחר ניתוח.

=== מורשת ===
אורבן היה אחד ממחוללי סגנון האר דקו האמריקאי. רוב עבודתו האדריכלית בארצות הברית נהרסה. הבניינים הקיימים כוללים את מאר-א-לאגו, מועדון האמבט והטניס ותיאטרון פרמאונט, כולם בפאלם ביץ', פלורידה; בניין ה-New School בניו יורק; ובסיס מגדל הרסט בניו יורק.

== קישורים חיצוניים ==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ציירים אוסטרים
קטגוריה:אדריכלים אוסטרים
קטגוריה:אדריכלים אמריקאים
קטגוריה:ילידי 1872
קטגוריה:נפטרים ב-1933
שמלת אוהל

ה[[דוגמנית ג'יזל בונדשן לובשת שמלת אוהל]]
שמלת אוהל היא שמלה שגזרתה הולכת ומתרחבת מן הכתפיים כלפי מטה, אין לה קו מותניים והיא עשויה לרוב מבדים טבעיים ורכים. היא נלבשת ללא חגורה.
המעצב בלנסיאגה היה זה שהציג אותה לראשונה בתצוגות אופנה בשנות החמישים של המאה העשרים, והיא הייתה לאחד הפריטים המזוהים עם סגנון הלבוש של שנות השישים.
שמלת האוהל הייתה אחד הטרנדים בשנת 2007.
שמלת אוהל

==עיצוב==
שמלות אוהל עשויות ממגוון בדים, כולל בדים חלקים, עם פסים, מנוקדים או פרחוניים (ואפילו שילוב של אלו). לרוב הן בצבעים בהירים ובצירופים שאינם מקובלים בדרך כלל. הן מופיעות באורך משתנה של השמלה והשרוול. ניתן לגוון אותן מאוד עם שוליים, תחרה, כפתורים (במיוחד גדולים) וקישוטים אחרים כגון תכשיטי דמה, פייטים או נצנצים. הן בדרך כלל ללא שרוולים או עם שרוולים ארוכים או מתנפנפים. לעיתים קרובות הן נלבשות עם סקיני ג'ינס או טייצים, מכיוון ששמלות אוהל רבות הן קצרות מאד. הן נלבשות בדרך כלל כשמלות מיני, אבל יכולות להיות ארוכות יותר, או קצרות עד כדי כך שהן שונות רק מעט מחולצה.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20071212161512/http://www.time.com/time/specials/2007/top10/article/0,30583,1686204_1686303_1691754,00.html Top 10 Fashion Must-Haves], באתר מגזין טיים, מאורכב באתר web.archive.org

==הערות שוליים==

אוהל
פגישה מאוחרת

פגישה מאוחרת (באנגלית: Mickey's Delayed Date) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1947 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures. הסרט בוים על ידי צ'ארלס ניקולס ומציג את מיקי מאוס השוכח מהפגישה שלו עם מיני מאוס.<ref name="bcdb">"[http://www.bcdb.com/cartoon/3916-Mickeys_Delayed_Date.html Mickey's Delayed Date]". www.bcdb.com</ref> זהו הסרט הקצר ה-120 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והיחיד באותה השנה.<ref></ref>

זהו הסרט האחרון בו וולט דיסני דיבב את דמותו של מיקי מאוס.<ref name="CartoonVoices"></ref>

== עלילה ==
כועסת על כך שהוא מאחר לפגישה שלהם, מיני מתקשרת למיקי, שבכלל ישן על הכורסה בביתו. פלוטו עונה לטלפון ומלקק אותו כשהוא שומע את קולה של מיני, הריר שלו מתיז איכשהו על מיני מהקצה השני. היא מנגבת את פניה ומבקשת ממנו לתת את הטלפון למיקי. ברגע שמיני מעירה אותו, היא מזהירה את מיקי שאם הוא לא יגיע בחמש עשרה הדקות הקרובות, הקשר ביניהם נגמר.

בעזרת פלוטו, מיקי מתלבש מתלבש היטב בטוקסידו לקראת לפגישה, אך מאבד את הכרטיסים למסיבה בדרכו החוצה. פלוטו, שנשאר בבית לאחר ציוויו של מיקי, מבחין בכרטיסים ולוקח אותם במהירות חזרה למיקי.

תוך כדי החיפזון להספיק להגיע בזמן, הכובע צילינדר של מיקי עף לתוך פח אשפה. מיקי מושיט את ידו אל תוך הפח כדי להשיג את כובעו, אך פלוטו נתקל בפח מבלי משים לב מהצד השני, מגלגל את הפח כשמיקי בתוכו במורד הרחוב עד שמתנגש בפנס רחוב. מיקי יוצא מפח האשפה כשבגדי הטוקסידו שלו הרוסים ומגלה שהגיע ליעדו, שם מיני מברכת את בואו ואף מחמיאה לו על התלבושת. זה מסתדר למיקי, מכיוון שהמסיבה שהוא ומיני הולכים אליה היא מסיבת תחפושות בנושא "זמנים קשים". מיני אומרת למיקי שהם יכולים להיכנס ברגע שמיקי ייתן את הכרטיסים. מיקי מבין שהוא השאיר את הכרטיסים בבית, אבל פלוטו מגיע בדיוק בזמן כדי לתת להם את הכרטיסים ובסוף הכל בא על מקומו בשלום.

== דמויות ומדבבים ==
* מיקי מאוס – וולט דיסני
* מיני מאוס – לאונה לדו (Leone Le Doux)
* פלוטו – ג'ימי מקדונלד

הסרט הופץ בישראל בדיבוב עברי, כשעל מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי.

== טריוויה ==
* בנוסף לכך שזהו סרט מיקי מאוס האחרון שהציג את וולט דיסני כקולו של מיקי מאוס, זו גם אחת הפעמים הבודדות שמיקי נראה ללא הכפפות שלו.
* ההנפשה של פלוטו מתקוטט עם הכובע צילינדר של מיקי נעשתה בשימוש חוזר מ"מיקי מאוס באופרה" (1936), בעוד שההנפשה של מיקי מנסה להתחמק מכלי התחבורה נלקחה מהסרט "בן הדוד מהכפר" (1936).
* זוהי ההופעה הראשית האחרונה של מיני מאוס בסרט מצויר של מיקי מאוס עד לסרט "חג שמח מיקי מאוס" (1983). עם זאת, היא ערכה הופעת קמע קצרה ב"עץ חג המולד של פלוטו" (1952).
* לסרט קצר זה יש הרבה קווי דמיון עם "האוזניים של מיקי", הפרק התשיעי בסדרה "מיקי מאוס", חוץ מהעובדה ששם מיקי מאבד את האוזניים שלו.

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מיקי מאוס
קטגוריה:סרטים קצרים של דיסני
קפה עם לימון

קפה עם לימון הוא סרט קולנוע ישראלי דובר ברובו רוסית משנת 1994 בבימויו של לאוניד גורביץ', עם אלכסנדר אבדולוב, טטיאנה ואסילייבה וגיא גורביץ' בתפקידים הראשיים.

התסריט, שנכתב על ידי לאוניד גורביץ' וסמיון וינוקור, הוא על שחקן יהודי מפורסם בברית המועצות שעולה עם משפחתו לישראל, ולא מצליח לגשר על פערים התרבותיים ומוצא את עצמו מנותק מהמציאות במדינת ישראל. שם הסרט נובע מההרגל שלו בברית המועצות לשתות קפה עם לימון.

בתפקיד הראשי משחק אלכסנדר אבדולוב שבאותה תקופה היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי, וכמו כן זכה בתואר אמן העם, וקיבל מספר עיטורים רוסים ופרסים בתחום התיאטרון.

הסרט צולם בישראל וברוסיה, והוקרן בפסטיבלים רבים בארץ וברחבי העולם, בהם פסטיבל קאן (במסגרת “פנורמה”), פסטיבל מונטריאול ופסטיבל ירושלים.

==תקציר העלילה==
ואלרי אוסטרובסקי (אלכסנדר אבדולוב) הוא שחקן יהודי בעל שם בתיאטרון במוסקבה. הסרט מתחיל כשהוא משחק בסצנת דו-קרב ויורה למוות ביריבו לקול תשואות הקהל באולם תיאטרון ענק.

לאחר ההצגה הוא מודיע לעמיתיו כי אינו יכול לשאת ברדיפת השלטונות ומחליט להגר למדינת ישראל עם אשתו ז'אנה (טטיאנה ואסילייבה) ובנם ז'אניה (גיא גורביץ). ידידו פימה (יפים אברמוב) מסדר להם מגורים באתר קראוונים בפאתי מדבר יהודה.

העיתונאית אורנה (אודיה קורן) מגיעה לקראוון עם צלם (צחי נוי) והם מודיעים לואלרי כי זכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים בברלין. גם עובדה זו לא מוציאה את ואלרי מההלם התרבותי והמקצועי אותו הוא חווה בישראל.

לפימה יש קבוצת תיאטרון עם שחקנים עולים מברית המועצות והוא לוחץ על ואלרי ללמוד עברית כדי להופיע. ואלרי מתקשה ללמוד את השפה ולמצוא עבודה כשחקן. הבן ז'אניה מתאקלם טוב יותר ומביא לקראוון את מורתו מיכל (ברוריה אלבק) שמוכנה ללמד את ואלרי עברית.

יחסיה של מיכל עם בעלה עומרי (אבי פניני) מעורערים והיא מתקרבת לואלרי ומתחיל ביניהם רומן אינטימי. ואלרי הוא גבר גבוה, נאה ומושך. ז'אנה שמה לב לקשר הזה והם מתחילים לריב עד כדי רצון שלה להתגרש. באחת ההופעות הבודדות שלו מתחיל ואלרי במונולוג ברוסית וכשהאור עולה מתברר לו שהקהל הוא של אתיופים. אז הוא נשבר וגם מנתק את יחסיו עם מיכל לאחר שהעירה לו שהוא מדבר בפאתוס.

הוא מחליט לחזור לרוסיה שם מתחוללות מהומות ברחובות מוסקבה. הוא נורה ברחוב, נפצע קשה ובגסיסתו הוא מדמה שהוא נמצא שוב בסצנת דו-קרב מול קהל.

==צוות השחקנים==
{| class="wikitable"
|-
!שם השחקן/ית
!שם הדמות
!הערות
|-
|אלכסנדר אבדולוב
|ואלרי אוסטרובסקי
|
|-
|טטיאנה ואסילייבה
|ז'אנה אוסטרובסקי
|
|-
|גיא גורביץ
|ז'אניה אוסטרובסקי
|בן
|-
|ברוריה אלבק
|מיכל
|מורה
|-
|אבי פניני
|עומרי
|בעלה של מיכל
|-
|אודיה קורן
|אורנה
|עיתונאית
|-
|צחי נוי
|
|צלם עיתונות
|-
|יפים אברמוב
|פימה
|אמרגן
|-

|}

==קישורים חיצוניים==

*[https://jfc.org.il/movie/37320-2/ טעימה מהסרט], בארכיון הסרטים הישראלי
*[https://www.filmfund.org.il/films/?id=&nom=2010&film=קפה%20עם%20לימון קפה עם לימון], באתר קרן הקולנוע הישראלי

קטגוריה:סרטי 1994
קטגוריה:סרטים ברוסית
קטגוריה:סרטים ישראליים
גביע נייסמית' (פרס)

גביע נייסמית הוא גביע המוענק לנבחרת הזוכה בגביע העולם בכדורסל של פיב"א, ונקרא על שם ממציא הכדורסל ג'יימס נייסמית'. הגביע הוענק לראשונה ל, הזוכה באליפות העולם בכדורסל 1967. הגרסה הנוכחית של הגביע הוענקה לראשונה בגביע העולם בכדורסל 2019.

== היסטוריה ==
כבר באליפות העולם הראשונה ב-1950 החליטה פיב"א לקרוא את הגביע על שם נייסמית', אך לא היו ברשותה הכספים ליצור את הגביע. לבסוף, בשנת 1965 קיבלה פיב"א תרומה של 1,000 דולר אמריקאי והזמינה גביע. הגביע הוצג בטורניר 1967, והוענק ל.

הגביע המקורי שופץ, וגביע חדש ומעודכן הוצג באליפות העולם בכדורסל 1998. הגביע המקורי נמצא כיום במוזיאון פדרו פרנדיס בספרד. גביע נייסמית' החדש עוצב על ידי הצורף גינתר שובל מגרמניה. גרסה זו הוענקה לראשונה לרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאחר הגמר ב-9 באוגוסט 1998 באתונה, יוון.

החלק העליון של גרסת 1998 עוצב בצורת פרח לוטוס. החלק האמצעי המעושר, עם מפות מגולפות של היבשות ואבנים יקרות משובצות המסמלות את חמש היבשות: אוניקס שחור, סיטרין צהוב, כירסופרז ירוק, נופך אדום וטופז כחול. הוא עוצב בהשראת המזכיר הכללי של פיב"א, רנאטו ויליאם ג'ונס, שהתלהב במיוחד ממצרים: עיצוב הלוטוס נוצר בהשראת מקדשי כרנכ, ושמו של נייסמית' חקוק על כל ארבעת הצדדים, בכתב לטיני, ערבי, סיני ומצרי.

כסף סטרלינג 975/1000 בחלק העליון והתחתון - מצופה זהב מבפנים - והחלק האמצעי מזהב צהוב 14 קרט, הופכים את הגביע ליקר במיוחד. הבסיס עשוי מגרניט רוזה פורינו, ומידותיו 20 על 20 סנטימטר. לחלק העליון של הגביע היקף של 21 סנטימטרים, גובהו 47 סנטימטרים ומשקלו תשעה קילוגרם.

גרסה חדשה של גביע נייסמית' נחשפה ב-7 במאי 2017, במהלך הגרלת מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019. הגביע, שגובהו כ-60 סנטימטרים (13 יותר מגרסת 1998), עשוי כמעט כולו מזהב, וכולל את שמותיהן של אלופות העולם הקודמות בבסיס. גם שמה המקורי של פיב"א (Federation Internationale de Basketball Amateur) חקוק בחישוק של הגביע. הגביע עוצב על ידי Radiant Studios Ltd, ונעשה בעבודת יד על ידי הצורף תומאס לייט.

== זוכות ==
* גביע מקורי
** – 1967, 1974, 1982
** – 1970, 1978, 1990
** – 1986, 1994
* גביע משופץ
** – 1998, 2002
** – 2006
** – 2010, 2014
* גביע חדש
** – 2019
** – 2023

== ראו גם ==
* גביע העולם בכדורסל
* גביע המונדיאל
* גביע וינס לומברדי
* גביע לארי אובריאן

== קישורים חיצוניים ==
* 
* [https://www.fiba.basketball/basketballworldcup/2023/trophy גביע נייסמית'], באתר פיב"א

== הערות שוליים ==

קטגוריה:פרסי כדורסל
קטגוריה:אליפות העולם בכדורסל
סמואל מור

סמואל ב. מור (באנגלית: Samuel B. Moore; 1779 – 7 בנובמבר 1846) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה השישי ממרץ ועד נובמבר 1831. כאשר נבחר המושל הקודם, גבריאל מור לסנאט של ארצות הברית, והתפטר מכהונתו כמושל, הושבע סמואל מור במקומו.
==ביוגרפיה==
סמואל מור נולד בעיירה ביץ' היל שבמחוז פרנקלין שבטנסי. כשהיה בן 10 עברה משפחתו למחוז ג'קסון שבאלבמה.

הקריירה הפוליטית שלו החלה ב-1823, כאשר הוא נבחר לבית הנבחרים של אלבמה, ולאחר מכן, ב-1828 הוא נבחר לסנאט של אלבמה. ב-1831 הוא שימש כנשיא הסנאט, ואז ירש את גבריאל מור כמושל אלבמה.

כמו קודמו בתפקיד, המשיך סמואל מור לסרוק את נהר קוזה באמצעות מועצת העבודות הציבוריות, בנה תשתיות והתנגד לזכות הביטול . מור תמך מאוד בהקמתו של בנק המדינה של אלבמה.

בבחירות של 1831 התמודד מור מול ג'ון גייל, שבסופו של דבר ניצח אותו. לאחר תבוסתו, הוא נבחר מחדש ב-1834 למושבו בסנאט המדינתי ונבחר שוב כנשיאו ב-1835. בשנים 1835–1841 הוא כיהן כשופט בבית המשפט של מחוז פיקנס.

סמואל מור נפטר ב-7 בנובמבר 1846, בגיל 67, בעיר קרולטון, אלבמה. הוא נטמן בבית הקברות העירוני.

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.nga.org/governor/samuel-b-moore/ סמואל מור] באתר אגודת המושלים הלאומית 
* [https://politicalgraveyard.com/bio/moore8.html#475.87.25 סמואל מור] באתר The Political Graveyard 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מושלי אלבמה
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי בית המחוקקים של אלבמה
קטגוריה:שופטי בתי המשפט של מדינת אלבמה
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1779
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1846
גביע נייסמית' (טורניר)

גביע נייסמית (באנגלית: Naismith Cup) היה משחק ראווה קדם-עונה של ה-NBA. מ-1995 עד 2000 הוא שוחק בין שתי קבוצות ה-NBA הקנדיות ונקובר גריזליס וטורונטו ראפטורס במקומות נייטרליים ברחבי קנדה.

הטורניר נקרא על שמו של ג'יימס נייסמית', ממציא הכדורסל הקנדי, והוא נוצר במקור כדי לגייס כסף עבור קנדה בסקטבול , בדומה לתחרות גביע פירסון בין קבוצות הבייסבול הקנדיות מה-MLB טורונטו בלו ג'ייז ומונטריאול אקספוס. לאחר שהגריזליס עברו לממפיס בוטל הטורניר, אך הראפטורס המשיכו את המסורת של אירוח משחקי קדם עונה בערים קנדיות תחת השם סדרת ה-NBA קנדה . הראפטורס ניצחו בסדרה את ונקובר 4–1.

לפני עונת 2003/2004 ב-NBA חודש הטורניר כמשחק בין-לאומי בין הראפטורס לקבוצה אירופית, ששוחק באייר קנדה סנטר בטורונטו. ב-2003 הייתה היריבה פנאתינאיקוס היוונית, וב-2004 הייתה זו בנטון טרוויזו מאיטליה. בטורניר 2005 נרשם ההפסד הבינלאומי היחיד של הראפטורס, למכבי תל אביב הישראלית. מיקומו של הגביע המקורי לא ידוע.

== תוצאות ==
{| class="wikitable"
!עונה
!תאריך
!עיר
!אולם
!מארחת
!תוצאה
!אורחת
!קהל
|-
!colspan="8" style="background:#cfc"|טורונטו–ונקובר
|-
|1995
|21 באוקטובר
|ויניפג
|ויניפג ארנה
| ונקובר גריזליס
|align="center"|77–98
| טורונטו ראפטורס
|align="center"|11,203
|-
|1996
|27 באוקטובר
|קלגרי
|קנדיאן איירליינס סאדלדום
| ונקובר גריזליס
|align="center"|80–77
| טורונטו ראפטורס
|align="center"|15,104
|-
|1997
|20 באוקטובר
|הליפקס
|הליפקס מטרו סנטר
| טורונטו ראפטורס
|align="center"|107–98
| ונקובר גריזליס
|align="center"|8,190
|-
|1998
|19 באוקטובר
|ונקובר
|ג'נרל מוטורס פלייס
|colspan="4"|המשחק בוטל בעקבות השביתה ב-NBA
|-
|1999
|18 באוקטובר
|אדמונטון
|סקייריץ' סנטר
| ונקובר גריזליס
|align="center"|84–110
| טורונטו ראפטורס
|align="center"|12,852
|-
|2000
|12 באוקטובר
|אוטווה
|קורל סנטר
| טורונטו ראפטורס
|align="center"|97–92
| ונקובר גריזליס
|align="center"|14,783
|-
!colspan="8" style="background:#cfc"|משחקים בינלאומיים
|-
|2003
|10 באוקטובר
|טורונטו
|אייר קנדה סנטר
| טורונטו ראפטורס
|align="center"|100–76
| פנאתינאיקוס
|align="center"|17,749
|-
|2004
|20 באוקטובר
|טורונטו
|אייר קנדה סנטר
| טורונטו ראפטורס
|align="center"|86–83
| בנטון טרוויזו
|align="center"|10,668
|-
|2005
|16 באוקטובר
|טורונטו
|אייר קנדה סנטר
| טורונטו ראפטורס
|align="center"|103–105
| מכבי תל אביב
|align="center"|17,281
|}
== הערות שוליים ==

קטגוריה:תחרויות כדורסל בקנדה
קטגוריה:טורונטו ראפטורס
קטגוריה:מכבי תל אביב (כדורסל)
קטגוריה:ונקובר: ספורט
קטגוריה:ממפיס גריזליס
קטגוריה:פנאתינאיקוס (כדורסל)
אוורסטינג

אוורסטינג היא פעילות ספורטיבית שבה רוכבי אופניים או רצים עולים ויורדים בשיפוע אחד מספר פעמים, כדי לטפס במצטבר שהוא הגובה של הר האוורסט<ref></ref><ref></ref>.

האירוע הראשון שתואר כ"אוורסטינג" היה על ידי ג'ורג' מלורי, נכדו של ג'ורג' מלורי, מטפס הרים בריטי שנעלם באוורסט ב-1924. מאלורי הנכד עלה להר דונה בואנג במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה ב-1994, לאחר שרכב שמונה "הקפות" של הגבעה בגובה 1,069 מטר.

באוורסטינג מודדים רק גובה ולא מרחק. ככל שהעלייה תלולה יותר הרוכבים צוברים גובה יותר מהר ואז הם צריכים לטפס פחות מרחק. ולהפך: כשבוחרים שיפוע פחות תלול לוקח יותר דרך לדווש (או לרוץ) כדי להגיע לגובה של האוורסט. 

== אוורסטינג ==
רוכבי האופניים רון מור ויהודה פלד - סיום אתגר אוורסטינג, 28-29 במאי 2023. בטלפון מוצגים נתוני האתגר. הנתונים העיקריים הם מפת אזור הרכיבה (באדום מודגש מסלול הרכיבה עצמו), משך הרכיבה, הגובה המצטבר ומרחק הרכיבה.
אתגר האוורסטינג של ג'ורג' מלורי ב-1994 תואר במאמר ב-2012 והניע לראשונה רוכבים נוספים להתמודד עם האתגר הזה<ref name="Grew"></ref>. התפתחות טכנולוגיית ה-GPS והמדיה החברתית – במיוחד תוכנות האימון הגופני בתחום הריצה והרכיבה על אופניים Strava ו-Zwift – הייתה חיונית כדי לאפשר לרוכבים למדוד במדויק מרחק, גובה וטיפוס, תוך שהם משתפים ביניהם את המידע<ref name="Grew" />.

קבוצת<ref name="About"></ref> "Hells 500" שמסייעת לחבריה להשלים ולשתף אתגרי רכיבה, יצרה את אתר האינטרנט "Everesting", שקבע את הפרמטרים של האתגר ומתעד את המשתתפים בו<ref name="About" />.

האוורסטינג הפך פופולרי הן בין רוכבי אופניים חובבים בהיותו יעד מאתגר אך בר-השגה<ref name="personal"></ref> והן בקרב מקצוענים.

הפופולריות שלו גברה במהלך שנת 2020, כאשר מגפת הקורונה הביאה לביטול תחרויות ולסגרים ומנעה רכיבות אופניים משותפות. רוכבים החלו לחפש אתגרים חדשים, שאותם יכלו להשלים בקרבת הבית. דרך נוספת היא V-אוורסטינג – אוורסטינג וירטואלי – שמתבצע על טריינר לאופניים.

במהלך 2020, הורחב האתגר גם לתחום הריצה.

מספר אתגרים קשורים נבעו מאתגר האוורסטינג המקורי. הרוכבים ניסו אוורסט כפול, משולש או אפילו מרובע<ref></ref>. באתר "אוורסטינג" יש מספר הצעות לגרסאות של האתגר, כולל אתגר אוורסטינג 10k – כלומר להמשיך מעבר ל-8,848 מטר של האוורסט ולהגיע לגובה מצטבר של 10,000 מטר כמטרה מוגברת<ref></ref>, או חצי אוורסט כמטרה קלה יותר.

== פרמטרים ==
האוורסטינג הוא אתגר אישי וככזה אין גוף רשמי שקובע את הכללים. הקריטריון היחיד הוא ש-8,848 מטרים של טיפוס יושלמו ברכיבה או ריצה בודדת.

כדי להתקבל כרכיבה באתר, האוורסטינג", חייבים בין היתר:
* להיות מוקלט על אחד משירותי האינטרנט שמאפשרים מעקב אחר פעילות גופנית, Strava או Zwift;
* להיות מתוזמן כמאמץ אחד, כאשר כל הפסקות האוכל או המנוחה כלולות בזמן הביצוע;
* יש לבצע את האתגר במסלול אחד בלבד ויש להימנע מלולאות (כלומר ממסלול מעגלי);
* להיות רציף גם במורד המדרון וגם במעלה שלו (למשל, לא ניתן לקחת את הרוכב במכונית במורד המדרון);
* אין להשתמש באופניים עם מנוע<ref name="rules"></ref>.

== קישורים חיצוניים ==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אופניים
קטגוריה:ספורט אתגרי
קטגוריה:ספורט חובבים
ארקדי וייספאפיר

ארקדי מויסייביץ' וייספאפיר (ברוסית: Арка́дий Моисе́евич Вайспапи́р; (23 בדצמבר 1921 – 11 בינואר 2018) היה ממשתתפי המרד בסוביבור, ומאחרוני הניצולים ממנו שנותרו בחיים.

== קורות חיים ==

נולד במושבה חקלאית יהודית בוברובי קוט בדרום אוקראינה (כיום נמצאת המושבה בתחומי מחוז חרסון של אוקראינה), ילדם האמצעי של מויסיי (משה) וראיסה וייספאפיר. למד בבית ספר יהודי ביידיש. בשנת 1938 נאסר אביו ונידון למוות באשמת פעילות אנטי סובייטית. בשנת 1939 סיים את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כטרקטוריסט. ב-1940 התגייס לצבא האדום.

מהיום הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות לחם בחזית. במהלך הקרב להגנת קייב נפצע ונפל בשבי הגרמני. בהתחלה הצליח להסתיר את יהדותו. שהה במחנות שבויים בצ'רניהיב ולאחר מכן בעיר הומל תחת שם בדוי. במרץ 1942 "התגלתה" יהדותו. הוא הופרד מהחיילים שאינם יהודים, ונשלח למחנה עבודה בגטו מינסק, שם שהה כשנתיים. בספטמבר 1943 נשלח עם עוד יהודים ממינסק למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין. במחנה הוא התקשר עם אלכסנדר פצ'רסקי, ולקח חלק בתכנון התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה. בתחילת המרד הוא ביחד עם הנער יהודה לרנר חיסלו בעזרת גרזן את מפקד השומרים, איש SS זיגפריד גרייטשוס ואת השומר האוקראיני בשם קריאט. וייספאפיר הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה. הוא נע דרך היערות מזרחה, עת פגש יחידת פרטיזנים סובייטים באזור ברסט, בלארוס. הוא הצטרף אליהם ולחם בשורות הפרטיזנים כמקלען עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום.

עם הגעת הצבא האדום, התגייס וייספאפיר מחדש לצבא. הוא צורף ליחידת הסיור ולחם בשורותיה עד לסוף המלחמה. הגיע עם יחידתו עד לאזור פומרניה שבצפון-מזרח גרמניה. לאחר המלחמה שב לעיירת הולדתו ושם גילה כי הוא היחיד ששרד את המלחמה מכל משפחתו - אחיו הבכור נפל בקרבות עם הגרמנים ב-1941 ואימו ואחותו הקטנה נרצחו על ידי הנאצים יחד עם כל תושבי המושבה היהודים.

ארקדי למד הנדסה בעיר זפורוז'יה. שם גם התחתן ונולדו לו שני בנים. לאחר סיום הלימודים עבד במפעלים שונים בערים : לוהנסק, באחמוט ודונייצק. בשנת 1953 פגש בלוהנסק באקראי את אלכסנדר פצ'רסקי. בשנת 1963 ביחד עם אלכסיי וייצן וניצולים נוספים השתתף בפגישה הראשונה של משתתפי המרד, אשר נערכה בדירתו של אלכסנדר פצ'רסקי בעיר רוסטוב על הדון. מאז נערך המפגש של הניצולים כל 5 שנים, עד למותו של פצ'רסקי ב-1990.

ארקדי פרש לגמלאות בסוף שנות ה-80. בשנת 1994 עבר להתגורר בקייב.

ב-1 בדצמבר 2016 העניק לו נשיא אוקראינה את אות מסדר ההצטיינות מהדרגה השלישית.

ב-11 בינואר 2018 נפטר בביתו בקייב.

==קישורים חיצוניים==
* [http://calendar.interesniy.kiev.ua/Event.aspx?id=4618 ביוגרפיה של ארקדי וייספאפיר] (רוסית)

קטגוריה:בורחים מכליאה על ידי גרמניה הנאצית
קטגוריה:פרטיזנים יהודים מבלארוס
קטגוריה:ניצולי השואה: אוקראינה
קטגוריה:אסירים במחנה ההשמדה סוביבור
קטגוריה:יהודים אנשי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:סובייטים שנשבו במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מקבלי עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה
קטגוריה:פרטיזנים יהודים מברית המועצות
קטגוריה:יהודים בשואה: אוקראינה
קטגוריה:מקבלי עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של פולין
קטגוריה:מהנדסים יהודים אוקראינים
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1921
קטגוריה:נפטרים ב-2018
מירה קמנצקי

מירה קמנצקי (נולדה ב־1937) היא משוררת ישראלית ניצולת שואה.

== ביוגרפיה ==
מירה קמנצקי נולדה בעיר בוטושאני שברומניה למשפחה יהודית אמידה. היא עלתה לארץ בשנת 1951 וחיה שנתיים במעברה בנהריה. היא התגייסה לצבא ושירתה בפיקוד צפון באגף מבצעים.

קמנצקי למדה באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן למדה רוקחות בבית הספר לרפואה בירושלים. לאחר מאבק משפטי (בג"ץ 201/68) הקימה בית מרקחת בבאר שבע ועבדה בו עד שנת 2013.

במסגרת מאבקה למען יוצרים ניצולי שואה הגישה עתירה לבג"ץ (2329/15)<ref></ref>, שנדחתה ב־18 באוגוסט 2015, ומטרתה לחייב את משרד התרבות להתקין תקנות או לקבוע נהלים למניעת ניגוד עניינים בוועדות האחראיות על חלוקת פרסים מטעמו בתחום האומנות, ולהבטחת ייצוג הולם לקבוצות מיעוט הן בקרב ועדות הפרסים והן בקרב היוצרים הזוכים בהם.

קמנצקי חברה באגודת הסופרים העברים<ref></ref>.

היא נשואה ואם לשלושה ילדים.

== ספריה ==
* שירים לעת ערב (תל אביב: טרקלין, 1997)
* כפנסי רחוב (ירושלים: כרמל, 1999)
* בכף האשליה (ירושלים: כרמל, 2002)
* דמעה אחת, לאהבה (ירושלים: כרמל, 2004)
* עם המוות שיחקתי מחבואים (תל אביב: גוונים, 2010)
* נגיעות של שחר (תל אביב: גוונים, 2014)
* צילו של חלום (תל אביב: גוונים, 2014)
* טרזין – סאגה לשואה (ירושלים: כרמל, 2021)

== לקריאה נוספת ==
* רותי קדוש, שבעת ספריה תופסים מקום של כבוד במיטב האוניברסיטאות בעולם, אבל רק בארץ המובטחת הממסד התרבותי עדין מתעלם ממירה קמנצקי, משוררת ניצולת שואה, שבגיל 82 ממשיכה להיאבק למען הכרה ביוצרים כמוה, מעריב השבוע המגזין, 27.1.2019, עמוד 12<ref></ref>

== קישורים חיצוניים ==
* 
* 
* 
* 
* [https://id.oclc.org/worldcat/entity/E39PCjvQQbbBjQT8cbXVVvGbVC.html מירה קמנצקי] באתר worldcat
* [https://www.google.co.il/search?tbo=p&tbm=bks&q=inauthor:%22מירה+קמנצקי%22 מירה קמנצקי] באתר גוגל ספרים
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:משוררות ישראליות
קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:ניצולי השואה
קטגוריה:רוקחים ישראלים
קטגוריה:ישראליות ילידות רומניה
קטגוריה:ישראלים ילידי רומניה
קטגוריה:עולות בשנות ה-1950
קטגוריה:עולים בשנות ה-1950
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1937
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1937
ציקלון (מערכת ניווט)

ציקלון (ברוסית:Циклон) הייתה מערכת ניווט לוויינית שפותחה בברית המועצות והחלה לפעול בשנת 1971. היא פעלה במשך כמה עשרות שנים עד להפעלת מערכת גלונאס. בנוסף על לוויינים היא התבססה על מערכות שהותקנו באוניות הצי הסובייטי ובקרקע לאורך החוף.

פיתוח מערכת ניווט לוויינית החל במכון למחקר של הצי הסובייטי. בשנת 1956 הוקמה יחידה לקידום הנושא. עם הזמן לפרויקט הצטרפו מדענים מיחידות נוספות של משרד ההגנה ואקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1961 מתנגדי הרעיון הצליחו לקצץ שתקציבים להמשך הפיתוח. בשנת 1964 לשלטונות ברית המועצות נודע על הפעלת מערכת "טרנזיט" בארצות הברית. בעקבות כך הוחלט על חידוש הפרויקט והקצאת משאבים לרבות יכולת מחשוב. הוחלט שלוויין בנוסף למערכות ניווט תהווה גם לוויין תקשורת תוכל לספק נתוני מיקום ותקשורת לאוניות הצי כולל צוללות. תכנון הלווין הועבר למערכות המידע הלווייניות רשטניוב. הלוויין הראשון בשם "קוסמוס 192" שוגר ב-23 בנובמבר 1967. לוויין נוסף "קוסמוס 220" שוגר בשנת 1968. הניסוי הראשון הסתיים עם שגיאה של 3 ק"מ אך סוכם להמשיך הפיתוח.

בשנת 1971 אוניית הצי ביצע מסע ימי באורך כ-48 אלף ק"מ במהלכה בוצעו 554 בדיקות מיקום. תוצאות חיוביות של הניסויים אפשרו בשנת 1972 להתחיל בניצול המערכת בשלב ניסוני. המערכת התבססה על 4 לוויינים בגובה של כ-1,000 ק"מ. השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק וקפוסטין יאר תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. כל הלוויינים שוגרו תחת השם "קוסמוס".

בשנת 1976 המערכת החלה לפעול על בסיס לוויינים של הדור השני במבוסס על לווייני "פארוס". באותה שנה החלה לפעול מערכת ניווט לצורכי הצי המסחרי בשם "ציקדה". המערכות נתנו נתוני מיקום בדיוק של 80–100 מ'.

על פיתוח המערכת מפתחים קיבלו פרס לנין ופרס ברית המועצות.
==תיאור לוויינים==
לווייני המערכת פעלו במסלול לווייני נמוך.

===ציקלון/זאליב===
לוויני ציקלון היו הדור הראשון של לוויני המערכת. השיגורים בוצעו בשנים 1968–1978 וסידרה כללה 31 לוויינים. משקל הלוויין היה 800 ק"ג. השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק וקפוסטין יאר תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. כל הלוויינים שוגרו תחת השם "קוסמוס".

===פארוס===
בשנת 1967 החל פיתוח לוויינים של הדור השני. השיגור הראשון בוצע בשנת 1974 והוא נכנס לשימוש מבצעי בשנת 1976. משקל הלוויין היה 825 ק"ג. המערכת התבססה על 6 לוויינים פעילים עם אורך חיים 18–24 חודשים. לוויינים סיפקו גם שירותי תקשורת. כול השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. בסך הכול בוצעו 99 שיגורים, רק שיגור בודד נכשל. השיגורים נמשכו עד לשנת 2010.

==קישורים חיצוניים==
* [https://flot.com/editions/nh/7-10.htm תיאור פיתוח של המערכת] 
* [http://www.astronautix.com/t/tsiklonsatellite.html תיאור לווייני ציקלון/זאליב]
* [https://space.skyrocket.de/doc_sdat/zaliv.htm רישמת שיגורי לווייני זאליב]
* [http://www.astronautix.com/p/parus.html תיאור לווייני פארוס]
* [https://space.skyrocket.de/doc_sdat/parus.htm רישמת שיגורי לווייני פארוס]

==הערות שוליים==

קטגוריה:לוויינים רוסיים
קטגוריה:לוויינים סובייטיים
קטגוריה:מערכות ניווט לווייניות
אווה חדד

אווה חדד (באנגלית: Ava Haddad; נולדה ב־26 בפברואר 1965) היא שחקנית אמריקאית. הייתה אשתו השנייה של יהונתן גפן.

== ביוגרפיה ==
חדד נולדה בניו יורק, ארצות הברית ב־1965. אביה, פרופסור לרפואת שיניים,<ref></ref> ישראלי ממוצא עיראקי ואמה אחות שווייצרית. היא שיחקה במחזות אוף-ברודוויי ובתיאטראות בניו יורק ובהמשך באופרת סבון במשך שלוש שנים. ב־1991 עלתה לישראל ולמדה עברית באולפן. בישראל יוצגה על ידי פרי כפרי.<ref></ref> בהמשך חזרה להתגורר בניו יורק.

== קריירה ==
היא שיחקה בתפקידי משנה במספר סרטים וסדרות בישראל ובארצות הברית.

ב־1984 החלה לשחק באופרת הסבון האמריקאית "One Life to Live" ברשת ABC. שם שיחקה במשך שלוש שנים.

בשנים 1988 עד 1989 שיחקה בסדרה "Knightwatch" גם כן ב-ABC.

ב־1991 שיחקה בסדרה הישראלית "סיפורים לשעת לילה מאוחרת".

ב־1991 שיחקה בסרט "אריות ים" בכיכובו של רוב לאו<ref></ref> וכדיילת בסרט "האב האובד" עם ליב אולמן ומייקל יורק ועודד תאומי.<ref></ref>

ב־1992 שיחקה בסרט הישראלי "אזרח אמריקאי" של איתן גרין,<ref></ref> בסרט "The Long Shadow" ובסרט "כידונים ואורכידאות" בכיכובם של ריקי גל ואסי דיין המבוסס על ספרה של סביון ליברכט.<ref></ref><ref></ref><ref></ref>

ב־1994 שיחקה בסרט "ייפוי כח" שעוקב אחר לוחם אצ"ל בתקופת המנדט הבריטי. באותה שנה דיבבה בדיבוב האנגלי של הסדרה "עומר".

ב־1995 שיחקה בסרט הישראלי "ב-72 לא הייתה מלחמה".

ב־1997 הופיעה במספר פרקים בסדרה "חוק וסדר".

ב־1998 הופיעה באופרת הסבון "Guiding Light".

== חיים אישיים ==
הייתה נשואה מספר שנים למשורר יהונתן גפן, ולשניים נולדה בתם נטשה רות גפן ב־1995. הם חיו בניו יורק שם גידלה את בתה גם לאחר הגירושין.<ref></ref>

==אילן יוחסין==

== קישורים חיצוניים ==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:משפחת גפן
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1965
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1965
מריוס טובה

מריוס טובה (ברומנית: Marius Eugen Tobă; נולד ב-9 בינואר 1968) הוא מתעמל רומני וגרמני שהשתתף בשלוש אולימפיאדות. הוא התמחה בתרגילים בטבעות.

==ביוגרפיה==
מריוס טובה נולד ברומניה. בשנת 1988 הוא היה נציג רומניה באולימפיאדת 1988. הוא סיים במקום ה-21 בתחרות קרב-רב ובמקום ה-7 קבוצתי. בשנת 1989 הוא עבר להתגורר בגרמניה ובהמשך בשנת 1991 קיבל אזרחות גרמנית. בשנת 1992 הוא זכה במדליות באליפות גרמניה התעמלות מכשירים. כנציג גרמניה הוא זכה במדליות באליפות אירופה בהתעמלות. בשנת 1994 הוא זכה במדליית ארד קבוצתית כחלק של נבחרת גרמניה, ב-בשנת 1996 הוא זכה במדליית כסף אישית בתחרות טבעות. בשנת 1996 הוא סיים במקום ה-7 בתחרות קבוצתית ובתרגיל טבעות הוא הגיע למקום ה-6 אישי. בשנת 2000 הוא השתתף באולימפיאדות כחלק של נבחרת גרמניה. הוא לא נכלל בנבחרת, אך עקב פציעות של מתעמל אחר הוא הגיע כמחליף מספר ימים לפני התחרות. הנבחרת לא הגיע לגמר, אך טובה השתתף בגמר תחרות טבעות וסיים במקום ה-7.

הישג הטוב שלו באליפות העולם הוא מקום רביעי (בשנת 1994 ב-2 מקצועות) ובאולימפיאדות הוא מקום שישי. בתחרויות ברמה לאומית הוא זכה ב-28 מדליות.

לאחר סיום הקריירה כספורטאי הוא התחיל לאמן את בנו אנדראס טובה (יליד גרמניה) שהיה נציג גרמניה ב-3 אולימפיאדות.

== קישורים חיצוניים ==

==הערות שוליים==

קטגוריה:מתעמלים גרמנים
קטגוריה:מתעמלים רומנים
קטגוריה:ספורטאים אולימפיים רומנים
קטגוריה:ספורטאים אולימפיים גרמנים
קטגוריה:מתעמלים באולימפיאדת סיאול (1988)
קטגוריה:מתעמלים באולימפיאדת אטלנטה (1996)
קטגוריה:מתעמלים באולימפיאדת סידני (2000)
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1968
קטגוריה:רומנים שנולדו ב-1968
איתמר מיכאלי

איתמר מיכאלי (נולד ב-1988) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המשמש מפקד חטיבת הראל.

== ביוגרפיה ==
מיכאלי בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה במחזור נ״ב (2006). ב-2006 התגייס לחטיבה 7 ובה מילא את רוב תפקידיו. ב-2014 מונה למפקד פלוגת קורס קציני שריון, עליה פיקד במהלך מבצע צוק איתן כאשר סופחה לגדוד הסיור של חטיבת הצנחנים. ב-21 ביולי, במהלך היערכות לפשיטה בחאן יונס, נתקל כוח מסיירת צנחנים ונפגע. מיכאלי הגיע עם הטנק שלו אל מרחב ההיתקלות, זיהה את המחבלים והסיר את האיום מעל הלוחמים. על פעולתו זו הוענק לו צל"ש מח"ט הצנחנים.

בתום תפקידו כמפקד קורס קציני שריון מונה לסגן מפקד גדוד 82. בשנים 2016–2018 פיקד על פלס"ר 7. בשנים 2019–2021 פיקד על גדוד 75. בשנים 2021–2023 פיקד על גדוד 196 בחטיבה 460. ב-2023 מונה למפקד חטיבת הראל.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://www.idf.il/אתרי-יחידות/חטיבה-7/כל-הכתבות/2018/מפקד-פלס-ר-7-רס-ן-איתמר-מיכאלי-בטור-אישי-לכבוד-יום-השואה/ מפקד פלס"ר 7, רס"ן איתמר מיכאלי בטור אישי מיוחד], באתר צה"ל, 12 באפריל 2018
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בוגרי הפנימייה הצבאית לפיקוד חיפה
קטגוריה:מפקדי חטיבת הראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1988
קטגוריה:מפקדי חטיבות במלחמת חרבות ברזל
קטגוריה:חיילי פלס"ר 7
קטגוריה:מפקדי גדוד 75
קטגוריה:חיילי גדוד 82
קטגוריה:אלופי-משנה בצה"ל