פדרו פיגארי

פדרו פיגארי סולארי (נולד ונפטר במונטווידאו, 29 ביוני 1861 - 24 ביולי 1938) היה צייר, עורך דין, מחנך, סופר ופוליטיקאי אורוגוואי. אחת הדמויות הבולטות בציור אמריקה הלטינית, הוא מאופיין בסגנון משלו ובמכוונות האמריקאית.

נולד במונטווידאו ב-29 ביוני 1861. למד משפטים והצטיין במקצוע עריכת הדין. סנגור אזרחי ופלילי של עניים, הוא היה ממקדמי ביטול עונש המוות והייתה לו השפעה מכרעת בפרשת אלמיידה, שבה הוכיח את חפותו של סגן משנה בצבא שהואשם בפשע שלא בצע. ב-1886 נסע עם אשתו הצעירה לאירופה, שם למד על התנועות האמנותיות העיקריות. עוד במונטווידאו, למרות שעבודתו כעורך דין, חבר קונגרס ועיתונאי העסיקה את רוב זמנו, המשיך לעסוק באמנויות הפלסטיות. ב-1910 הציע רפורמה בבית הספר הלאומי לאמנויות ומלאכה ברוח חדשנית, המבקש לשלב אמנות ומלאכה, וב-1915 מונה למנהלו.

בשנת 1921 עבר להתגורר בבואנוס איירס ולאחר מכן בפריז. בתקופה זאת התמסר לחלוטין לציור, פעילות שעד אז עסק באופן פרטי. באירופה ערך תערוכות ועד מהרה זכה להצלחה בקרב הציבור והמבקרים. הוא גם זכה לביקור של חואקין טורס גרסיה ורפאל בראדאס. עבודתו הציורית של פדרו פיגארי בולטת בדומיננטיות של הצבע והדמות ככתם, לעומת הקו. עם זאת, בציורים או באיורים שלו הקו שלו קולח ואקספרסיבי ביותר. הנושאים שלו הם לעיתים קרובות מבנים של פטיו קולוניאלי או ציורים שגיבוריהן שחורים.

== חיים אישיים ==
פדרו פיגארי היה בנם של חואן פיגארי דה לאזארו ופולה סולארי, שניהם מהגרים איטלקים, פדרו פיגארי ביטא נטיות אמנותיות מגיל צעיר שנדחו בשל לימודיו ופעילותו המקצועית. בשנת 1885 קיבל תואר דוקטור למשפטים מהפקולטה למשפטים ומדעי החברה של אוניברסיטת הרפובליקה. פרסם תזה בתואר הראשון, בנושא משפט חקלאי. <ref> </ref>

שנה לאחר מכן התחתן עם מריה דה קסטרו קאראביה ונסע לאירופה בפעם הראשונה. בשנת 1887 נולדה בתו הראשונה, איזבל, שמתה זמן קצר לאחר הלידה, אחריה נולדו מריה אלנה, מרסדס, מריה מרגריטה, מריה דליה, חואן קרלוס, מריה איזבל, אמה ופדרו. <ref></ref> בגיל 29 השתתף בשיעורי ציור אצל המאסטר האיטלקי גופרדו סומאווילה, אך רק ב-1918 נתן ביטוי מלא לייעוד האמנותי שלו.
Pedro Figari - Bailongo
בשנת 1915 הוא הפך למנהל בית הספר לאמנויות ומלאכה, שם פיתח סדנאות חדשות, שמטרתן להכשיר לא רק בטכניקת אומנות אלא לקשר תעשייה ואמנות עם זהות אמריקאית, ולקדם את "המנטליות הלאומית". עבודתו הבולטת כעורך דין, פוליטיקאי, עיתונאי, סופר, מחנך והומניסט השפיע על התוכן והעושר של ציוריו . <ref> [http://www.museofigari.gub.uy Museo Figari]</ref>

== עורך דין ופוליטיקאי ==
פיגארו היה פעיל מאד ציבורית, ב-1889 הוא מונה למגן האזרחי והפלילי של העניים, תפקיד אותו מלא עד 1897.

בשנת 1895 קיבל על עצמו את הגנתו של האנס אנריקה אלמיידה, שהואשם ברצח. התיק ארך ארבע שנים של עבודה, אך לבסוף הוא חשף את חפותו של אלמיידה. ב-1896 פרסם את Cause célèbre. הפשע ברחוב צ'אנה, שם חשף את האינטרסים של העיתונות בהאשמת אלמיידה.

בשנת 1897 נבחר לנציג של מפלגת קולורדו של העיר רושה וב-1900 ו-1902 היה נציג המחוז לבאיחה Lavalleja . באותן שנים הוא קידם הצעת חוק להקמת בית ספר לאמנויות יפות, שימש כיועץ המדינה, מונה ליועץ המשפטי של המחלקה הלאומית להנדסה, היה חבר במועצת הכלא והיה נשיא המוסד האטנאו דה מונטווידאו, משם הוא קידם פרויקטים תרבותיים.<ref name="museofigari_1"> [http://www.museofigari.gub.uy/innovaportal/file/7858/1/cronologia.pdf Museo Figari] Cronología de Pedro Figari </ref>

במהלך מלחמת האזרחים באורוגוואי ב-1904, מונה לנשיא מועצת הסיוע המרכזית שיצר José Batlle y Ordónez כדי לספק סיוע רפואי לפצועים לאחר הקרבות. <ref> 1904: Instituciones Sanitarias Civiles [http://www.smu.org.uy/dpmc/hmed/historia/articulos/hist-cirug.pdf Sindicato Médico del Uruguay, 1981.] Notas para la historia de la cirugía uruguaya.</ref>

בשנת 1927 משרד החוץ מינה אותו כשר בכיר ונציג המשימה המיוחדת עבור המלך ג'ורג' החמישי של אנגליה, זמן קצר לאחר מכן קיבל את מסדר האימפריה הבריטית בארמון בקינגהאם .

בשנת 1933 פיגארי שלח מכתב אישי לגבריאל טרה (Gabriel Tarra), במכתב הוא בירך אותו, הודה לו והביע את תמיכתו בהפיכה שטרה יזם, אשר גרמה לפירוק הממשל באותה תקופה. פיגארי כתב לו, שההחלטה של גבריאל טרה הצילה את המדינה מהמשבר המוסדי, הפוליטי, החברתי, הכלכלי והפיננסי החמור שעבר על הרפובליקה. באותה שנה חזר להתגורר במונטווידאו, שם נפטר ב-1938.

== עיתונאי וסופר ==
בשנת 1893 הוא החל את פעילותו כעיתונאי. הקים את העיתון הליברלי של המלפגה קולורדו. ב-1905 פרסם עשרים ושניים מאמרים בעיתון "אל סיגלו" שהכריעו לביטול עונש המוות באורוגוואי ב-1907. בין השנים 1910-1911 הוא פרסם תשעה עשר מאמרים בעיתון "לה רזון" תחת הכותרת "הרגע הפוליטי".

פיגארי השתמש בעיתונות כדי לפרסם ולהפיץ את השקפת עולמו בנושאים פוליטיים, חינוכיים ואמנותיים.

בשנת 1912 פרסם פדרו פיגארי במונטווידאו את חיבורו הפילוסופי בן שלושת הכרכים <nowiki/>'אמנות, אסתטיקה, אידיאל, חיבור שכתב אותו במשך שנתיים. הספרים תורגמו לצרפתית, ויצאו לאור בפריז ב-1920.

בתקופת היותו מנהל בית הספר לאמנויות ומלאכה, הוא פרסם את התוכנית הכללית שלו לחינוך תעשייתי ומאוחר יותר כתב, יחד עם בנו, האדריכל חואן קרלוס פיגארי, את הספר חינוך מקיף .

ב-1928, לאחר מותו בטרם עת של בנו חואן קרלוס, פרסם את חיבור: אל ארקיטוטו, כתב סדרת סיפורים קצרים ואת הרומן האוטופי Historia Kiria שראה אור ב-1930 בפריז.

== פִילוֹסוֹף ==
הפילוסופיה של פיגארי קשורה לשאלות על המשמעות של הקיום, של החיים.
"הכל בחיים זאת המציאות. כל מה שהיה קיים קיים, ואינו יכול להפסיק להתקיים, בצורה כזו או אחרת, שכן לא יכולה להיות יצירה או הרס של חומר, ולא יצירה או הרס של אנרגיה. שני היסודות הללו, חומר ואנרגיה הם לא ניתנים להפרדה - הם החיים, הם רק יכולים להשתנות בתוך עצמם".

- פדרו פיגארי, 1912.

== ניהול בית הספר לאמנויות ומלאכה ==
Escuela de Artes y Artesanías Dr. Pedro Figari
פיגארי החל לנהל את בית הספר לאומנויות ומלאכה ב-1915, במסגרת הזאת קידם פיגארי פרויקט חינוכי שאפתני ומודרני. הוא יצר סדנאות חדשות, שינה את משטר של הפנימייה, שילב סדנאות מעורבות, ביטל עונשים, ייעל את המשאבים ותוך קצת יותר משנה הצליח להכפיל את אוכלוסיית בית הספר. לפיגרי לא הסתפק בללמד טכניקה או מקצוע, הוא חיפש הכשרה מקיפה שתפתח את האישיות והייעוד של התלמידים, חיבור מאוזן בין פעילות בפועל לבין פעילות אינטלקטואלית, ניסה תהליכים ניסיוניים וקידום יצירתיות יצרנית עם אסתטיקה אמריקנית. אורוגוואי לא הייתה מוכנה לחזון האוונגרד שלו, <ref> </ref> פיגארי מצא עצמו מתמודד עם אינטרסים פוליטיים וכלכליים חזקים שלא ראו בעין יפה את הפרויקט שלו ובשנת 1917 הציג את התפטרותו.

== צייר של אדמתו ==
Pedro Figari - Tertulia
Pedro Figari- Apuesta
לאחר כישלון הפרויקט החינוכי שלו ופרידה מאשתו, החליט פיגארי להתמסר לציור. הוא היה כמעט בן 60 והיה ברשותו כמה רישומי שמן, פורטרטים וצבעי מים שהכין בנעוריו. בשנת 1921 יצא עם חמישה מילדיו לבואנוס איירס כדי להתמסר אך ורק לציור. הוא מצא בבואנוס איירס את הסביבה המעודדת ליצירותו. הוא הצטרף למעגל האינטלקטואלים שעבדו במגזין בואנוס איירס מרטין פיירו, אשר נתנו לו תמיכה ללא תנאי. ב-1921 ערך את התערוכה הראשונה שלו בגלריה מולר יחד עם בנו חואן קרלוס פיגארי קסטרו. בשנת 1925 הם עברו לפריז, שם הציג בגלריה Druet ועד מהרה החלה ההכרה שביססה אותו כאחד הציירים החשובים ביותר של ריו דה לה פלטה. בסדנה שלו בפריז ביקרו אותו האמנים והאינטלקטואלים המהוללים ביותר של התקופה, כמו הסופרים ז'ול סופרוויל, פול ואלרי, ג'יימס ג'ויס, ז'ול רומאינס, אלחו קרפנטייה והציירים פייר בונארד, אדוארד וויאר, פבלו פיקאסו, חואקין. טורס גרסיה, איגנסיו זולואגה ופרננד לג'ר .

פיגארי התמקד בציור המשחזר את העבר ההיסטורי והחברתי במטרה לחזק את הזהות המקומית ואת הזהות האזורית האמריקאית. בציורים שלו ניתן למצוא: דמויות של אנשים שחורים, רקדנים, גאוצ'וס, מרחבי השדות, עצים, ריקודים סלוניים, לוויות, מלחמות שוורים, ועוד. במשיכת המכחול הנחרצת שלו, מלאת חיוניות, מסורות של ילידי המקום נולדות מחדש והזיכרון הקולקטיבי של ריו דה לה פלטה מקבל צבע. פיגארי גם השתמש בביטוים של האימפרסיוניזם ואמץ אותם כחלק מסגנונו האישי. 

ב-1938 ערך את תערוכתו האחרונה בבואנוס איירס וכמה ימים לאחר מכן נפטר במונטווידאו. הוא נקבר בבית העלמין המרכזי במונטווידאו.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ציירים אימפרסיוניסטים
קטגוריה:סופרים אורוגוואים
קטגוריה:ילידי 1861
קטגוריה:נפטרים ב-1938