דברי שלום ואמת

דִּבְרֵי שָׁלוֹם וֶאֱמֶת היא איגרת פומבית שפרסם נפתלי הרץ וייזל בשנת 1782 (ה'תקמ"ב). באיגרת קרא וייזל ליהדות האימפריה הרומית הקדושה לבצע רפורמה בחינוך הילדים, לאור כתב הסובלנות שהוציא הקיסר יוזף השני תקופה קצרה קודם לכן.

האיגרת נחשבת בעיני היסטוריונים כהכרזה על התחלת עידן היסטורי חדש בתולדות היהודים, ויש שרואים בה את תחילתה של הספרות העברית החדשה. היא הובילה לפולמוס נרחב, שהיווה "יריית פתיחה" למאבק מתמשך בין תנועת ההשכלה לבין היהדות השמרנית. את עקבות הפולמוס ניתן לזהות גם בישראל של המאה ה-21.

==רקע==
עמוד השער של כתב הסובלנות ליהודים שפורסם ב-2 בינואר 1782

החינוך היהודי המסורתי באירופה כלל לימוד קריאה, תפילה, חומש, ובעיקר – תלמוד בבלי. מגיל צעיר, עוד לפני שהספיקו הילדים לרכוש ידיעה מבוססת בחומש, עברו ללימוד התלמוד. מתוך ראייה בלימוד התלמוד אידיאל עליון, השתעבדה מערכת החינוך כולה ליצירת "למדנים" בעלי תלמוד, על אף שבסופו של דבר אחוז הממשיכים את לימוד התלמוד בישיבה היה קטן. במשך הדורות הביעו רבנים ואישים שונים ביקורת על שיטת החינוך המקובלת. המהר"ל מחה על כך שלא לומדים את המקרא ביסודיות ועל לימוד התלמוד בגיל צעיר ובשיטת הפלפול. ביקורות דומות הביעו השל"ה, בנו בעל ווי העמודים, ה"כלי יקר", ובעל תוספת יום טוב. כ-150 שנה לפני "דברי שלום ואמת", נדפס בלובלין ספר שהצביע על בעיות בחינוך היהודי והציע דרכים לתיקונו. גם בחיבורו של הנוסע יצחק וצלר משנת 1749 הובעה באריכות ביקורת דומה, וב-1772 הגיש יוסף לוין מנהל בית הספר היהודי בפוטסדאם לשלטונות פרוסיה תזכיר שקרא לערוך רפורמה מקיפה בחינוך היהודי שלדבריו היה פגום והזיק לכלכלת המדינה. בשנת 1778 הוקם בברלין בית הספר היהודי-מודרני הראשון "חינוך נערים". הדיפלומט הפרוסי כריסטיאן וילהלם פון דוהם, שהיה פעיל למען אמנציפציה ליהודים, הצביע בשנת 1781 על הצורך להעניק לימודים כלליים לילדי היהודים על מנת לשלבם באוכלוסייה, ואף הציע לחייב אותם בכך.

ב-2 בינואר 1782 הוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את "כתב הסובלנות" ליהודים. מטרת כתב הסובלנות הייתה להביא למודרניזציה ולשילוב של העם היהודי, ולצורך זה הוענקו ליהודים זכויות רבות ובוטלו איסורים שונים שחלו עליהם, אך גם הוטלו עליהם חיובים חדשים, בפרט בתחום החינוך. ברוח עצתו של דוהם, התיר וציווה הקיסר על היהודים ה"נסבלים" שבתחומו לשלוח את בניהם ללמוד קריאה, כתיבה וחשבון בבתי הספר המודרניים של המדינה או לפתוח בתי ספר מודרניים משל עצמם שבהם ילמדו בגרמנית.

שלא כמו רבים מהיהודים שפקפקו בטוהר כוונותיו של יוזף השני וחששו ששילוב היהודים יביא להתבוללות ולהמרת דת, נפתלי הרץ וייזל – סוחר ומחבר תורני מברלין – ראה ביוזף השני מלך חסד, ובצו הסובלנות הזדמנות גדולה לשיפור מצבם החינוכי והחברתי של היהודים. את דעתו על חשיבות לימודי חול לצד לימוד תורה, ועל הצורך לשנות את המצב הנהוג, הביע וייזל כבר מספר שנים קודם לכן, בספרו "יין לבנון" ובשירו "מהלל ריע". בסוף 1781 פרסם גם יצחק אייכל בקניגסברג איגרת דומה בשם "שפת אמת", אך היא לא זכתה לפרסום רב.

==האיגרת==
נפתלי הרץ וייזל
בינואר 1782, ימים ספורים לאחר פרסום כתב הסובלנות, פרסם וייזל את האיגרת, שאותה ייעד עבור "קהל עדת ישראל הגרים בארצות ממשלת הקיסר יאזעפוס השני". בהיעדר כתב עת יהודי, הדפיס וייזל את האיגרת כפמפלט בפני עצמו והפיץ אותה ללא תשלום. בשמונת פרקי האיגרת הבחין וייזל בין תורת האלוקים לבין תורת האדם. לדבריו, יהודי אירופה התעסקו אך ורק ב"תורת האלוקים" וזנחו את "תורת האדם" הכוללת נימוסים ומדעים כלליים. הוא הציג תוכנית מפורטת לתיקון החינוך היהודי על ידי הקמת בתי ספר חדשים שבהם יעסקו גם בלימוד שפה, דקדוק ומדעים לצד לימוד תורה.

===תקציר האיגרת===
פרק א – הסבר על "תורת האדם" הכוללת: נימוסים, מוסר ומידות טובות וכן "חכמות טבעיות" כמו היסטוריה וגאוגרפיה, ו"חכמות לימודיות" כמו אריתמטיקה, גאומטריה ואסטרונומיה, בוטניקה, רפואה, אנטומיה וכימיה.

בניגוד ל"תורת האלוקים" שנמסרה ל"זרע ישראל בלבד", "תורת האדם" שייכת לכלל בני האדם ואף קודמת לה בזמן. אדם שלומד את "תורת האלוקים" בלבד ללא נימוסים ודרך ארץ הנכללים ב"תורת האדם", הרי הוא "מבזה את תורתו ונמאס על הבריות", ועליו אמרו חז"ל: . שהרי נבלה יש בה הנאה לגוי, אך אדם שאינו יודע נימוסים – גם אם למד תורה – "לא יהנו ממנו חכמי ישראל ולא חכמי שאר העמים".

פרק ב – על ה'היסטוריה' של "תורת האדם", שקדמה למתן תורה והייתה קיימת גם אצל חכמי ישראל הקדמונים ובעיקר בזמן מלכי ישראל ויהודה. סיבת הצלחת ממלכה היא בגלל החכמים שבה המקיימים את הקיבוץ המדיני.

פרק ג – ביקורת על יהדות אירופה שלדברי וייזל "לא השגיחו כראוי על תורת האדם" ו"כל עסקיהם ותלמודם מנעוריהם הם בחוקי האלהים ותורותיו". מלבד אוטודידקטים יחידים, אינם יודעים כראוי דקדוק לשון הקודש, ואת שפת המדינה שגרים בה. לדבריו, הסיבה לכך שהעם הנבחר הגיע למצב זה היא החוקים וההגבלות שהטילו על היהודים שליטים אנטישמיים במהלך ההיסטוריה.

פרק ד – תיאור הקיסר יוזף השני כמלך חסד הרוצה בטובת העם היהודי, וקריאה לציית לצו הסובלנות. להקים בתי ספר שבהם ילמדו קריאה וכתיבה בגרמנית, ספרי מוסר, ומדעים כלליים.

פרק ה – פרוט התועלת בידיעת שפת המדינה, נימוסים ודרך ארץ ומדעים כלליים, שלעיתים מסייעים להבנת דברי התורה, ואף מביאים לאהבת ה' וליראת שמיים.

פרק ו – קריאה לחבר ספרי מוסר בעברית ובגרמנית שאותם ילמדו בבתי הספר החדשים ועל ידם ילמדו הילדים גם דקדוק עברי וגרמני.

פרק ז – ביקורת מהללת על תרגום מנדלסון לתורה שהחל לצאת אז לאור, והצעה ללמוד ממנו בבתי הספר החדשים, על מנת שהילדים יבינו את מליצות המקרא בשפה גבוהה ולא בניב היידי השגור בפי המלמדים הפולנים. כך ילמדו גם "לדבר צחות" ויוכלו להפוך למשוררים.

פרק ח – עצות מעשיות לתפעול בתי הספר החדשים. בחירת המורים, חלוקת הכיתות, ספרי הלימוד וכדומה. התאמת המקצועות הנלמדים לאופיו של הילד: .

==הפולמוס==

האיגרת התפשטה במהירות בין קהילות היהודים, ובתוך חודשים ספורים תורגמה לגרמנית, לצרפתית, להולנדית ולאיטלקית. על אף שבאיגרת לא נכתבו דברי כפירה או זלזול במסורת, היא עוררה התנגדות נרחבת של רבני אירופה. הצעות התיקון של וייזל נדחו על הסף, הוא עצמו הוקע כרשע ואפיקורוס והאיגרת שכתב כדברי מינות. הפולמוס חרג מנושא התיקונים בחינוך, והיה למאבק נרחב בין האליטה הרבנית הישנה לאליטה החדשה של הסופרים המשכילים. להשערת היסטוריונים וייזל עצמו לא הבין לחלוטין את משמעות דבריו המהפכניים.

בערב ראש חודש שבט ה'תקמ"ב (15 בינואר 1782), הגיעה האיגרת לידי הרב יחזקאל לנדא רב העיר פראג, בעל "נודע ביהודה". עוד באותו יום, בדרשתו בפני יהודי העיר גינה הרב את וייזל וכינה אותו "האפיקורס", אך שיבח את הקיסר ואת דרישות צו הסובלנות:
 לנדא לא הסתפק בדרשה, ושלח מכתבים לרבנים אחרים באירופה וביקש מהם לפעול נגד וייזל. במכתב לווינה ביקש ליידע בפרשה גם את הרב מאיר ברבי מפרשבורג ואת הרב גרשון חיות מניקלשבורג. הוא טען ש"מעולם לא קם צורר כזה בין היהודים", "ניכר שאינו מאמין בשום דת ותורה כלל" וקבע כי "ראוי להחרימו" אך הוא נמנע מכך רק בגלל האיסור החוקי להחרים ללא אישור מהשלטון.

הרב יחזקאל לנדא והרב דוד טעביל מליסא ניצלו את דרשת שבת הגדול בניסן ה'תקמ"ב, כדי להגיב לאיגרתו של וייזל. בתור נתין האימפריה הרומית חזר והדגיש הרב לנדא בדרשתו כי את עצם דרישות כתב הסובלנות הוא "משבח מאוד" וכי גם הוא תומך בלימוד השפה הגרמנית והדקדוק. אך הזהיר מהימשכות אחרי ספרי מינות ותקף את דברי "איש רשע מאנשי עמנו" על דבריו בגנות תלמיד חכם שאין בו דרך ארץ.

הרב מליסא, שלא היה תושב האימפריה הרומית, נשא דרשה חריפה ומפורשת יותר נגד וייזל, ובה ציטט מדברי האיגרת ותקף אותם באריכות. הוא לא חסך בכינויי גנאי לוייזל ובין השאר קרא לו "נוכל", "נבל", "מתועב", "מסית" ו"ימח-שמו". הוא בירך על השמועות שיהודי וילנה שרפו את האיגרת, חזר בו מההסכמה לספר "יין לבנון" שנתן לוייזל שבע שנים קודם לכן וקבע שספרי וייזל טעונים גניזה. דרשתו של הרב מליסא הועתקה ותוך שבועות ספורים הופצה בקהילות יהודיות שונות באירופה.

בעקבות ההתנגדות, פנה וייזל לכתוב איגרת פומבית נוספת בשם "רב טוב לבית ישראל" שאותה ניסח כפנייה לתומכיו מקהילת יהודי טריאסטה. באיגרת קבל על "אנשים אשר היה מכתב זה לזרא בעיניהם, פערו עליו פיהם ברוב הבלים ודברו עלי כעל אחד הנבלים... איך לא יבושו לדבר עלי". הוא טען שהרבנים לא הבינו את דבריו ו"הרעישו את כל קהילות ישראל כאילו ח"ו שרפתי את כל התורה". לדבריו, בדרשות נגדו לא הובעו טענות ענייניות, אלא "דברי איום וגיזום" שמועילים להפחיד רק "נשים וחלושי דעת". הוא הציג ביסוס מהמקורות לשיטתו לאיחור לימוד הגמרא ולשילוב לימודים כלליים וכן לפירוש האמרה "תלמיד חכם שאין בו דעת נבלה טובה הימנו", אך בכל זאת התנצל על השימוש בה. הוא שיבח את שליטי אירופה האבסולוטים הנאורים, ובמיוחד את מלך פרוסיה פרידריך הגדול שהנהיג חופש ביטוי בממלכה. על אף שידע על דרשתו של הרב לנדא, וייזל התעלם ממנה וסימן כיריביו רק שלושה רבנים פולנים שאת שמם לא חשף במכתב הפומבי. הוא הציב בפני שלושת הרבנים אולטימטום, והטיל עליהם להציג בתוך שלושה חודשים טענות ענייניות נגד "דברי שלום ואמת", אם לא יעשו כן – תחשב שתיקתם כהודאה והסכמה לשיטתו. לאיגרת צירף תרגום מדבריו המהפכניים של משה מנדלסון בהקדמתו לספר תשועת ישראל, שקרא לרבנים לוותר על סמכות הכפייה הדתית והחרמות. את האיגרת השנייה סיים להדפיס בי' באייר, ובכ"ג באייר הוא שלח אותה לטריאסטה עם מכתב נוסף שמוען באופן פרטי למנהיגי הקהילה. מקטע שהושמט ממכתבו של וייזל ופורסם ב-1870, ניתן ללמוד על זהות "שלושת רבני פולין" שלהם הציב וייזל את האולטימטום:

הרב השלישי "הנקרא בכינויו אליה חסיד" זוהה על ידי רבים כהגאון מווילנה שהיה ידוע בכינוי זה, אך כמה חוקרים נוטים לומר שלא מסתבר ש"הגאון" השתתף בפולמוס, ומזהים אותו עם אישיות אחרת מווילנה, או מזהים את דברי וויזל כשמועת שווא שמקורה בשרפת הספר תולדות יעקב יוסף שאכן התקיימה בווילנה.

משה מנדלסון, שראה ברדיפת וייזל מעין כישלון פומבי של היהודים ב"מבחן הנאורות", פעל באופן נמרץ מאחורי הקלעים למצוא גיבוי רבני לוייזל ולמתן את תגובת המתנגדים. במכתב מג' באייר ביקש מדוד פרידלנדר לפנות לחמיו דניאל איציג שיפעל אצל רב העיר צבי הירש לוין שלא יזכיר את העניין בדרשתו, ולא ימנע מוייזל להדפיס את אגרתו השנייה על אף לחצים שהופעלו עליו. המכתב ככל הנראה פעל את פעולתו והרב לוין נמנע מלאסור על וייזל להדפיס את אגרתו השנייה. באיגרת אחרת הממוענת ליוסף גאליקו מזכיר קהילת טריאסטה שצורפה למכתבו השני של וייזל, חיזק מנדלסון את דברי וייזל וכינה את המתנגדים "חסרי לב אשר לא ידעו בין ימינם לשמאלם".

בתגובה לאיגרת "רב טוב לבית ישראל", שלח "הנודע ביהודה" מכתב לרב צבי הירש לוין ובו חיזק אותו שיפעל נגד וייזל. הוא תקף גם את הדברים שציטט וייזל מהקדמת "תשועת ישראל" של מנדלסון על ביטול סמכות החרם שהזכיר "חמס מעניין זה שנעשה מרב מפורסם שהתיר לעצמו לעשותו", וקבע שאם אכן הדברים נכתבו על ידי מנדלסון – הרי ש"הוא מין וגם מלשין".
בערב ראש חודש תמוז, נשא גם הרב פנחס הורוביץ בפרנקפורט על המיין דרשה נגד וייזל. הדרשה כוונה גם נגד תרגום התורה של מנדלסון שיצא אז לאור, ובחלק מדבריו לא ברור אם התייחס למנדלסון או לוייזל. הוא תקף את דברי וייזל על תלמיד חכם שאין בו דעה, וקבע ש"אין לו חלק באלוקי ישראל":

תגובת הנגד של תומכי וייזל לא אחרה לבוא. במכתב שנשלח בב' בסיוון לקהילת יהודי ליסא, פנו שבעה מחשובי יהדות ברלין בדרישה מהרב דוד טבל לפרט טענות ענייניות נגד "דברי שלום ואמת", או לחלופין – להתנצל בפני וייזל על הדרשה החריפה שנשא נגדו ולנקות את שמו. במכתב הודיעו שיש להם קשרים בחצרו של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי ושל הדוכס אוגוסט סולקובסקי ממחוז לשצ'ינסקי הסמוך לליסא. הם איימו שאם הרב לא יקבל את דרישתם, לא יהססו לפנות לשלטונות פולין כדי לעצור את הפעולות נגד וייזל. על המכתב חתומים בין השאר: דניאל איציג, בנו יצחק, גיסו אייזיק וואלף מדסאו, משה מנדלסון ודוד פרידלנדר. איום דומה נשלח גם לרב יוסף מפוזנא. הרב לנדא שעודכן על המכתב, שלח איגרת למנהיגי הקהילה בברלין ובה מחה כנגד "אנשים מבני קהילתכם" ש"דברו עזות נגד גדולי הדור האהובים". הוא דרש מפרנסי ברלין ומידידו הרב לוין לגזור על שבעת האנשים "שישובו ממחשבתם הרעה" לפנות לשלטונות פולין, ויבקשו מחילה מהרב מליסא. הרב מליסא פנה לבקש סיוע מרבנים שונים ביניהם מהרב שאול מאמסטרדם ולרב הורוביץ מפרנקפורט.

שער חיבורו של קראנץ נגד הרב מליסא עם ההקדשה לדוכס סולקובסקי
שער הסאטירה "כתב יושר". ברלין ה'תקנ"ד
מספר שבועות לאחר מכן הצטרף למתקפה על הרב מליסא גם הסופר הנוצרי ופעיל הנאורות אוגוסט פרידריך קראנץ. קראנץ, שפרסם כשנה קודם לכן חוברת על פרשת החרמתו של נתנאל פוזנר (סמואל מרקוס) על ידי הרב רפאל הכהן כ"ץ בהמבורג, מימש את האיום של משכילי ברלין והוציא חוברת המשך שפנתה במפורש לדוכס אוגוסט סולקובסקי ועסקה בדרשת הרב מליסא נגד וייזל. בחוברת הגדיר את דרשת הרב "בלתי נסבלת", "מרדנית" ו"רצחנית", טען שהרב התיר את דמו של וייזל, וקרא לדוכס לפעול לרסן את הרב. הרב מליסא הגיב לחוברת במכתב לפרנסי ברלין ובו טען כי דברי קראנץ הם "עלילות שקרים דברים אשר לא עלו על ליבי". וייזל עצמו התנער הן ממכתב השבעה והן מחיבורו של קראנץ וטען שלא היה לו חלק בפעולות אלו.

רבה של ברלין, צבי הירש לוין, שהיה נתון מאז תחילת הפרשה ללחץ הרבנים המתנגדים ובראשם ידידו "הנודע ביהודה" לפעול נגד וייזל, ולעומת זאת ללחץ משכילי ברלין שלא לפעול, לא עמד בלחצים הסותרים שהופעלו עליו והחליט לפרוש מרבנות העיר. הפעולות שנעשו בניגוד לדעתו ובהן האיום של חבורת המשכילים לפנות לשלטונות ומימוש האיום על ידי אוגוסט קראנץ היו הקש ששבר את גב הגמל. הוא נסע בחשאי מהעיר למקום לא ידוע ושלח משם בי"ג באב מכתב לקהילת יהודי ברלין ובו הודיע כי לאור המאורעות לא יוכל להמשיך לכהן ברבנות העיר והוא מתכוון לעלות לארץ ישראל. כחודש לאחר מכן שלחו מנהיגי הקהילה מכתב לרב לוין ושכנעו אותו לחזור בו. הם הציעו לו להתעלם מ"אנשים ההולכים אחר מחשבותיהם, יעלה על ליבו כאילו אינם נאחזים בתוך קהילתנו" ו"כל האנשים המכעיסים את רצונו... אינם נתונים תחת שבטו". הרב אכן התרצה לשוב אל העיר אך התנה "לבל יכתבו עוד מכתבי עמל לחלל השם בפרהסיא ולבזות התורה וחכמיה"

בדרשותיו של הרב אלעזר פלקלס תלמידו של "הנודע ביהודה" ניתן לראות הקצנה הדרגתית בהתנגדותו לשינויים בחינוך. בדרשה בשנת ה'תקמ"ד הסכים להוספת לימודי שפה וחשבון לאחר שעות לימודי הקודש הקבועות, והתנגד רק לשילוב לימוד הגרמנית בלימודי החומש באמצעות תרגום התורה. בשנת ה'תקמ"ה אסר לחלוטין לימודים שאינם תורניים עד לגיל 40, ובשנת ה'תקנ"ב בהספדו על הרב מליסא, שיבח את מלחמתו של הרב נגד "חדשים מקרוב מבני העברים" ותקף את האומרים שישנה גם "תורת האדם" מלבד תורת ה' "והאריכו בדברים בטלים הבל הבלים". עם זאת לא נמנע מלצטט בספריו את דברי וייזל "המהולל והנודע לרבים".

בניגוד לתגובות הביקורתיות ממזרח אירופה, ביהדות איטליה ובעיקר בקהילת יהודי טריאסטה מצא וייזל תומכים רבים בשיטתו. אליהו מורפורגו רבה של גרדיסקה הסמוכה לטריאסטה, החליט לפעול לטובת וייזל "כאשר עשה רד"ק לזכות את הרמב"ם". הוא שלח מכתבים לכמה מרבני הקהילות באיטליה וביקש מהם לחוות דעה על שתי האגרות של וייזל. בתוך מספר חודשים התקבלו חמישה פסקים משבעה רבנים שתמכו, בכפוף להסתייגויות מסוימות, בשיטת החינוך שהציע וייזל. התומכים היו: רבה של טריאסטה יצחק פורמיגיני, רבה של פירארה שמואל ידידיה נורצי, רבה של אנקונה חיים אברהם ישראל, רבה של יהדות רג'ו אמיליה ישראל בנימין באסאן, ושלושת ראשי הישיבה הכללית בוונציה: אברהם חיים קרקוביה, אברהם רפאל פאציפיקו ושמחה קאלימאני שאף חיבר שיר מיוחד לכבוד וייזל והאיגרת. באייר ה'תקמ"ד הוציא וייזל אגרת שלישית בשם "עין משפט" ובה פרסם את חמשת הפסקים עם הערות והקדמה. גם לאחר שהושגו חמשת הפסקים ניסה מורפורגו להשיג תמיכה נוספת בוייזל מהרב חיים יעקב דנון מקושטא ומהרב אברהם יצחק קסטיליו מליבורנו. הרב ישמעאל הכהן ממודנה כתב גם הוא פסק מפורט על פולמוס וייזל. לדבריו, לפני שראה את האיגרת השנייה "גמרתי בדעתי דיפה ערערו הגאונים רבני פולין על דבריו" אך משראה את האיגרת "רב טוב לבית ישראל" שבה הבהיר וייזל את דבריו "ששתי כעל כל הון" ו"ברכתי ברכת הנהנים". על אף שהסכים עקרונית עם שיטתו של וייזל הוא קבע ש"הסדר שכתב מעלת החכם הנ"ל" אינו שווה לכל נפש ועל כן הכריע שלא לשנות משיטת החינוך הנהוגה באיטליה.

הפולמוס על החינוך היהודי העסיק גם את האליטה הנוצרית באירופה. המו"ל הגרמני פרידריך ניקולאי סיקר את "דברי שלום ואמת" במגזין Allgemeine deutsche Bibliothek , בסוף מרץ 1782, שר החינוך הפרוסי קרל פון זדליץ , פנה לדניאל איציג בבקשה שיעדכן אותו על ההתפתחויות בפרשה, ובתחילת יוני הוציא השר חוזר רשמי לראשי קהילת יהודי ברלין וביקש לברר האם נכונות השמועות על רדיפת וייזל ולכבד את "האיש שחפצו להרבות הדעת". הפובליציסט אדולף וינקופ מארפורט דיווח לקוראיו על המאבק בין "הפולנים הקנאים" ל"גרמנים הנאורים". הדי הפולמוס הגיעו גם לקהילות היהודיות בלונדון ובאמסטרדם.

בחודש סיוון ה'תקמ"ה פרסם וייזל איגרת רביעית בשם "רחובות". באיגרת שכללה 20 פרקים ציטט באריכות את "הרב הדורש" מליסא והציג תשובות לטענותיו. בסוף דבריו הביע את אכזבתו מכך שבתי הספר החדשים שקמו בהוראת הקיסר שימשו ללימודי חול בלבד ואילו לימודי התורה נשארו במתכונת הישנה והמשובשת לדעתו. הוא החליט לפרוש מהעיסוק בפולמוס וסיים בנימה פסימית . לדברי קלמן שולמן, לעת זקנתו נוכח וייזל בצדקת הרבנים שהתנגדו לו.

גם שנים לאחר מכן הדי הפולמוס לא שככו לגמרי. ב-1788 פרסם הרץ הומברג קריאה לתיקון החינוך היהודי בגליציה בשם "אגרת אל רועי שה פזורה ישראל". ב-1794 פורסמה בברלין הסאטירה "כתב יושר" שנכתבה על ידי שאול ברלין בימי הפולמוס כעשור לפני כן. ברלין, בנו של הרב צבי הירש לוין, מצדיק בחיבור את וייזל בטענה שהאיגרת "דברי שלום ואמת" מכילה סודות עמוקים בקבלה ואין לפרשה כפשוטה. בדרשתו של החתם סופר משנת ה'תקע"א עלו שוב טענות פולמוסיות נגד שיטת וייזל. בקונטרס האנטי משכילי "קנאת ה' צבאות" שנדפס בשנת ה'תרי"ב ומיוחס לנתן מנמירוב הוצג וייזל כאחד מ"ראשי התנין" ש"התחילו לעשות בית חינוך נערים לחנכם בכפירות גמורות... ללמדם לשונות העמים ולשון עבר ולהרבות בחכמת הדקדוק".

==סקירת מהדורות==
* דברי שלום ואמת: לקהל עדת ישראל הגרים בארצות ממשלת הקיסר הגדול האוהב את בני האדם ומשמח את הבריות יאזעפוס השני יר"ה ברלין 1782
* Worte der Wahrheit und des Friedens an die gesamte jüdische Nation תורגם על ידי דוד פרידלנדר, וינה 1782 ([https://www.google.co.il/books/edition/Worte_der_Wahrheit_und_des_Friedens_an_d/7ERDAAAAcAAJ?hl=iw&gbpv=1&pg=PP1&printsec=frontcover עותק דיגיטלי]). 
* Instruction salutaire adressée aux communautés juives ברלין 1782 ([http://www.bibliotheque-numerique-aiu.org/idviewer/29217/2 עותק דיגיטלי]) 
* Woorden der waarheid en des vredes, aan de gehele Joodsche natie בתוך הספר תשועת ישראל עם הקדמתו של משה מנדלסון האג 1782. ([https://www.google.co.il/books/edition/Manasseh_Ben_Israel_De_verlossing_der_Jo/7YhiAAAAcAAJ?hl=iw&gbpv=1&pg=PA67&printsec=frontcover עותק דיגיטלי]) 
* Traduzione di Elia Morpurgo de' Discorsi ebraici di tolleranza e felicità תורגם על ידי הרב אליה מורפורגו גוריציה 1783 ([https://www.google.co.il/books/edition/Traduzione_di_Elia_Morpurgo_de_Discorsi/sBWDcdnP5IYC?hl=iw&gbpv=1 עותק דיגיטלי]) 
* Instruction salutaire adressée aux communautés juives de l'Empire עם הקדמה מאת בר יצחק בר, פריז 1790 ([https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k72916r עותק דיגיטלי]) 
* Worte der Wahrheit und des Friedens, an die gesammte jüdische Nation, בתוספת הקדמה, ברסלאו 1798 ([https://www.google.co.il/books/edition/Worte_der_Wahrheit_und_des_Friedens_an_d/svMRXEQLZCQC?hl=iw&gbpv=1&pg=PP1&printsec=frontcover עותק דיגיטלי]) 
* "דברי שלום ואמת" בתוך מכתבים שונים מאת נפתלי הירץ וויזל בדפוס אנטון שמיד, וינה התקפ"ז ([https://www.google.co.il/books/edition/Mikhtavim_shonim/gi5AAQAAMAAJ?hl=iw&gbpv=1&pg=RA1-PA1&printsec=frontcover עותק דיגיטלי])
* ספר דברי שלום ואמת: על תורת האדם ותורת החינוך לנערי בני ישראל בתוספת תולדות המחבר מאת קלמן שולמן, ורשה ה'תרמ"ו ([https://www.google.co.il/books/edition/ספר_דברי_שלום_ואמת/JFuQuZhekf4C?hl=iw&gbpv=1&pg=PP5&printsec=frontcover עותק דיגיטלי])
* Traduzione di Elia Morpurgo de' Discorsi Ebraici di Tolleranza e Felicità ספר אלקטרוני, 2023 
==ראו גם==
* שרה שנירר
* חדר מתוקן
* חברת חינוך נערים

==לקריאה נוספת==
* אינגריד לוהמן , Naphtali Herz Wessely Worte des Friedens und der Wahrheit: Dokumente einer Kontroverse über Erziehung in der europäischen Spätaufklärung בהוצאת וקסמן מינסטר 2014 . 
* הרב ד"ר לואיס לוין, Aus dem jüdischen Kulturkämpfe בתוך [https://sammlungen.ub.uni-frankfurt.de/cm/periodical/titleinfo/3486293 Jahrbuch der Jüdisch-Literarischen Gesellschaft], כרך 12 (גרמניה 1918) עמודים 165–197 
* אלכסנדר אלטמן Moses Mendelssohn: A Biographical Study אלבמה 1973 עמודים 474–489
* שמואל פיינר, מהפכת הנאורות: תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-18 הוצאת מרכז זלמן שזר ירושלים 2002, עמודים 113–209
* יוסף קלוזנר, ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה, ירושלים, כרך א', עמודים 126–131
* משה סמט, "מ' מנדלסון, נ"ה וייזל ורבני דורם", בתוך: החדש אסור מן התורה: פרקים בתולדות האורתודוקסיה, ירושלים 2005, עמודים 78–92
* 
* 
* 
* צ'ארלס ל. עוזר, Jewish Education in the Transition From Ghetto to Emancipation בתוך: Historia Judaica כרך 9 (ניו יורק, אפריל 1974) עמודים 75–78
* משה פלאי, "200 שנה להופעת דברי שלום ואמת: מישנתו החינוכית והמשכילית של נפתלי הירץ ויזל". בתוך שבילי החינוך, כרך 41, גיליון 2 (חורף ה'תשמ"ב 1981), עמודים 93–102; גיליון 3 (אביב ה'תשמ"ב 1982), עמ׳ 188–192; גיליון 4 (קיץ ה'תשמ"ב 1982), עמודים 244–256; כרך 42, גיליון 1 (סתיו ה'תשמ"ג 1982), עמ׳ 60–64; גיליון 2 (חורף ה'תשמ"ג 1982–1983), עמודים 121–128. ([https://library.osu.edu/projects/hebrew-lexicon/01597-files/01597571.pdf עותק דיגיטלי של כל חלקי המאמר])
* ישראל נתן השל, דעתם של גדולי הדור במלחמתם נגד המשכיל נפתלי הירץ ווייזל שר"י קובץ בית אהרן וישראל ה'תשנ"ג–ה'תשנ"ד, [https://beta.hebrewbooks.org/reader/reader.aspx?sfid=13042#p=153&fitMode=fitwidth&hlts=&ocr= חלק א'] [https://beta.hebrewbooks.org/reader/reader.aspx?sfid=13107#p=119&fitMode=fitwidth&hlts=&ocr= חלק ב'] [https://beta.hebrewbooks.org/reader/reader.aspx?sfid=13030#p=117&fitMode=fitwidth&hlts=&ocr= חלק ג'] [https://beta.hebrewbooks.org/reader/reader.aspx?sfid=13029#p=149&fitMode=fitwidth&hlts=&ocr= חלק ד'] [https://beta.hebrewbooks.org/reader/reader.aspx?sfid=13032#p=133&fitMode=fitwidth&hlts=&ocr= חלק ה'] [https://beta.hebrewbooks.org/reader/reader.aspx?sfid=13027#p=123&fitMode=fitwidth&hlts=&ocr= חלק ו']
* בועז שכביץ, רובדי אוצר המלים ב"דברי שלום ואמת" של נ"ה ויזל (עיון של סגנון בלשון-העיון הסינתטית), לשוננו ניסן ה'תשכ"ח עמודים 304–307

==קישורים חיצוניים==
* 
* [https://tarbutil.cet.ac.il/anthology/על-דברי-שלום-ואמת-של-נפתלי-הרץ-ויזל/ דברי שלום ואמת] באתר תרבות.il
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:חינוך יהודי
קטגוריה:תנועת ההשכלה היהודית
קטגוריה:מחלוקות ופולמוסים ביהדות
קטגוריה:יהדות אירופה
קטגוריה:עידן הנאורות
קטגוריה:ספרים בעברית
קטגוריה:ספרי 1782