גאווה (סרט, 2014)

גאווה (באנגלית: Pride) הוא סרט דרמה קומית-היסטורית להט"בי-בריטי משנת 2014, שנכתב על ידי סטיבן ברספורד ובוים על ידי מתיו וורצ'וס. הסרט, אשר עלילתו מבוססת על סיפור אמיתי, מציג קבוצה של אקטיביסטים הומואים ולסביות שגייסו כספים כדי לסייע למשפחות שנפגעו משביתת הכורים בבריטניה ב-1984, מה שבסופו של דבר הביא להקמת לסביות והומואים למען הכורים. שיתוף הפעולה בין הלהט"בים לבין הכורים היה שונה מכל דבר אחר שהיה קודם לכן, ובסופו של דבר אף נחל הצלחה רבה.

הסרט הוקרן במסגרת Directors' Fortnight של פסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2014, וזכה בפרס Queer Palm. התסריטאי סטיבן ברספורד אמר כי יחד עם הבמאי מתיו וורצ'וס בכוונתו ליצור עיבוד תיאטרוני של הסרט למחזמר.

הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, ולפרס באפט"א עבור הסרט הבריטי הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר (אימלדה סטונטון) וסרט הביכורים הטוב ביותר של תסריטאי, במאי או מפיק בריטי.

==תקציר העלילה==
לאחר צפייה בדיווח חדשות בטלוויזיה על שביתת הכורים, האקטיביסט הלהט"בי (בן שנצר) מבין שהמשטרה הפסיקה להטריד את הקהילה הגאה מכיוון שתשומת ליבה נמצא במקום אחר. באופן ספונטני הוא מארגן דליים לאיסוף תרומות עבור הכורים במהלך מצעד הגאווה בלונדון. מעודד מההצלחה, הוא מקים את "לסביות והומואים למען הכורים" (בראשי תיבות: LGSM). בין חבריו הראשונים של הארגון ניתן למנות את ג'ו "ברומלי" קופר (ג'ורג' מקיי), סטודנט צעיר בן 20 ובארון, ואת גתין וג'ונתן (אנדרו סקוט ודומיניק וסט בהתאמה), זוג הומואים בוגרים, בעלי חנות ספרים המשמשת כמפקדה של הארגון.

LGSM מתמודדת עם התנגדות מצד איגודים שונים של כורים, שאינם מעוניינים שיחברו אליהם. גם בתוך הקהילה הגאה ישנה התנגדות, שכן יש החשים הסתייגות מלסייע לכורים, אשר בעבר התעללו בהם. מתוסכלים מחוסר ההיענות של האיגודים, הפעילים הגאים מחליטים במקום זאת לקחת את התרומות שלהם ישירות לכפר כורים קטן, אונולווין שבויילס. דאי דונובן (פאדי קונסידיין), דובר הכורים באונולווין, מגיע ללונדון לפגוש את בעלי בריתם החדשים. דונובן, שלא ידע שמדובר בארגון להט"בי, נרתע בהתחלה, אך לבסוף מביע את הכרת התודה שלו בנאום קצר ורהוט שהוא נושא בגיי בר מקומי.

באונולווין, קבוצת התמיכה של הנשים, בהובלת (אימלדה סטונטון) ומורין בארי (ליסה פלפרי), מתלבטת האם להזמין את חברי LGSM לכפר כהוקרת תודה. המחנה של הפינה תומך בהבעת תודה מצד כולן, אולם המחנה של מורין סבור שהומוסקסואליות היא תועבה. המתנדבת החדשה (ג'סיקה גאנינג) פועלת בלהט בעד ההזמנה, ומבקשת להצטרף לוועד. כאשר חברי LGSM מגיעים לאונולווין, הם זוכים לקבלת פנים צוננת. למחרת, ג'ונתן מייעץ לשאן אודות חוקים נגד הטרדה והתעללות משטרתית, ובהתאם לעצתו - היא צועדת לתחנת המשטרה ודורשת לשחרר כורים שנעצרו שלא כדין. רבים מביניהם מכירים תודה ל-LGSM שסייעו בשחרורם, ושתי הקבוצות מתחילות אט אט להיפתח אחת אל השנייה ולהתקרב זו לזו. מורין, המוצאת את עצמה מחוץ לעניינים, יוצרת קשר עם צהובון מקומי, ומדווחת על המצב האונולווין. לאחר שהסיפור מתפרסם, וכולל שמות גנאי כלפי הקהילה הלהט"בית, הכורים חשים מושפלים, וקוראים להצבעה באם לקבל את תמיכת LGSM.

בלונדון, מארק מעודד את חבריו לאמץ את שמות הגנאי שהופיעו בצהובון, והוא מארגן מסיבת התרמה במועדון מקומי, בהשתתפות ברונסקי ביט. אל המסיבה מגיעים דאי, הפינה ומספר מנשות אונולווין. מארק נתקל בטים (ראסל טובי), מאהבו לשעבר, ומגלה שהוא חולה סופני באיידס. באירוע ההתרמה "Pits and Perverts" ("כורים וסוטים") מותרמים אלפי לירות שטרלינג עבור אונולווין. עם זאת, מורין מצליחה להקדים את הצבעת האיגוד נגד קבלת תרומות מ-LGSM בשלוש שעות, וללא נוכחותם של דאי או הפינה, שעדיין נמצאים בלונדון, המחנה של מורין זוכה בהצבעה. מארק המאוכזב פורש מ-LGSM. גתין מותקף באלימות ומאושפז בבית חולים. בעל כורחו, ג'ו יוצא מהארון בפניו הוריו, לאחר שאלו מוצאים בחדרו תמונות שלו מאונלווין, והם מאלצים אותו לעזוב את LGSM.

במרץ 1985 מסתיימת שביתת הכורים. הכורים של אונלווין מתאספים יחד כדי לחזור לעבודתם. ג'ו רואה את החדשות ומתגנב לאונלווין כדי להביע את תמיכתו, שם הוא נתקל במארק. מארק מתעמת עם ג'ו הסודות ששמר מהוריו. משפחתו השמרנית של ג'ו חשה מושפלת כאשר שאן מסיעה את ג'ו הביתה, והוא מחליט לעזוב את הבית.

בבוקר מצעד הגאווה ב-1985, מארק חוזר לקבוצה ומתנצל על נטישתו. הוא מוביל את LGSM למצעד, שם מצטרפים אליהם מאות כורים במפגן של הזדהות. סצנת הסיום חושפת כי לאחר האירועים המתוארים בסרט, מפלגת הלייבור שילבה במצעה מאבק למען זכויות להומואים ולסביות, בעקבות לחץ האיחוד הלאומי של עובדי הכרייה, שאן נבחרת לאחר מכן לפרלמנט ו נפטר מאיידס שנתיים אחר כך.

==שחקנים ודמויות==
{| class="wikitable sortable" style="font-size:100%; line-height:1.2"
! שם השחקן/ית
! שם הדמות
! אודות הדמות
|-
! colspan="3"| חברי לסביות והומואים למען הכורים 
|-
| בן שנצר || || מייסד לסביות והומואים למען הכורים.
|-
| ג'ו גילגון || מייקל "מייק" ג'קסון || חברו הטוב ביותר של מארק.
|-
| פיי מרסיי || סטפני "סטף" צ'יימברס || הלסבית היחידה מבין מייסדי לסביות והומואים למען הכורים.
|-
| דומיניק וסט || ג'ונתן בלייק || בן זוגו של גתין. האדם השני בבריטניה שאובחן כנשא HIV.
|-
| אנדרו סקוט || גתין רוברטס || בן זוגו של ג'ונתן. ולשי המתגורר בלונדון, מאחר שנודה מהכפר בו נולד וגדל לאחר שיצא מהארון 16 שנה קודם לכן.
|-
| פרדי פוקס || ג'ף קול || גבר נשי, שהופך לפופולרי בקרב הילדים של אונלווין.
|-
| כריס אוברטון || רג'י בלנרהשט || בן זוגו של ריי.
|-
| ג'ושוע היל || ריי אלר || בן זוגו של רג'י.
|-
| ג'ורג' מקיי || ג'ו "ברומלי" קופר || חבר פיקטיבי בלסביות והומואים למען הכורים.
|-
! colspan="3"| חברות קבוצת התמיכה של הנשים 
|-
| אימלדה סטונטון || || חברת ועד השביתה.
|-
| ג'סיקה גאנינג || || אשתו של מרטין.
|-
| ליז וייט || מרגרט דונובן || אשתו של דיי. חברת ועד השביתה.
|-
| ניה גווין || גייל פריצ'רד || אשתו של אלן.
|-
| מנה טראסלר || גוון || חברה מבוגרת בקבוצה. אלמנתו של ויליאם, שהיה כורה.
|-
| ליסה פלפרי || מורין בארי || אלמנה, גיסתו של קליף, מתנגדת לשיתוף פעולה עם LGSM.
|-
! colspan="3"|דמויות נוספות
|-
| ביל ניי || קליף בארי || ממנהיגי איגוד הגברים.
|-
| פאדי קונסידיין || דייוויד "דיי" דונובון || ממנהיגי איגוד הגברים. חבר ועד השביתה.
|-
| רודרי מייר || מרטין ג'יימס || ממנהיגי איגוד הגברים.
|-
| סופי אוונס || דבי תומאס ||
|-
| קרינה פרננדס || סטלה || לשעבר חברה בלסביות והומואים למען הכורים, אשר פרשה מהם והקימה קבוצה משלה לנשים בלבד.
|-
| ג'סי קייב || זואי || בת זוגה של סטלה.
|-
| מוניקה דולן || מריון קופר || אמא של ג'ו.
|-
| מתיו פלין || טוני קופר || אבא של ג'ו.
|-
| אולוון מד || || אמא של גתין, שבתחילה התכחשה לו בשל היותו גיי.
|-
| קייל ריס || קרל אוונס || כורה שמבקש מג'ונתן שיעורי ריקוד.
|-
| ג'ק באגס || גארי || חברו של קרל, שגם הוא מבקש שיעורי ריקוד.
|-
| ג'יימס תומאס || || מנהיג איגוד הכורים.
|-
| דדי דייוויס || || אישה מבוגרת בבינגו
|-
| ראסל טובי || טים || חבר של מארק.
|-
|}

==הפצה==
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2014, שם זכה בפרס ה-"קוויר פאלם" ("Queer Palm"). הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2014, כאשר הוושינגטון פוסט מדווח כי הסרט "פופולרי מאוד בקרב צופי הקרנות הטרום-בכורה ופסטיבלי הקולנוע". הוא שוחרר לבתי קולנוע ברחבי בריטניה ב-12 בספטמבר 2014. בצרפת הסרט יצא ב-17 בספטמבר. הפצת הסרט בבריטניה ובצרפת נעשתה על ידי Pathé. חברת CBS Films רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.

בארצות הברית, הסרט הופץ בהקרנה מוגבלת ב-26 בספטמבר 2014, והוקרן בניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.

===מחלוקות ציבוריות בנוגע להפצת הסרט בארצות הברית===
בממלכה המאוחדת, המועצה הבריטית לסיווג סרטים (British Board of Film Classification) קבעה כי הצפייה בסרט תוגבל לגילאי 15 ומעלה, בשל "שפה בוטה מדי פעם" ושתי סצנות בעלות אופי מיני, סצנה אחת במועדון גייז בו נראים גברים "לבושים בבגדי BDSM", וסצנה קומית בה חלק מהדמויות מגלות מגזין פורנוגרפי בחדר שינה. איגוד הקולנוע האמריקאי (Motion Picture Association of America, או בראשי תיבות: MPAA) העניק לסרט דירוג R (הצפייה מתחת לגיל 17 בליווי מבוגר בלבד), הדירוג הקרוב ביותר בארצות הברית להגבלת גיל 15 שבבריטניה. (הדבר משקף פרקטיקה נפוצה; מכון הסרטים הבריטי קובע כי "מרבית" הסרטים שבבריטניה מוגבלים לגילאי 15 ומעלה זוכים לדירוג R בארצות הברית). האינדפנדנט פרסם מאמר המכנה את דירוג של ה-MPAA "דרקוני", בטענה כי הדירוג R, שהוא יחסית מחמיר, הוחל ספציפית על סרט זה רק בגלל תוכנו הלהט"בי. המאמר של האינדפנדנט היווה בסיס למאמר של הגרדיאן שהרחיב את הדיון הציבורי בנושא זה עוד יותר, אם כי במאמר נפלה טעות, ונכתב כי ה-MPAA העניקה לסרט דירוג NC-17 (הצפייה לגילאי 17 ומעלה בלבד). שגיאה זו תוקנה מספר ימים לאחר מכן.

בינואר 2015 דווח כי על גבי העטיפה החיצונית של ה-DVD של הסרט שהופץ למכירה בארצות הברית לא מוזכר התוכן הלהט"בי של הסרט. במקום לכתוב "קבוצה של אקטיביסטים הומואים ולסביות מלונדון" נכתב רק "קבוצה של אקטיביסטים מלונדון", ודגל הגאווה הוסר מצילום שהופיע על הכריכה האחורית.

==תגובות==
===הכנסות===
בסוף השבוע הראשון שלו, הסרט הכניס 718,778 ליש"ט בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת. הסרט היה השלישי המכניס ביותר באותו סוף השבוע, אחרי הסרטים "לוסי" (שבמקום השני) ו"הקופסונים" (שהגיע למקום הראשון בהכנסות). במהלך סוף השבוע השני שלו, הסרט שמר על מקומו במקום השלישי בטבלת ההכנסות בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת, עם הכנסות של 578,794 ליש"ט. בגרדיאן דווח כי לסרט נרשמה ירידה של 12% בלבד בהכנסות בסוף השבוע השני שלו בקופות, וכי הסרט זוכה להצלחה [בהיבט מכירת כרטיסים בקופות] גם במהלך ימי אמצע השבוע, והוסיף כי "לאחר התחלה מטלטלת משהו, סרטו של מתיו וורצ'וס מציג יציבות במשיכת קהלים". בסוף השבוע השלישי בקופות בממלכה המאוחדת, הסרט ירדה למקום השישי במצעד ההכנסות, עם הכנסות של 400,247 ליש"ט במהלך סוף השבוע. בסוף השבוע הרביעי, הסרט צנח למקום העשירי בקופות, עם הכנסות של 248,654 ליש"ט וסך כולל של 3,265,317 ליש"ט בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת.

בארצות הברית, הסרט הכניס 84,800 ליש"ט משישה בתי קולנוע בניו יורק במהלך סוף השבוע הראשון שלו. בסוף השבוע השני שלו הסרט הוקרן בהפצה רחבה מעט יותר, שהחל מה-10 באוקטובר התרחבה גם לערים נוספות בארצות הברית.

===ביקורות===
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי הקולנוע. על פי אתר האינטרנט Rotten Tomatoes, 92% מהביקורות על הסרט היו חיוביות, על פי מדגם של 127 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.6 מתוך 10. על פי דעת הרוב, נכתב באתר כי הסרט "כנה מבלי להיות דידקטי ומרומם בלי להיות סנטימנטלי. גאווה הוא סרט שנועד לרצות את הקהל, והוא באמת עובד". באתר Metacritic לסרט יש ציון של 79 מתוך 100, על סמך 36 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל."

ג'פרי מקנאב, מה"אינדפנדנט", כתב כי הסרט ממשיך בצעדיהם של סרטים בריטים אחרים כמו "ללכת עד הסוף", "התזמורת" ו-"בילי אליוט" כ-"סיפור שמתרחש בבריטניה, בה מעמד עובדי התעשייה מתערער". מקנאב, שהעניק לסרט ציון של חמישה כוכבים, שיבח את התסריט על שילוב "קומדיה רחבה עם התבוננות עדינה" וציין כי הבמאי מתיו וורצ'וס "מתענג על ניגודים חזותיים" לאורך כל הסרט. בסקירתו של מקנאב נכתב כי הסרט שמר על ההומור והנגישות שלו מבלי להכביד יתר על המידה בנוגע לנושאים אליהם הוא מתייחס.

פיטר ברדשאו, שכתב עבור "הגרדיאן" ביקורת על הסרט, תיאר אותו כ-"אמפתי וחביב". ברדשאו שיבח את הופעותיהם של השחקנים, לרבות את "ביישנותו השקטה" של ביל ניי שגילם את קליף ואת "ההופעה המכובדת והאינטליגנטית" של פאדי קונסידיין בתפקיד דאי. הופעתה של אימלדה סטונטון בתפקיד , שנפטרה באוקטובר 2013, נתקבלה בצורה חיובית מצד המבקרים. ג'ופרי מקנאב כתב כי הופעתה של סטונטון בתפקיד הפינה המטריארכלית הייתה "קצת אמא קוראז' וקצת הילדה אוגדן". הופעתו של בן שנצר בתפקיד גם כן זכתה לביקורות חיוביות. שרלוט או'סאליבן, מבקרת עבור הלונדון איבנינג סטנדרט, כתבה: "שנצר הוא ניו יורקר עם רזומה בלתי מתפשר (הוא היה אחד הדברים הטובים הבודדים שהיו בגנבת הספרים) והוא פנטסטי כאן".

פול בירנס (The Sydney Morning Herald) תיאר את הסרט כ-"יבש, מפתיע, רחום, מפוקח פוליטית, מתגמל רגשית וגדוש בשחקנים גדולים שעושים עבודה טובה".

נייג'ל אנדרוס, שכתב לפייננשל טיימס, העניק לסרט כוכב אחד מתוך חמישה, ותיאר אותו כ"מצעד של טריקים וקלישאות, שנועד לשמור במשך שעתיים על שיווי משקלו על גבי חד-אופן של תקינות פוליטית". בסקירתו של אנדרוס נכתב כי "שום דבר בהיסטוריה המודרנית אינו מדהים יותר מהמיתוג מחדש של שביתת הכורים בבריטניה כמסע צלב הירואי, במקום מאבק אחרון בעד דמגוגיה של איגודי עובדים, גזי חממה ומחלות ריאות". במכתב תגובה שנשלח לפייננשל טיימס נטען כי הסרט מדגיש את "העקשנות" של ארתור סקארגיל במהלך השביתה.

===פרסים ומועמדויות===
{| class="wikitable sortable" style="font-size:100%; line-height:1.2"
|- style="background:#ccc; text-align:center;"
! scope="col" class="unsortable" |פרס
! scope="col" class="sortable" |תאריך
! scope="col" |קטגוריה
! scope="col" |מועמדים
! scope="col" |תוצאה
|-
| scope="row" rowspan="2"|פסטיבל הקולנוע בקאן
| scope="row" rowspan="2"|25 במאי 2014
| Queer Palm
| גאווה
| 
|-
| Directors' Fortnight
| גאווה
| 
|-
| Flanders International Film Festival Ghent
| 27 באוקטובר 2014
| חביב הקהל
| גאווה
| 
|-
| Leiden International Film Festival
| 10 בנובמבר 2014
| חביב הקהל
| גאווה
| 
|-
| scope="row" rowspan="7"|פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי
| rowspan="7"|7 בדצמבר 2014
| הסרט הבריטי העצמאי הטוב ביותר
| גאווה
| 
|-
| הבמאי הטוב ביותר
| מתיו וורצ'וס
| 
|-
| התסריט הטוב ביותר
| סטיבן ברספורד
| 
|-
| שחקנית המשנה הטובה ביותר
| אימלדה סטונטון
| 
|-
| שחקן המשנה הטוב ביותר
| אנדרו סקוט
| 
|-
| שחקן המשנה הטוב ביותר
| rowspan="2" | בן שנצר
| 
|-
| השחקן המבטיח
| 
|-
| פרס גלובוס הזהב
| 11 בינואר 2015
| הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי
| גאווה
| 
|-
| London Film Critics Circle Awards
| 18 בינואר 2015
| הסרט הבריטי הטוב ביותר
| גאווה
| 
|-
| scope="row" rowspan="3"| Dorian Awards
| scope="row" rowspan="3"|20 בינואר 2015
| הסרט הלהטב"קי הטוב ביותר
| גאווה
| 
|-
| Unsung Film of the Year
| גאווה
| 
|-
| הסרט הטוב ביותר
| גאווה
| 
|-
|Artios Awards
| 22 בינואר 2015
| הליהוק הטוב ביותר - סרט קומדיה באורך מלא
| פיונה ויר
| 
|-
| scope="row" rowspan="3"| פרס באפט"א לקולנוע
| scope="row" rowspan="3"|8 בפברואר 2015
| הסרט הבריטי הטוב ביותר
| גאווה
| 
|-
| השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה
| אימלדה סטונטון
| 
|-
| סרט הביכורים הטוב ביותר של תסריטאי, במאי או מפיק בריטי
| סטיבן ברספורד, דייוויד ליווינגסטון
| 
|-
| פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה
| 21 במרץ 2015
| הסרט הטוב ביותר בהפצה רחבה
| גאווה
| 
|-
| Irish Film & Television Awards
| 24 במאי 2015
| שחקן המשנה הטוב ביותר בסרט באורך מלא
| אנדרו סקוט
| 
|-
| David di Donatello
| 12 ביוני 2015
| הסרט האירופאי הטוב ביותר
| גאווה
| 
|}

==פסקול==

==קישורים חיצוניים==
* 

ביקורות
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:זוכי פרס באפט"א: סרטים
קטגוריה:סרטי 2014
קטגוריה:סרטי דרמה בריטיים
קטגוריה:סרטי דרמה צרפתיים
קטגוריה:סרטי דרמה קומית
קטגוריה:סרטי להט"ב בריטיים
קטגוריה:סרטי להט"ב צרפתיים
קטגוריה:סרטי קומדיה בריטיים
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:סרטים בריטיים המבוססים על סיפור אמיתי
קטגוריה:סרטים בריטיים
קטגוריה:סרטים צרפתיים המבוססים על סיפור אמיתי
קטגוריה:סרטים הומוסקסואליים
קטגוריה:סרטי להט"ב משנות ה-2010