דגון

דָּגוֹן או דגן (באוגריתית: 𐎄𐎂𐎐 (דגן),<ref>UT 9, 609 ועוד</ref> בכתיב הברתי (אכדי ואמורי): da-gan<ref></ref><ref name=":5"></ref>) הוא אל הדגן והחקלאות במיתולוגיות האמורית, האבלית והאוגריתית.

במקרא מופיע שמו של דגון במספר שמות מקומות, וכן כאל של הפלשתים, לו היו מקדשים בערים עזה ואשדוד, אולם אין תימוכין מחוץ למקרא לקשר בין דגון לפלשתים. מקדש דגון באשדוד מוזכר גם בתקופת בית שני, בה הפלשתים לא היו קיימים כעם נפרד. הקשר בין האל המסופוטמי לפלשתים, שתרבותם הייתה שונה מאוד מהתרבויות השכנות, מוטל כיום בספק.
==מקור השם==
מקור שם האל במילה "דגן", יבול הארץ.<ref name=":0"></ref> פילון מגבל, בתרגומו לכתבי סכניתן, תרגם את שמו ליוונית כ"שדה תבואה" וזיהה אותו עם זאוס של החקלאות.<ref name=":3"></ref><ref>אוסביוס מקיסריה (לפי תרגום פילון לסכניתן), הכנה לבשורה, 1.10 (ראו במקור היווני וב[https://www.tertullian.org/fathers/eusebius_pe_01_book1.htm תרגום לאנגלית])</ref><ref name=":4"></ref>

בעקבות אטימולוגיה עממית ישנה, היו שפרשו את שמו כנגזר מהמילה "דג", אך כיום ברור שמדובר בשגיאה.<ref name=":0" /><ref name=":3"></ref><ref name=":4"></ref>

בלשונות הודו־אירופאיות קיים שורש שמני דומה ל'דגן' השמי, ופירושו 'ארץ, אדמה' (בלשונות האזור מופיע כ־χθών[https://en.wiktionary.org/wiki/χθών] ביוונית וכ־tekan בחיתית), שייתכן שהוא מקורב אטימולוגית לשורש השמי הקדום.

==בתקופת הברונזה==
אחד האזכורים הקדומים ביותר של דגון מופיע לראשונה בתעודה משנת 2,500 לפנה"ס לערך, בכתבי העיר מרי שבעל הפרת.

באבלה שבסוריה התגלתה כתובת משנת 2,300 לפנה"ס לערך בה מוזכר דגון כאל הראשי של העיר וכ"ראש האלים" (BE-DINGIR-DINGIR), "אשתו" מאוזכרת כאלה "בלת (belat-u ביחסת נושא)", ופירוש שמה "גבירה (בעלת)". מקדשם נקרא בשומרית E-mul, שמשמעו "בית הכוכב". שמו של דגון ממשיך להופיע גם בשמות פרטיים של אכדיים באבלה.

הפנייה לדגון הייתה בתואר הכבוד "אדון" – "belu" ובתואר אדון־תותול. לדגון הוקדשו פסטיבלים, מקדשים, ואף רובעי עיר.

ניצחונותיו של סרגון בצפון ובמערב מסופוטמיה הוקדשו לדגן, וסרגון סגד לו בעיר תותול.

השם מוזכר בתעודה נוספת משנת 1,900 לפנה"ס לערך, שנכתבה בידי הספרן אתור־אסדואו מחצר מרי ומושל נחֿור (העיר נחור שבתנ"ך). בעיר הממלכה תרקה נמצא מקדש לאל דגן, שהיה האל המרכזי של העיר. העיר תותול הייתה מרכז דתי גדול המקודש לאל דגן, המוזכר שם כאחד האלים הראשיים של האמורים היושבים באזור מסופוטמיה עלית.

במבוא לחוקי חמורבי מתואר עמורפיא (חמורבי) כ"כובש היישובים לאורך הפרת בעזרת האל דגן".

דגון היה אל חשוב בפנתאון בפרת התיכון (באזור מרי, תרקה ותותול), שם היה מזוהה עם אנליל;<ref></ref> לדוגמה, במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי רים-סין הראשון או עמורפיא, מובא דגן (<sup>d</sup>da-gan) בטור המלים האמוריות כמקביל לאנליל (<sup>d</sup>EN.LÍL) בטור המלים האכדיות.<ref name=":5"></ref> דגון היה אל ראשי במיוחד בתרקה ובתותול.<ref></ref>
מקדש דגן באוגרית
דגן מוזכר גם בטקסטים שומריים ואכדיים, ומתואר כאל לוחם ומגן (לעיתים מזוהה עם אנליל). בטקסטים אלה הוא מלווה באלה "שַלה" (המזוהה לפעמים עם נינליל). במקורות אחרים נקראה בת לווייתו של דגן בשם סַלַסה, או אישרה.

בעיר מרי נמצא מקדש לדגן.<ref></ref> גם באוגרית התגלה מקדש לדגן, משנת 1,300 לפנה"ס לערך, והוא נחשב האל השלישי בחשיבותו מבין אלי העיר (אחרי אל ואחרי בעל).

=== בכתבי אוגרית ===

מלוחות השירה האוגריתית עולה שלמרות תפקידו המועט בעלילה מהווה דגון חלק חשוב מהמיתולוגיה הכנענית. האל בעל מוזכר ביצירות כ"בן דגן", תואר בעל מורכבות מיתולוגית – שכן בעל ידוע כבנו של האל אל.<ref>אצל סכניתן כפי שמובא אצל פילון מגבל נכתב שדגן היה אביו החורג של דמרוס (אחד מכינויי האל בעל); ראו וכן </ref>

בלחש עלילת האלים הנאבקים בנחש, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. לכל קריאה לאל מוקדש קטע ביצירה, כאשר ההבדל בין הקטעים הוא רק בשם האל ומעונו; לדגן מוקדש הקטע השלישי מבין קטעים אלה, ומעונו הנזכר בלוח הוא "תתל" (תותול בכתיב חסר).<ref> – לוח UT 607 = KTU<sup>2</sup> 1.100</ref> בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות) כאוספי ה"חמה" מוזכר שוב האל דגן, הפעם כנראה יחד עם בעל (המקור עם השחזור המקובל: ).<ref> – לוח UT 608 = KTU<sup>2</sup> 1.107</ref>
מצבת ההקדשה של שריַל מאוגרית לדגן
בין כתבי אוגרית שלא על חרס נמצאו שתי מצבות הקדשה לדגון:<ref name=":1"></ref><ref>[https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010144640 מצבת תריל] באתר מוזיאון הלובר</ref>
{| class="wikitable"
|+
!
!מצבת תריל (KTU<sup>2</sup> 6.13)<ref>ב־KTU הקריאה היא:</ref>
!מצבת עזן (KTU<sup>2</sup> 6.13)<ref>ב־KTU הקריאה היא:ב:</ref>
|-
|המקור האוגריתי
|
|
|-
|משמעות
|"המנחה(?) העלתהשריַל (שם פרטי) לדגון: פגר (קרבן<ref name=":1" /> או נדבה<ref name=":2"></ref>)שׂה ואלוף לאכול/לאָכלה"
|"הפגר (קרבן<ref name=":1" /> או נדבה<ref name=":2" />) העלהעזן (שם פרטי) לדגון בעלו:שׂה ואלוף למחר"
|}

== בתקופת הברזל ==
על ארון קבורת אשמונעזר השני שהתגלה בקרבת העיר צידון נכתב: , כלומר "ועוד נתן לנו אדון המלכים את דאר ויפו, "ארצֹת דגן" האדירות אשר בשדה השרון"; "ארצת דגן" יכול להתפרש כארצותיו של האל דגון או כארצות דגן.

=== במקרא ===
דָגוֹן נֹפֵל לְפָנָיו אַרְצָה לִפְנֵי אֲרוֹן ה'.{{ש}}[[תחריט משנת 1838, ספריית העיר ניו יורק]]
על פי הכתוב בספר יהושע, מקום בשם "בית דגון" מצוי היה בשטח נחלת שבט אשר.

בספר שופטים מתוארת השמדת מקדש דגון שבעיר עזה על ידי שמשון, לאחר שסרני הפלשתים הערימו עליו ולכדו אותו: .

מקדשו של האל דגון בעיר אשדוד מוזכר בספר שמואל בסיפור שביית ארון הברית: . לפי תרגומי המקרא, במקור נכתב "רק גו דגון נשאר עליו", דבר המעיד שדמותו הייתה אנושית.<ref name=":3"></ref>

לאחר ניצחון הפלשתים על שאול, מקדש דגון מוזכר בגרסת דברי הימים: . בנוסח שבספר שמואל, מדובר בחומת בית שאן במקום בבית דגון.

יש המפרשים גם את דברי הנביא צפניה (הרומזים אל הסיפור בספר שמואל לעיל) כמתייחסים לפולחן דגון: .

==בתקופת בית שני==
פולחנו של דגון התקיים גם בתקופה ההלניסטית. בספר מקבים א' מסופר שיונתן הוופסי (חשמונאי) שרף את מקדש דגון שבאזוטוס (אשדוד): ; וכן: .

יוסף בן מתתיהו מזכיר בכתביו מבצר בשם "דגון" בקרבת יריחו בהקשר לאירועים סביב הירצחו של שמעון החשמונאי. זהו מבצר דוק על הר קרנטל, מצפון מערב ליריחו.

==השם והסמל בימינו==
שמן של ממגורות דגון נגזר מדגון, וכן מדגן.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 
*
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אלים כנעניים
קטגוריה:ראשי פנתאון
קטגוריה:אלי אדמה
קטגוריה:אלי פריון
קטגוריה:אלי חקלאות
קטגוריה:אלים בתנ"ך