ברי ושמא

בָּרִי וְשֶׁמָּא (בארמית: "וודאי וייתכן") מתייחס למצב הנדון במשפט העברי בו צד אחד בדיני ממונות טוען טענה ודאית והצד השני טוען טענה מסופקת.

טענת 'ברי' היא טענה שהתובע מציג ללא שיש לו ספק בהּ (ראובן לווה ממני 100 שקלים ולא החזירם). טענת 'שמא' היא טענה של הנתבע והיא מעלה ספק בטענת התובע (אני לא זוכר אם לוויתי משמעון).
==ברי ושמא מול המוציא מחבירו עליו הראיה==
בכמה מקומות בתלמוד מובאת מחלוקת בין רב יהודה ורב הונא לרב נחמן ורבי יוחנן, האם טענה של ברי מול טענת שמא מספיקה כדי להוציא ממון מאדם אחר, בניגוד לכלל המפורסם המוציא מחברו עליו הראיה. רב יהודה ורב הונא מחייבים, בעוד רב נחמן ורבי יוחנן פוטרים.

להלכה, מבדילים בין מקרה בו הנתבע מסופק אם החיוב הכספי היה קיים אי־פעם לבין מקרה בו הנתבע מודה בחיוב אך מסופק אם כבר שילם. במקרה הראשון, נפסק בגמרא ש"ברי ושמא לאו ברי עדיף", כלומר - אי אפשר להוציא כסף מאדם שאינו בטוח באשמתו רק על סמך העובדה שהתובע בטוח שכך היו הדברים. לדוגמה, כאשר אדם תובע מחברו סכום כסף וחברו אומר שאינו יודע אם חייב, על פי הכלל "ברי ושמא לאו ברי עדיף" הדין הוא שהנתבע פטור מלשלם עד שיביא התובע הוכחה לדבריו.<ref></ref> במקרה השני, לעומת זאת, המשפט העברי קובע ש"ברי ושמא - ברי עדיף" והנתבע חייב לשלם. לדוגמה, כאשר שמעון מודה שהוא אכן היה חייב לראובן פיצויים, אך אינו בטוח אם שילם אותם.<ref></ref>

ישנם המבינים דין זה בכך שעצם טענת הברי מהווה בירור שאכן כך היא האמת, על פי הנאמנות הבסיסית של אנשים, שכן אנו מניחים שקיימת חזקת כשרות ושאין אדם תובע אם לא חייבים לו. התוספות טוענים שברי עדיף רק כאשר הברי טוב והשמא מעורר חשד. דהיינו אם הנתבע אמור היה לדעת אם הוא חייב או לא, סביר שהתובע לא היה תובע סתם בדבר שחברו מכיר בשקרו, וטענת השמא מעוררת חשד, כיוון שאדם סביר אמור לדעת האם אכן חייב ולשיטת התוספות במקרה שהנתבע לא יכול לדעת לא אומרים שהברי עדיף.

במאה העשרים ראשי הישיבות נתנו הסבר אחר, על פיו קיים חיוב משפטי על הנתבע לענות לתביעה. מכיוון שטענת שמא אינה מהווה תשובה ראויה לתביעה, הנתבע חייב לשלם<ref></ref>. מושג זה, חיוב על הנתבע לענות, ואם לא יענה יתחייב ממון, לא היה נפוץ כלל וכלל בספרות לפני המאה העשרים, ואילו כיום קשה למצוא מאמר תורני שלא יזכיר הבנה זו. על פי הסבר זה, ייתכן שגם אדם אשר לא היה אמור לדעת כלל האם הוא חייב או לא, יתחייב לשלם כאשר הוא טוען טענת שמא, מכיוון שהוא אינו עונה לתביעה.

==ברי ושמא יחד עם חזקת הגוף==
לפי שיטת רבן גמליאל, כאשר טענת ברי ושמא מצטרפת עם חזקת הגוף, יש לה עדיפות גם מול חזקת ממון. אם כי לפי שיטת התוספות רי"ד, דין זה הוא דווקא כאשר הבעל רוצה לפטור את עצמו משטר הכתובה העומד נגדו, ואז אף על פי שחזקת ממון אומרת שהממון שלו, ניתן להוציא ממנו את שטר הכתובה כאשר חזקת הגוף אומרת שאשתו הייתה בתולה בשעת האירוסין, מכיוון שיש כבר נגדו שטר כתובה התלוי ועומד. יש שפירשו זאת בכך, שמכיוון שיש נגד הבעל כבר שטר כתובה, לא תקף הכלל המוציא מחבירו עליו הראיה, שכן האשה אינה רוצה לחדש חיוב חדש נגד הבעל, אלא רק להחזיר את חיוב שטר הכתובה התלוי ועומד, יש כבר נגדו "חזקת חיוב", ודין המוציא מחבירו עליו הראיה הוא רק כאשר אדם רוצה לחדש חיוב חדש נגד חבירו.
==ראו גם==
*טענת ברי

==קישורים חיצוניים==
* (מתוך ספרו של אחיקם קשת קובץ יסודות וחקירות השלם)
* [http://www.daat.ac.il/encyclopedia/value.asp?id1=403 ברי ושמא] באנציקלופדיה היהודית באתר דעת
* אסופת מאמרים בנושא [http://asif.co.il/?page_id=5388 ברי ושמא], באתר ספריית אסיף
* [http://www.etzion.org.il/dk/1to899/888kto.htm ברי ושמא], מאת משה גרוס, בדף קשר של ישיבת הר עציון
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:משפט עברי: דיני טענות
קטגוריה:מונחים תלמודיים
קטגוריה:כללים ועקרונות במשפט העברי