OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
טריאסטה (נפה)

נפת טריאסטה (באיטלקית Provincia di Trieste; בסלובנית Tržaška pokrajina) היא נפה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה, ובירתה בטריאסטה. הנפה משתרעת על שטח של 212 קמ"ר ומבחינה זו היא הנפה הקטנה במדינה. בשנת 2006 מנתה אוכלוסייתה 236,512 תושבים, רובם המכריע בעיר טריאסטה. הנפה מחולקת לשש רשויות מקומיות וגם מבחינה זו היא הקטנה באיטליה.

==גאוגרפיה==
נפת טריאסטה משתרעת לחופיו של מפרץ טריאסטה שהוא שלוחה של הים האדריאטי, וצורתה כשל רצועה מוארכת שאורכה 30 ק"מ ורוחבה בן 5 ל-10 ק"מ. הנפה מוקפת מדרום, מזרח וצפון על ידי סלובניה, וממערב היא גובלת בים לאורך חוף בן 48.1 ק"מ. רק בפינה הצפון-מערבית, גובלת הנפה לאורך קו גבול קצר, בטריטוריה איטלקית (נפת גוריציה).

נופה של הנפה עוצב בתהליכים קרסטיים וחבל קראס הסלובני, שהעניק את שמו לתופעה, גולש לתחומה של הנפה ומשתפל מגובה של כ-400 מטר עד לחוף הים, לעיתים בצורת מצוקים תלולים. גרוטה ג'יגאנטה (Grotta Gigante - "המערה הענקית") היא תופעת הקרסט הידועה ביותר בנפה, והאולם המרכזי בה משתרע לאורך של 130 מטר, רוחב של 65 מטר, וגובהו 107 מטר.

==כלכלה ותחבורה==
ה-A-4 בסיסטיאנה בנפת טריאסטה
כלכלת הנפה מבוססת בעיקרה על מתן שירותי ביטוח, מסחר (בעיקר בנמלה של העיר טריאסטה), ותיירות, אך גם על תעשייה ובמידה פחותה מכך על חקלאות. התעשייה המרוכזת בעיקר בבירת הנפה כוללת מפעלי מתכת, מספנות ותעשיית מזון כמו קפה "אילי" (Illy) ו"פסטה זרה" (Pasta Zara). החקלאות כוללת גידול גפנים והפקת שמן.

חשיבותו של נמל טריאסטה הביאה לחיבור הנפה לרשת הרכבות של האימפריה האוסטרו-הונגרית כבר ב-1857. רכבות נוסעים יוצאות מטריאסטה בעיקר לוונציה או למסטרה ממנה ניתן להמשיך ליתר חלקי איטליה.

הנפה שוכנת בקצה המזרחי של הכביש המהיר A4 (המכונה על שם ונציה La Serenissima). כביש מהיר זה מוביל לאורך 517 ק"מ עד לטורינו והוא ציר התנועה העיקרי לאורך עמק הפו. הכביש הארצי SS14 מוביל מהנפה אל ונציה במקביל לכביש המהיר. הנפה מחוברת במספר עורקי תנועה גם אל סלובניה ואל הכבישים המהירים A1 ו-A3 במדינה זו.

==ראו גם==
*טריאסטה
*רייקה
*איסטריה
*קראס

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.provincia.trieste.it/ אתר הנפה]

<gallery>
תמונה:Grado1.jpg|טירת דואינו
תמונה:Castello di Miramare lato mare.JPG|טירת מירמרה
תמונה:Assic 042.jpg|מפל רוזנדרה בסן דורליגו דלה ואלה
תמונה:Muggia Harbour2.JPG|המעגן במוג'יה
</gallery>

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:פריולי-ונציה ג'וליה
קטגוריה:איטליה: נפות לשעבר
קטגוריה:טריאסטה
עודד ידעיה

עודד ידעיה, בתערוכה "אש ורודה", מרץ 2012.
עודד ידעיה (נולד ב-1949) הוא צלם, אמן רב־תחומי, מייסד ומנהל בית ספר מנשר לאמנות.

==ביוגרפיה==
ידעיה נולד וגדל בקיבוץ חניתה, שירת כקצין בסיירת מטכ"ל, ולמד צילום בבית הספר לאמנות חזותית (School Of Visual Arts) שבניו-יורק. החל את דרכו האמנותית בשנות ה-80 של המאה העשרים, כאשר חזר מלימודיו בניו-יורק. בתקופה זו עסק בעיקר בצילום משפחתי. באותו זמן הוציא לאור ספר צילום ותערוכה תחת הכותרת "מסמך אישי".

ידעיה פרסם שלושה ספרי צילום: "מסמך אישי", "סימנים מוסכמים" ו"יומרות אפורות", אשר איגדו צילומים מתערוכותיו שהוצגו במוזיאון ישראל, במוזיאון הרצליה ובגלריות שונות בישראל ובעולם.

עבודותיו מתאפיינות בטקסטים הנכתבים בכתב יד או בהדפסה על גבי צילומים. בעבודותיו כיום עוסק ידעיה בשאלת תפקידו הפוליטי של הצילום. בתערוכתו האחרונה "אפשר ופשוט:צילום קורא" שהוצגה בגלריית מנשר, הציג צילומים מהפגנות נגד גדר ההפרדה ועליהם טקסטים פרי עטו.

בשנות ה-80 הקים וניהל את המערך האקדמי של בי"ס קמרה אובסקורה וכן לימד באוניברסיטת חיפה, ויצו חיפה, המדרשה לאמנות שבבית ברל ועוד.
עבד כמבקר הצילום של עיתון "העיר" וכתב מאמרים לכתבי עת כגון 'קו' ו'סטודיו'.

בשנת 2005 הקים את בית ספר מנשר לאמנות, והוא משמש כמנהלו.

בשנת 2021 פרסם את ספר הפרוזה הראשון שלו, ברגד (הוצאת אפיק - ספרות ישראלית), שבו מוצגת התמורה שחלה במי שהיה קצין לוחם ונהפך ברבות השנים לאקטיביסט פוליטי החותר תחת אותם מוקדי "סמכות" ו"כוח" שבשמם פעל בעברו.

עודד ידעיה מתגורר בתל אביב עם אשתו, הסופרת רונית ידעיה. אב לשתי בנות, אלה, פעילה חברתית פוליטית, וקרן, במאית ותסריטאית.

== לקריאה נוספת ==
* אריאלה אזולאי, "העיניים של המדינה: שיחות עם ראש אמ"ן לשעבר, שלמה גזית, ושני צלמים: עודד ידעיה ושלמה ערד", איך זה נראה לך? 25 שיחות, 44 תצלומים, הוצאת בבל, 2000, עמ' 118–135.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.minshar.org.il מנשר לאמנות]
* 
* עודד ידעיה, [http://readingmachine.co.il/home/books/book_s_113/chapter02_8416968 הרטוריקה של המיתולוגיה:על הצילום של מיכה ברעם], מאמר מתוך 'סטודיו' באתר הוצאת בבל.
* 
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:חניתה: אישים
קטגוריה:צלמים ישראלים
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:לוחמי סיירת מטכ"ל
קטגוריה:זוכי פרס אנריקה קבלין
קטגוריה:מנהלים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1949
עמים הודו-אירופיים

התאוריות השונות בדבר מיקומה של ה"אוּר-היימאט" (ארץ המקור) של העמים ההודו-אירופיים
התפשטות השבטים ההודו-אירופיים, לפי היפוטזת קורגן
תפוצת גנים R1a (סגול) ו-R1b (אדום) 
התפשטות המרכבה ממרכז אסיה
העמים ההודו-אירופיים הם אלה הדוברים שפות הודו-אירופיות, משפחת שפות גדולה ששפותיה דוברו במקור ברחבי אירופה ומרכז אסיה.

==מקורה של התאוריה==
מקורה של התאוריה בדבר הקשר בין העמים ההודו-אירופיים הוא בעיקרה תוצר של מחקרים אנתרופולוגיים, ובמיוחד חקר הבלשנות ההיסטורית אשר התמקדה בשנותיה המוקדמות בעיקר בשפות שמיות ובשפות ההודו-אירופיות, שהיו מוכרות יותר באירופה. בשלבים מאוחרים יותר ולאחר ניסוח התאוריה, הצטרף גם חקר האנתרופולוגיה הביולוגית לבחינתה. כל אלה סייעו בזיהוי פרוטו-תרבות של אוכלוסייה קדומה היפותטית אחת אשר דיברה שפה אם (פרוטו-שפה) משותפת. 

לפי היפוטזת קורגן מתוארכת השפה האם הפרוטו-אירופית לסוף האלף החמישי ולתחילת האלף הרביעי לפנה"ס (התקופה הכלקוליתית), ולפי תאוריות אחרות לכמה אלפי שנים קודם לכן. לפי כל התאוריות האלה, בתקופה זו טרם התפצלה השפה האם ההודו-אירופית לענפיה העיקריים המוקדמים, ומכך מסיקים החוקרים על קיומה של פרוטו-אוכלוסייה הודו-אירופית היפותטית בתקופה זו.

==האור-היימאט (ארץ המקור) ההודו-אירופית==
אחת השאלות השנויות במחלוקת מתייחסת למיקומה המדויק של האור-היימאט (גרמנית Urheimat - "ארץ מקור") ההודו-אירופית. בהיעדר ראיות ישירות לקיומה של שפה אם הודו-אירופית ולקיומה של פרוטו-אוכלוסייה שדיברה בה, הוצעו תאוריות רבות בעניין מיקומה המדויק של ארץ המקור של העמים ההודו-אירופיים; וכפי שניסח זאת ג'יימס מלורי: 

עם זאת לפי מלורי קיימות ארבע תאוריות עיקריות באשר למיקומה של ארץ מקור זו:
* האזור הבלטי-פונטי - התקופה המזוליתית (8000 לפנה"ס).
* אנטוליה - התקופה הנאוליתית המוקדמת (7000 עד 6000 לפנה"ס).
* מרכז אירופה-הבלקן - התקופה הנאוליתית המוקדמת (5000 לפנה"ס).
* ההיפותזה הקורגנית: בין הים השחור לים הכספי - התקופה הכלקוליתית המוקדמת (4500 עד 3500 לפנה"ס).
תאוריות אחרות מציעות את ארמניה, הודו או אירופה עצמה מקדמת דנא (מזה עשרות אלפי שנים).

==ראו גם==
*שפות הודו-אירופיות

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:עמים
קטגוריה:עמי אירופה
קטגוריה:עמי אסיה
אי הנחשים

אי הנחשים (באוקראינית: Острів Зміїний, ברומנית: Insula Şerpilor) הוא אי אוקראיני בים השחור בסמוך לגבול עם רומניה, במרחק של 45 קילומטרים מהדלתה של הדנובה.

אי הנחשים הוא האי המרכזי מבין 5 איים קטנים, בנפת קיליה, מחוז אודסה, באוקראינה. רומניה טוענת שהאי שייך לה והיא הגישה תביעה לריבונות עליו. התביעה מתבררת בבית הדין הבינלאומי בהאג.

שטח האי הוא 170 דונם. הנקודה הגבוהה ביותר על האי נמצאת בגובה 41 מטר מעל פני הים. המרחק בין שתי הנקודות המרוחקות ביותר על האי הוא 1,973 מטרים. על האי אין מקורות מים מתוקים והצמחייה דלילה מאוד.
ציור של אי הנחשים בשנת [[1896]]
בעבר האי שימש כבסיס דיג, ובשנים האחרונות ניסתה אוקראינה לפתח בו תיירות. חשיבות האי גדלה לאחר שנמצאו מרבצי נפט בקרקע הים בסביבה.

==היסטוריה==
האי הוזכר לראשונה בכתבים יוונים מהמאה ה-7 לפני הספירה, בהם הוא נקרא "האי הלבן" (ביוונית: Λευκή). האי היה לנקודת עגינה של ספינות סוחר שנעו בין יוון לבין המושבות היווניות בחופיו הצפוניים של הים השחור. היוונים בנו על האי מקדש לאכילס. שרידי המקדש התגלו באקראי בשנת 1823, אך לא נשתמרו עד היום. בשנת 1843 השתמשו בהם לבניית מגדלור באי. האי עבר לשליטת האימפריה הרומית במאה ה-1 לפני הספירה. לאחר חלוקת האימפריה הרומית היה האי חלק מביזנטיון. עם נפילת האימפריה הביזנטית במאה ה-15 עבר האי לשליטה האימפריה העות'מאנית.

לאחר תבוסת הטורקים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) עבר האי לשליטת האימפריה הרוסית, אם כי לא לזמן רב. בשנת 1856, לאחר הפסדה של רוסיה במלחמת קרים, הועבר האי לידי רומניה. בתקופת השלטון הרומני שימש האי כבית סוהר לחיילי צבא רומניה.

באפריל 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחת על האי כוח קטן של חיילי הצבא האדום. חיל המצב הרומני של האי נכנע מיד ללא קרב. השליטה הסובייטית באי עוגנה בחוזה שנחתם בין רומניה לברית המועצות ב-23 במאי 1948. בתקופת ברית המועצות היה האי שטח צבאי סגור. על האי הוצב מכ"ם של יחידת נ"מ ובסיס קטן של משמר הגבול.

לאחר התפרקות ברית המועצות הפך האי חלק מאוקראינה העצמאית שהציגה בו חיל משמר גבול.

ב-24 בפברואר 2022, ביום הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה, נכבש האי על ידי רוסיה. הקרב הסתיים תוך דקות לאחר שספינות מלחמה רוסיות השמידו את כל התשתית הצבאית על האי ולקחו בשבי הרוסי 13 שומרי גבול אוקראינים שאוקראינה טענה בתחילה שסירבו להיכנע ונהרגו. הרוסים נסוגו ב-30 ביוני 2022<ref></ref>.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:הים השחור
קטגוריה:אוקראינה: גאוגרפיה
קטגוריה:רומניה: איים
קטגוריה:מחוז אודסה
מילפורד סאונד

תמונה מאזור מרכז המבקרים לתוך הפיורד
מילפורד סאונד (באנגלית: Milford Sound, במאורית: Piopiotahi) הוא פיורד בדרום מערב האי הדרומי של ניו זילנד, בתוך הפארק הלאומי פיורדלנד ואתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו. מילפורד סאונד הוא אחד מאתרי התיירות הבולטים בניו זילנד, ומגיעים אליו למעלה מחצי מיליון תיירים מדי שנה.

הפיורד נקרא על שם נמל Milford Haven שבוויילס, בתחילה זוהה כמצר ים (באנגלית – Sound), ולא כפיורד, ועל כן דבק בו השם מילפורד סאונד. השם המאורי, Piopiotahi, מתייחס ככל הנראה לציפור קטנה בשם Piopio שמוצאה מאזור הפיורד ונכחדה זה מכבר.

==גאוגרפיה==
מילפורד סאונד הוא הצפוני ביותר מבין הפיורדים בפארק הלאומי פיורדלנד. אורכו, ממעגן הסירות שנמצא בפנים היבשת ועד לים טסמן, הוא כ-15 ק"מ, עומקו מגיע ל-450 מטרים והמצוקים וההרים המתנשאים מעליו מגיעים לגובה של מעל 1,500 מטרים. מילפורד סאונד הוא אחד האתרים הגשומים ביותר בניו זילנד, ואף בעולם כולו. ממוצע המשקעים באזור הוא 6,813 מ"מ בשנה ומספר ימי הגשם בשנה ממוצעת הוא 182. כמות המשקעים הגדולה מאפשרת את קיומם של יערות גשם צפופים על ההרים והצוקים התוחמים את הפיורד, ויוצרים אלפי מפלים בגדלים שונים הזורמים אל מימיו. הזרימה הקבועה של מים מתוקים אל מימי הפיורד יוצרת שכבת מים מתוקים בעומק של כ-2.5 מטרים מעל מי המלח של הים.

==תיירות==
בקצהו המזרחי של הפיורד, בפנים היבשת, ממוקם מרכז המבקרים של מילפורד סאונד. במרכז המבקרים קיים נמל תעופה קטן – המשמש מטוסים קלים לצפייה בנוף, מעגן סירות – המספק שירותים למספר חברות המציעות שיט נופי במימי הפיורד, מלון, אכסניה ומסעדה לשירות התיירים הרבים שפוקדים את האתר מדי יום. על אף המרחק הגדול מנקודות יישוב או מוקדי תיירות אחרים פוקדים את מרכז המבקרים אלפי תיירים מדי יום ומעל 550,000 תיירים בשנה. רובם מגיעים באוטובוסים מאורגנים מקווינסטאון, אך גם העיירה טה אנאו, הקרובה יותר אל הפיורד, מהווה תחנת יציאה מרכזית.

רוב התיירים המגיעים למילפורד סאונד יוצאים לשיט נופי של מספר שעות במימיו. שכבת המים המתוקים שמעל מי המלח של הים מסננת את רוב קרינת השמש ויוצרת במימי הפיורד סביבה תת-מימית ייחודית בה ניתן לצפות קרוב לפני המים ביצורים דוגמת ה-Black coral השוכנים בדרך כלל בעומק רב. אטרקציות תיירותיות נוספות כוללות טיסה לצפייה בנוף ושיט בקיאק ים. לאורך הדרך המובילה אל מילפורד סאונד פזורים מסלולי הליכה רבים ומגוונים, וכן מסלול ההליכה המפורסם ביותר בניו זילנד טרק המילפורד (Milford track) מתחיל מאגם טה אנאו ומסתיים במילפורד סאונד עצמו, מרחק הפלגה קצרה ממרכז המבקרים.

==גלריה==
<gallery widths="210px" heights="210px">
New Zealand Milford Sound.JPG|הקצה המזרחי של הפיורד, סמוך למעגן הסירות
Milfordsound.jpg|מילפורד סאונד – ביום מעונן
Milford Sound NZ.jpg|מבט אל תוך הפיורד, תמונה מהחיבור אל ים טסמן
</gallery>

==ראו גם==
* דאוטפול סאונד

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.worldinmotionvr.com/motionvr_month/2006/august/milford_md.html סרטון וידאו ב-360 מעלות מתוך שיט במילפורד סאונד]
תמונת פנורמה של מילפורד סאונד

קטגוריה:ניו זילנד: פיורדים
קטגוריה:סאות'לנד
ונטית (שפה איטלית)

ונטית (שפה איטלית) (לטינית Lingua Venetica) הייתה שפה הודו-אירופית שדוברה בעת העתיקה באזור ונטו שבצפון-מזרח איטליה בין עמק הפו מדרום למורדות הרי האלפים מצפון. 

על קיומה של השפה ומאפייניה מעידות כ-300 כתובות קצרות שהשתמרו מהתקופה שבין המאה ה-6 לפנה"ס למאה ה-1, מועד בו נדחקה מפני הלטינית ונכחדה. דוברי הוונטית היו הוונטים האדריאטים, עם איטלי שכונה "Veneti" בפי הרומאים ו-"Ενετοί" (אֳנֳטי) ביוונית. כ-60 מילים בוונטית פוענחו אם כי חלק מהן נשאלו מלטינית. 

אין לבלבל שפה זו עם הוונטית המודרנית, השייכת למשפחת השפות הרומאניות.

==שיוך==

ונטית היא שפה הודו-אירופית המשתייכת לקבוצת ה"קנטום" והיא נכתבה באלפבית צפון איטלי. קיימת הסכמה כי למעט ליבורנית, הייתה הוונטית השפה המקורבת ביותר לשפות האיטליות, קבוצה שכללה בין היתר גם את הלטינית. האפשרות שוונטית הייתה מקורבת גם לניבים אילירים מוטלת בספק בידי רוב החוקרים. עוד נתגלו מספר קווי דמיון בין ונטית לשפות הגרמאניות, במיוחד בכינויי השם (Pronoun).

==ראו גם==
* עמים איטליים

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:שפות נכחדות
קטגוריה:שפות הודו-אירופיות
קטגוריה:שפות עתיקות
ונטית (שפה רומאנית)

ונטית (בוונטית: Vèneto או Łéngua vèneta; באיטלקית: Veneto) היא שפה המדוברת בפי כ-2,200,000 איש בצפון איטליה, בעיקר במחוז ונטו, ובפי כ-100,000 דוברים נוספים בסלובניה ובקרואטיה. למרות השוני המשמעותי ביניהן, נחשבת הוונטית פעמים רבות לניב של איטלקית.

הוונטית היא שפה שונה מהשפה הוונטית שדוברה בוונטו לפני 2,000 שנה ואשר אינה קשורה אליה. בנוסף יש להבחין בין ונטית לבין ניב השפה האיטלקית המדובר בוונטו, שנותר בגדר ניב של איטלקית אף שהושפע רבות מהוונטית.

==היסטוריה==
מוצאה של הוונטית מלטינית וולגארית (עממית), וככל הנראה היא הושפעה מלשון שדוברה באזור קודם לכן (Substratum), אולי הוונטית האיטלית, ומשפות גרמאניות שהובאו על ידי שבטים גרמאניים כגון הגותים והלומברדים במאה ה-5. הכתבים הראשונים בוונטית הם מהמאה ה-13, ולשפה נודע מעמד יוקרתי בתקופת הרפובליקה של ונציה, אז שימשה כשפה רשמית ברפובליקה וכלינגואה פרנקה ברחבי הים התיכון.
"כאן מדברים גם ונטית"
בשפה זו נכתבו מחזות של הקומדיה דל'ארטה, שירה, ואפילו האיליאדה תורגמה לוונטית. למרות זאת, הוונטית הכתובה הלכה ונסוגה מפני הניב הטוסקני ומפני שפות רומאניות אחרות. עם חלוקתה של רפובליקת ונציה בסוף המאה ה-18, חדלה הוונטית בהדרגה מלשמש כשפה רשמית, ועם איחוד איטליה במאה ה-19 הונהג הניב הטוסקני כבסיס לאיטלקית המודרנית. מאז נמצאת הוונטית בנסיגה מתמדת וכל דובריה באיטליה דוברים גם איטלקית. מאידך, מהגרים מוונטו במחצית השנייה של המאה ה-19 הקימו קהילות דוברות ונטית באמריקה הלטינית וברומניה. ב-28 במרץ 2007 הכירה האספה האזורית של מחוז ונטו בוונטית כשפת המחוז, עם קבלת חוק "החסות והשימור של השפה והתרבות הוונטית" (Tutela e valorizzazione della lingua e della cultura veneta).

שפות איטליה – ונטית בסגול למעלה
[[שלט רחוב המשתמש במילה הוונטית ל"רחוב" (Calle) ולא במילה המקבילה באיטלקית (Via)]]

==תפוצה==
ונטית מדוברת בעיקר במחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה וכן באיסטריה, ובחופי מפרץ קוורנר ודלמטיה בסלובניה ובקרואטיה. קהילות קטנות יותר מצויות ברחבי איטליה גם במחוזות לאציו, לומברדיה, אמיליה-רומאניה ובטרנטינו. מחוץ לדרום אירופה יש קהילות דוברות ונטית בעיר טולצ'אה (Tulcea) ברומניה, במקסיקו ובמדינות ריו גראנדה דו סול וסנטה קטרינה בברזיל.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20070916092635/http://www.websters-online-dictionary.org/translation/Venetian/ מילון מקוון אנגלית-ונטית (וובסטר)]
* [http://www.ethnologue.com/show_language.asp?code=vec ונטית באתר אתנולוג]
* [https://web.archive.org/web/20061216074327/http://www.dizsionario.org/dizs_ven.pdf מילון ונטית-איטלקית (PDF)]
* [https://web.archive.org/web/20071006094624/http://www.michelebrunelli.com/mgx_veneto_en.pdf סקירה רחבה באנגלית אודות דקדוק השפה]
* [https://web.archive.org/web/20071102064953/http://www.sitoveneto.org/index.html סקירה על השפה הוונטית (אנגלית ושפות אחרות)]
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שפות גאלו-איטליות
קטגוריה:איטליה: שפות
קטגוריה:ונטו
קרב דידגורי

קרב דידגורי (גאורגית: დიდგორის ბრძოლა, דידגוֹריס בּרדזוֹלַה) הוא קרב שהתקיים בין הממלכה הגאורגית המאוחדת לבין קואליציה של סלג'וקים בדידגורי, כ-40 ק"מ מערבית לבירה, טביליסי, בצידו המזרחי של רכס תריאלתי, ב-12 באוגוסט 1121. הקרב ידוע בהיסטוריה של גאורגיה בשם הניצחון המהולל (ძლევაჲ საკვირველი), ונחשב כניצחון הצבאי הגדול ביותר של האומה הגאורגית.

== רקע ==

המלך דוד הבנאי דחק את חיל המצב הסלג'וקי בהדרגה מחוץ לגבולות ממלכתו, ושחרר את זדאני (1103), סאמשווילדה (1110), רוסתווי (1115), גישי (1117) ולורי (1118). צבא הממלכה הגאורגית ערך הכנות אינטנסיוויות לקרב מכריע לכיבוש העיר טביליסי, שהוחזקה בידי המוסלמים.

== הקרב ==

דאגתו הגוברת של הסולטאן מחמוד השני איבן מחמוד (1117-1131), סולטאן בגדאד, נוכח הגידול המהיר של הממלכה הנוצרית בעבר הקווקז, הגיעה לשיאה עם היוודע לו דבר ההכנות של הגאורגים. הוא הכריז על מלחמת קודש כנגד הממלכה הגאורגית, כינס קואליציה של ממלכות מוסלמיות, תחת הנהגתו של הגנרל אילגאזי (Najm ad-Din Ilghazi ibn Artuq), שליט מרדין (Mêrdîn) ושלח אותם לקרב במטרה להחזיר את השטחים שנכבשו ולהגן על טביליסי. אחיו של הסולטאן טוגרול איבן מוחמד (Toğrul b. Muhammad), המליק של גנג'ה, אתאבג גונדוגדו ודובייס איבן סאדאקה, היו בין המפקדים הסלג'וקים שנשלחו לקרב. מספר הסלג'וקים (600,000-800,000) הנזכר על ידי היסטוריונים גאורגיים, אירופאים וברשומות הארמניות, נראה מוגזם, אולם ברור כי מספר הסלג'וקים היה גדול הרבה יותר ממספר החיילים הגאורגים. המספר הסביר יותר של החיילים הוא 56,000 גאורגים ו-150,000-120,000 סלג'וקים.

צבאו של דוד היה מורכב מ:
* 40,000 גאורגים
* 15,000 קיפצ'קים
* 500 שכירי חרב אלאנים
* 300 צרפתים במסע צלב

אלגאזי פלש וכבש את סביבות העיר מנגליסי. ושני הצבאות התנגשו בהר דידגורי ב-12 באוגוסט 1121. הגנרלים הגאורגים הקימו את המחנה שלהם עמוק בתוך היער וחסמו את המעבר של הערוץ, כדי למנוע מחייליהם לסגת. לפני תחילת הקרב, שלח דוד הבנאי יחידה של חיל פרשים, שמנתה 200 איש למחנה האויב. הם העמידו פנים כי הם עריקים, ותקפו בפתאומיות ברגע שהגיעו למרכז המחנה הסלג'וקי. בינתיים הכוח הגאורגי העיקרי, תחת הנהגתם של דוד הבנאי ובנו דמטרה תקפו את הסלג'וקים באגפים. בקרב אכזרי, שנמשך כשלוש שעות, ניצחו הגאורגים ניצחון מוחץ. רבים מהסלג'וקים נהרגו, ורבים מהניצולים שועבדו. אלגאזי עצמו נפצע באופן חמור בראשו.

== לאחר הקרב ==

לאחר הקרב, גרש המלך דוד את חיל המצב הסלג'וקי שנותר מהממלכה וכבש מחדש את טביליסי לאחר מאבק קשה בשנת 1122. הקרב בדידגורי צוין כתחילת תור הזהב בגאורגיה שנמשך עד לפלישת ג'לאל אד-דין מינגבורנו (جلال الدین منکبرنی), שליט האימפריה החוואריזמית (חווארזם), בשנת 1225.

לזכר הניצחון בדידגורי, הוקמה אנדרטה מרשימה בהר דידגורי בתחילת שנות התשעים. הרפובליקה של גאורגיה מציינת את הניצחון בדידגורי בחג "דידגוֹרוֹבּה" ("יום דידגורי") ב-2 בספטמבר.

== קישורים חיצוניים ==

* רולנד גריגור סאני (1994), [http://books.google.com/books?id=riW0kKzat2sC&pg=PA36&dq=Battle+of+Didgori&sig=U2o47HsJvrDvEK8EEndcVWwRUOc יצירת האומה הגאורגית], עמ' 36, , <SMALL>(אנגלית)</SMALL>

דידגורי, קרב
דידגורי, קרב
קטגוריה:המאה ה-12
האלפים היוליאניים

האלפים היוליאניים (באיטלקית: Alpi Giulie; בסלובנית: Julijske Alpe) הם רכס הרים המהווה חלק מרכס האלפים הגיריים הדרומי, בעצמו חלק מהרי האלפים המזרחיים. 

האלפים היוליאניים משתרעים על פני שטח של 4,400 קמ"ר בצפון-מזרח איטליה ובצפון-מערב סלובניה, ומגיעים לשיא גובהם בהר טריגלב שבמרכזו של הפארק הלאומי טריגלב בסלובניה, והנישא לגובה של 2,864 מטר. הנהרות החשובים הנובעים באלפים היוליאניים הם הסאווה הזורם מזרחה אל הים השחור, והסוצ'ה (בסלובנית: Soča; באיטלקית: איסונדזו, Isonzo) כמו גם מספר יובלים של הטליאמנטו (Tagliamento) הזורמים דרומה אל הים האדריאטי. 

ההרים כמו גם מחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבו הם משתרעים בחלקם האיטלקי, מנציחים את שמו של יוליוס קיסר.

החלק הסלובני של האלפים היוליאניים הוכרז כשמורה ביוספרית של אונסק"ו ב-2003.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20080229001156/http://www.hribi.net/GoreVGorovju.asp?lng=1&id=1 אתר מקיף אודות טיפוס והייקינג באלפים היוליאנים]
* 

קטגוריה:איטליה: גאוגרפיה
יוליאניים
אלפים יוליאניים
אלפים יוליאניים
הסכם שנברון

פרובינציות האימפריה הצרפתית בדרום אירופה לאחר הסכם שנברון (1810)
הסכם שנברון (בצרפתית Traité de Schönbrunn; בגרמנית Friede von Schönbrunn) היה הסכם שלום בין אוסטריה וצרפת שנחתם ב-14 באוקטובר 1809 בארמון שנברון בווינה. ההסכם סיים את מלחמת צרפת נגד הקואליציה החמישית שאיחדה את אוסטריה ובריטניה, ושהייתה חלק מהמלחמות הנפוליאוניות.

ההסכם נחתם בעקבות קרב וגראם ב-5 ביולי וב-6 ביולי 1809, ואף שהקרב היה שקול למדי, האבדות הכבדות של האוסטרים גרמו להם להיקשר בהסכם שכפה עליהם תנאים קשים. במסגרת ההסכם ויתרה אוסטריה על טירול וזלצבורג שעברו לשליטת בוואריה, על חלקים מפולין של ימינו (מערב גליציה) שנמסרו לדוכסות ורשה, על טרנופול שנמסרה לרוסיה, ועל טריאסטה ודלמטיה אשר נמסרו לצרפת עצמה. בשטחים אלה הוקמו הפרובינציות הצרפתיות של איליריה. בנוסף הכירה אוסטריה בז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, כמלך ספרד, צבאה הוקטן ל-150,000 חיילים והיא נאלצה לשלם פיצויי מלחמה לצרפת.

לאחר חתימתו של הסכם שנברון הגיעה האימפריה הצרפתית לשיא גודלה, ונפוליאון שלט דרך גנרלים וקרובי משפחתו ברוב מערב אירופה.

==קישורים חיצוניים==

* 

שנברון
שנברון
שנברון
קטגוריה:פולין: היסטוריה
קטגוריה:קרואטיה: היסטוריה
שנבורן
קטגוריה:קצרמר צרפת
אנדרה שנייה

אַנְדְרֶה מָארִי שֶנְיֶיה (בצרפתית: André Marie Chénier; 30 באוקטובר 1762 – 25 ביולי 1794) היה משורר צרפתי. נחשב למבשר תנועת הרומנטיקה בשירה הצרפתית. הוצא להורג במהפכה הצרפתית.

== קורות חייו ==
אנדרה שנייה נולד בקונסטנטינופול לאם יוונייה (אליזבת סאנטי-לומאקה) ולאב צרפתי (לואי שנייה). אביו בילה שנים רבות במזרח התיכון כסוחר בדים. כאשר אנדרה היה בן שלוש, משפחתו שבה לצרפת. הוא למד בקולז' דה נוואר בפריז והצטיין בתרגום של שירת יוון העתיקה לצרפתית. ב-1783 התגייס לצבא הצרפתי והוצב בשטרסבורג, אך עד מהרה שב לפריז. הוא השתתף בחוג הספרותי שקיימה אמו בביתה, שבו התיידד, בין היתר, עם הצייר ז'אק-לואי דויד ועם הכימאי אנטואן לבואזיה.

בהשפעת שירת העת העתיקה החליט להיות משורר. ב-1784 ביקר בשווייץ, ברומא, בנאפולי ובפומפיי, ושב לפריז מלא רשמים ותוכניות לעתיד. במשך שלוש שנים (1784–1787) ניסה את כוחו בכתיבת חרוזים, ובתקופה זו כתב את הפואמות הראשונות שלו, ובהן "בכחוס" ו"העיוור". בתקופה 1787–1790 שימש כמזכיר שגרירות צרפת בלונדון. עם שובו לפריז התקרב לתנועה המהפכנית והמליץ בפני האספה המכוננת הלאומית על חופש הפולחן הדתי ועל הפרדת הדת מן המדינה.

אחרי הפיכת היעקובינים (10 באוגוסט 1792) גינה את הטבח שערכו אנשי הקומונה הפריזאית באסירים המלוכנים בספטמבר של אותה שנה. הוא כתב אל האספה המחוקקת וביקש לאפשר למלך לואי השישה עשר לערער בפני העם על גזר דין המוות שהוטל עליו. כתוצאה מכך נחשד אנדרה שנייה בבגידה. אחרי שהמלך הוצא להורג (21 בינואר 1793) הוא הסתגר בביתו בעיר ורסאי ולא יצא משם אלא בלילות. הוא העריץ את שארלוט קורדה, שרצחה את ז'אן-פול מארה (13 ביולי 1793), וכתב שיר הלל לכבודה.

ב-7 במרץ 1794 נעצר והושם בכל שבו כתב המשיך לכתוב. שם התאהב בעצירה מאדאם דה קואני וכתב לכבודה את הפואמה "העצירה הצעירה", הנחשבת ליצירת המופת שלו. הוא הובא למשפט אך סירב להגן על עצמו והלך אל מותו, שבו ראה הימלטות מן האכזריות ומן העריצות. הוא הוצא להורג באמצעות גיליוטינה שלושה ימים בלבד לפני מפלת רובספייר.

בחייו הקצרים הספיק אנדרה שנייה לפרסם שתי פואמות בלבד: "משחק הטניס" (1791) ו"שיר תהילה לשווייצרים" (1792). ב-1819, עשרים וחמש שנה אחרי מותו, חבריו הוציאו לאור את קובץ שיריו. המלחין האיטלקי אומברטו ג'ורדאנו כתב לזכרו את האופרה "אנדריאה שנייה", שהועלתה על הבמה בתיאטרון "לה סקאלה" במילאנו ב-28 במרץ 1896.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 

קטגוריה:משוררים צרפתים
קטגוריה:אישים שהוצאו להורג בימי המהפכה הצרפתית
קטגוריה:אישים שהוצאו להורג בעריפת ראש
קטגוריה:צרפתים ממוצא יווני
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1762
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1794
מתי מגד

מתי מגד (1 במאי 1923 - 16 בנובמבר 2003) היה סופר עברי מאנשי הפלמ"ח. עורך ספר הפלמ"ח (1955), בשיתוף פעולה עם זרובבל גלעד. היה מורה בקיבוץ גבעת חיים, לימד בסמינר אורנים, היה פרופסור לספרות, ודיקן הפקולטה למדע הרוח ובאוניברסיטת חיפה.
==ביוגרפיה==
מגד (גרינברג) נולד בפולין ב-1923 ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל שלוש. המשפחה התגוררה במושבה רעננה, ושם ניהל אביו את בית הספר. הוא למד בבית הספר המחוזי בגבעת השלושה ואחר כך בגימנסיה הרצליה. לאחר לימודיו הצטרף לגרעין הכשרה של השומר הצעיר בקיבוץ משמר העמק, והתגייס לפלמ"ח. ב-1944 נאסר למשך יותר משנה על ידי המשטרה הבריטית בגין ניסיון להבריח נשק מסוריה. לאחר שחרורו למד ספרות, פילוסופיה וקבלה באוניברסיטה העברית וסיים תואר ראשון; הוא סיים תואר שני במדעי הרוח בשנת 1964. מגד היה פעיל בהעלאת יהודי אירופה לישראל. ב-1947 נשלח על ידי ההגנה לאמן פליטי שואה לקראת עלייתם לישראל. לאחר חזרתו התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות. אחרי המלחמה שימש כמורה לספרות, תחילה בקיבוץ גבעת חיים ואחר כך בסמינר אורנים למשך 12 שנה. משם עבר ללמד באוניברסיטת חיפה, ושימש כראש החוג לספרות וכדיקן הפקולטה למדעי הרוח עד תחילת שנות ה-70.

בנוסף לכתיבתו שעסקה בנושאים האופייניים לדור הפלמ"ח, עסק גם בחקר הספרות. בשנת 1972 ערך את האנתולוגיה לספרות צעירה "ביכורי עטים", בה נתפרסמו לראשונה כותבים כויקי שירן, חזי לסקלי, דן הורוביץ, אריה קרישק, חנן עזרן ואחרים. כמו כן, תרגם מספר מחזות.

בשנת 1980 חיבר ספר על הזוהר: האור הנחשך, ערכים אסתטיים בספר הזהר (בהוצאת ספרית פועלים), אותו הקדיש למורו ורבו גרשם שלום.

בשנותיו האחרונות שהה בניו יורק, שם נפטר.

א"ב יהושע, מידידיו, ביסס את הדמות הראשית ברומן שלו גירושים מאוחרים על דמותו של מגד.

ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית<ref></ref>. 
==חיים אישיים==
אחיו היה הסופר אהרן מגד.

מגד היה נשוי לציירת חנה מגד ולהם שני בנים ובת. היה נשוי בשנית לדורי אשטון.
==ספריו==
* המגדל הלבן (1949)
* אור בסורג (1953)
* בנתיב הפלמ"ח (1958)
* יומו האחרון של דני (1968)
* מם (שם שאול) (1985)
* שעון החול (1989)
* צוואתו של מרק מתנאל (1999)
* מוקשים זרים (2000)
== קישורים חיצוניים ==

* 
* 
* 
* 
* , , , 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ישראלים ילידי פולין
קטגוריה:סופרי דור הפלמ"ח
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
מתי
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת חיפה: ספרות עברית והשוואתית
קטגוריה:סגל אורנים - המכללה האקדמית לחינוך
קטגוריה:בוגרי בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן
קטגוריה:בוגרי גימנסיה הרצליה
קטגוריה:לוחמי הפלמ"ח
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים 
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1923
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2003
משפחת פוטוצקי

סמל האצולה של משפחת פוטוצקי
ארמון [[לנצוט שהיה בבעלות משפחת פוטוצקי]]
ראדזין]]
משפחת פוטוצקי (בפולנית: Potocki, Potoccy, Potocka, Patoka) היא משפחת אצולה (שְלַכְטַה) פולנית, מהגדולות והמשפיעות לאורך השנים.

מקורה של המשפחה ומקור שמה מהכפר פוטוק ויילקי שבמחוז קרקוב שבפולין.

תיעוד על משפחה זו מופיע החל במאה ה-12. יאקוב פוטוצקי היה המגנאט הראשון במשפחה, אשר ענפיה השונים קיימים עד היום עם נציגות בארצות שונות. השם "פוטוק" הוא אמריקניזציה של שם המשפחה פוטוצקי.

בתום "המלחמה הארוכה" כנגד האימפריה העות'מאנית זכה נציג אחד מענפי המשפחה בתואר רוזן ב-1606 מידי שליטי האימפריה הרומית הקדושה ששלטו אז בדרום ומערב פולין. אחרי חלוקת פולין אימצו כל ענפי המשפחה את התואר.

בזכות נאמנותם ושירותם ליאן זמויסקי (ממשפחת זמויסקי) והמלך זיגמונד השלישי הפכה המשפחה לבעלת השפעה ומעמד גבוה. הפוטוקיס מילאו תפקיד משמעותי בהיסטוריה האוקראינית כקציני צבא וכפיגורות משמעותיות בחייה הכלכליים של אוקראינה.

באותה תקופה הפכו בני המשפחה לבעלי עיירות רבות (למשל, ברודי, קריסטינופיל, נמריב, סטניסלביב, זבאראץ'), מאות כפרים ולטיפונדיה ענקית בגליציה, פודיליה ובמערב אוקראינה. משם היו אחת המשפחות העשירות והמשפיעות ביותר על קהילת הפולנים.<ref></ref> מאחוזותיה של משפחת פוטוצקי: הכפר בוצ'אץ', החל מסוף המאה ה-17.

לפי אגדה יהודית שאין לה תיעוד היסטורי מחוץ למסורת היהודית, אחד מבני המשפחה, ולנטין פוטוצקי, התגייר ושינה את שמו ל"אברהם בן אברהם". הוא הוצא להורג בשריפה, לאחר שנתפס בעקבות הלשנה ועמד בסירובו לחזור לנצרות. יש הטוענים כי מסיבה זאת, ענף אחד בסמל האצולה של המשפחה חסר.

השם "גרף פוטוצקי" הפך גם למושג בפי יהודי פולין כשם של אדם בעל עושר רב. מקובל היה לשמוע מפי ותיקי היישוב מעולי העלייה הרביעית והחמישית, ביטויים כגון "עשיר כגרף פוטוצקי" (לגבי עשיר מופלג) או "מתנהג כגרף פוטוצקי" (לגבי אדם החי מעבר לאמצעיו הכספיים) ודומיהם.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

פוטוצקי
פוטוצקי
קטגוריה:פולין: היסטוריה
קטגוריה:אוקראינה: היסטוריה
מניית בכורה

מניית בכורה היא מניה שבאה לענות על הצורך שיש לחברות שונות להגדיל את משאביהן הכספיים על ידי גיוס הון בורסאי מבלי לדלל את זכויות המנהלים. היתרון המרכזי של מניית בכורה הוא בעדיפות שהיא מעניקה למחזיקים בה במועד המוקדם יותר, בהשוואה לשאר בעלי המניות, בקבלת דיבידנדים, כך ששאר בעלי המניות נאלצים להסתפק ביתרה. מניה זו אינה מעניקה למחזיקים בה זכות הצבעה בכל הנוגע לזכויותיהם. ככלל, נחלקות מניות הבכורה בעיקר על פי אופי הצבירה וההשתתפות שלהן:

*מניית בכורה משתתפת ברווחים: כלומר, מניית בכורה המעניקה למחזיק בה את כל ההטבות הנזכרות, אך בנוסף גם מעניקה לו את הזכות להשתתף ברווחי החברה השנתיים (בשנה בה חולק הדיבידנד) עד שיעור מסוים עם שאר בעלי המניות שאינם מחזיקים במניות בכורה.
*מניית בכורה שאינה משתתפת ברווחים: מניית בכורה רגילה שאינה משתתפת ברווחי החברה עם בעלי המניות האחרים (אך עדיין מקבלת את הדיבידנדים מחלקה שלה).
*מניית בכורה צוברת: כלומר, מניית בכורה המאפשרת למחזיק בה לקבל דיבידנד למפרע, גם על שנים שבהן לא חולק דיבידנד (כלומר, אם בשנה אחת לא חולק דיבידנד אך בשנה לאחריה כן חולק, יקבל המחזיק בה דיבידנד על שתי השנים).
*מניית בכורה שאינה צוברת: כלומר, מניה המאפשרת למחזיק בה לקבל דיבידנד רק בשנים שבהן מחולק דיבידנד. 
ייתכן כי תהיה מניית בכורה משתתפת וצוברת, משתתפת ואינה צוברת, אינה משתתפת וצוברת, אינה משתתפת ואינה צוברת.

==סוגי מניות בכורה==
*מניית זהב (ראו מניית שליטה).
*מניה בת פדיון: מניה הנרכשת במחיר קבוע וניתן למכור או לקנות אותה בחזרה במחיר שבו נמכרה או נקנתה.
*מניה רגילה מבוכרת: מעניקה לבעליה הטבה נוספת המאפשרת להם להתחלק בעודפים שנותרו לאחר חלוקת הדיבידנדים.
*מניית הצבעה: מאפשרת זכות הצבעה אך שוללת זכות לקבלת דיבידנדים, מאפשרת לחברי דירקטוריון לנהל את החברה מנפיקת המניה.
*מניית יסוד: מעניקה עדיפות בהצבעה, למשל בדרך של הגדלת מספר הקולות ביחס לכל מניה, זכות הכרעה במקרה של שוויון או זכות השתתפות ברווחי חברה קודם לחלוקת הדיבידנדים.

==ראו גם==
*מניה רגילה

==קישורים חיצוניים==
*עמי גינזבורג, [http://www.themarker.com/tmc/article.jhtml?ElementId=skira20090118_1056314 מניות בכורה], TheMarker
*[http://hov.what2do.co.il/Page11422.asp סוגי מניות בחברה ציבורית], בפורטל הזכאים והחייבים-מידע משפטי לאזרח
* 
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מניות
קטגוריה:דיני תאגידים
איימי דאימונד

איימי דאימונד (נולדה איימי לינאה דיזיסמונט בשוודית: Amy Deasismont; ב-15 באפריל 1992) היא זמרת פופ שוודית. היא התפרסמה בגיל 12 עם יציאתו של הסינגל, "What's in It for Me" שהפך ב-2005 ללהיט בשוודיה ובמדינות השכנות לה.

==ביוגרפיה==

דאימונד נולדה בנוֹרְשֶפּין שבשוודיה כבת שנייה לאב אנגלי, לי, ולאם שוודית, כריסבת'. זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה לאנגליה. כשדאימונד הייתה בת 4 חזרה המשפחה להתגורר בשוודיה בעיר יֶנְשֶפּין , שם היא למדה שוודית. דאימונד עדיין מתגוררת בינשפין, יחד עם שתי אחיותיה הצעירות, ליסה והולי, ואחותה הגדולה, דניאל.

דאימונד החלה להחליק על הקרח בגיל שש, וזכתה במדליית זהב כפולה. היא התאמנה שש פעמים בשבוע לפני תחילת קריירת השירה שלה. בנוסף, היא למדה בבית ספר לתיאטרון ולריקוד.

דאימונד אהבה לשיר מאז שהייתה בת שנתיים. אחת מהופעותיה הראשונות הייתה בהיותה בת 7 בתחרות כישרונות צעירים. בתוכנית היא התלבשה כמו הזמרת בלינדה קרלייל והניעה את שפתייה כאילו היא שרה את שירה של קרלייל "Heaven is a Place on Earth". היא הגיעה למקום השלישי.

בשנת 2004 היא השתתפה בסדרת תחרויות כישרונות שוודיות בשם "סופר טרופרס" וזכתה ברובן. הפרס בתחרות היה הקלטת שיר, ובתחילת 2005, יצא הסינגל הראשון של דאימונד - " What's in It for Me". הסינגל זכה להצלחה רבה בשוודיה ובמדינות השכנות לה, ובמרץ 2005 הפך לפלטינה. בעקבות הצלחת הסינגל, יצא במאי 2005 אלבום הבכורה של דאימונד, " This Is Me Now". האלבום מכר למעלה מ-100,000 עותקים והפך לאלבום זהב. בסוף 2005, יצאה דאימונד לסיבוב הופעות במרכז אירופה.<BR>
בגיל 13, הפכה לדאימונד לזמרת הצעירה ביותר שזכתה בפרס המוזיקה הנורדי, על השיר "What's in It for Me", שזכה בקטגוריית "להיט השנה".

דאימונד החלה בהקלטת האלבום השני בפברואר 2006, והאלבום יצא ב-24 במאי אותה שנה.<br />
הסינגל הראשון מתוך האלבום השלישי, "?Is It Love", יצא ב-26 בספטמבר 2007. האלבום עצמו, "Music in Motion", יצא ב-27 בנובמבר 2007.

בפברואר 2008 השתתפה דאימונד בתחרות הקדם אירוויזיון השוודית, המלודיפסטיבלן, עם השיר "Thank You".

==דיסקוגרפיה==
עד היום (2008) הוציאה דאימונד 3 אלבומים:

===This Is Me Now===
סינגלים מהאלבום:
*"?What's In It For Me" -הסינגל יצא כפרס מאחת התחרויות שדאימונד השתתפה בהן (יצא ב-2005).
*"Welcome To The City" (יצא ב-2005).
*"Shooting Star" (יצא ב-2005).

===Still Me Still Now===
סינגלים מהאלבום:
*"Don't Cry Your Heart Out" (יצא ב-2006).
*"Big Guns" (יצא ב-2006).
*"It Can Only Get Better" (יצא ב-2006).

===Music In Motion===
סינגלים מהאלבום:
*"Is It Love?"
*"Stay My Baby".

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:זמרות שוודיות
קטגוריה:זמרות פופ שוודיות
קטגוריה:משתתפי מלודיפסטיבלן 2008
קטגוריה:שוודיות שנולדו ב-1992
קטגוריה:שוודים שנולדו ב-1992
לוס לידר

לוס לידר (מאנגלית: Loss leader) הוא מוצר הנמכר ברשתות שיווק במחיר הפסד. זוהי שיטת פעולה שיווקית-פרסומית שמכניסה רווחים בדומה להשקעה בפרסום ומבצעים מסוג אחר.

רשתות שיווק רבות נוטות כחלק מניהול העסק להגדיר מוצר כלשהו או מספר מוצרים מסוימים כמוצרי "לוס לידר" אשר נמכרים בחנות במחיר הפסד. מטרת המוצר הוא למשוך לקוחות אל החנות בעזרת אותו מוצר ולהתבסס על העובדה כי צרכן המגיע לחנות כדי לקנות אותו, יקנה בנוסף אליו עוד כמה מוצרים נוספים מהם ירוויח העסק.

מוצרים אלה הם לרוב מוצרי צריכה חשובים, כאלה שהצרכן עשוי להגיע לחנות במיוחד בשבילו. לרוב הם גם מוצרים הנצרכים על בסיס קבוע כך שהם מרגילים את הקונה להגיע לחנות באופן תדיר. בין אלו נמנים מוצרי יסוד כגון קפה, מזון לתינוקות ומוצרים נוספים בהתאם לסוג הרשת ואופיה של תרבות הצריכה המקומית.

בארגון החנות, מוצרים אלו מונחים רחוק מהכניסה לחנות כדי שבדרך אליהם יעברו הצרכנים על פני מוצרים רבים הנמכרים במחירי רווח.

בישראל, רשת רמי לוי שיווק השקמה ידועה בהשתמשה בשיטה זו בצורה מוחצנת כמו למשל מכירת קילוגרם בשר עוף בשקל אחד ומוצרי קוקה קולה במחירי הפסד. זכיינית קוקה-קולה בישראל, החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, סירבה למכור לרשת את מוצריה, עד שנאלצה לחזור בה עם התערבותו של הממונה על ההגבלים העסקיים. 

== קישורים חיצוניים ==
* בנימין רוטנברג, [https://www.haaretz.co.il/misc/1.1030204 הפרקטיקה של מכירה במחירי הפסד - רצויה או פסולה?], באתר הארץ.

קטגוריה:שיווק
קטגוריה:עלויות
אינטליגנציה קולקטיבית

אינטליגנציה קולקטיבית (באנגלית: Collective Intelligence) היא מושג במדעי ההתנהגות, בלימודי סוציולוגיה ותקשורת, בחקר חברות ובמדעי המחשב. מונח זה מתאר מצב בו קיימת אינטליגנציה אשר עולה משיתוף פעולה ומתחרות בין פרטים רבים, ונראה כאילו יש ל"אינטליגנציה" זו בינה משלה. אינטליגנציה קולקטיבית מופיעה בצורות שונות של החלטות משותפות אצל חיידקים, בעלי חיים, בני אדם ומחשבים. 

== אינטליגנציה קולקטיבית בעידן הדיגיטלי ==
אינטליגנציה קולקטיבית מתארת את היכולת של מידע מרושת ושל טכנולוגיות מחשב להגדיל באופן חסר תקדים את המאגר הקולקטיבי של הידע החברתי. הגדלה זו נעשית באמצעות הרחבה של מספר האינטראקציות האנושיות המתאפשרות הודות לרשתות התקשורת השונות, ובו זמנית מתוך כך שאמצעים אלה מאפשרים יכולת נרחבת ועצומה לייצר ידע, למיין, לסווג לאחסן ולשלוף אותו דרך גישה קולקטיבית למסד נתונים המצוי ברשת<ref></ref>. 

==ההוגים בתחום==
חלק מההוגים הבולטים בתחום אינם פסיכולוגים או סוציולוגים, אלא מחברי ספרי מדע פופולרי, מדע אלטרנטיבי ועידן חדש כפיטר ראסל, טום אטלי או הווארד בלום. אחרים, כמו פייר לוי, או פרנסיס הייליהן, שייכים לממסד המדעי; ובין אנשי מדעי המחשב העוסקים בתחום, ניתן למצוא דמויות כמו דאגלס אנגלברט. חלוץ המחקר בתחום, ג'ורג' פור, הגדיר אינטליגנציה קולקטיבית כ"יכולת של קהיליות אנושיות להתפתח לרמה גבוהה יותר של מורכבות ולקראת הרמוניה, דרך פיתוח מנגנונים של אבחנה ושילוב, תחרות ושיתוף פעולה". פור, כמו אטלי, מתייחסים בעיקר לפוטנציאל שיש לאינטליגנציה קולקטיבית על ההתפתחות האנושית.

==ביקורת על התחום==
יש הטוענים כי המושג "אינטליגנציה קולקטיבית" אינו בעל תוקף אמפירי, ולא מתבסס על תאוריה מוצקה ועל מושגים מדויקים. כן נטען כי לא פותחה תאוריה המנסה לקשר בין התחומים השונים שבהם מתבטאת האינטליגנציה הקולקטיבית. 

==קישורים חיצוניים==

* [https://eureka.org.il/%D7%97%D7%95%D7%9B%D7%9E%D7%AA_%D7%94%D7%94%D7%9E%D7%95%D7%A0%D7%99%D7%9D חוכמת ההמונים.] אנציקלופדיית האאוריקה. 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אינטליגנציה
שנת הארנב

שנת הארנב (בפינית: Jäniksen vuosi) הוא אחד מספריו הנודעים של ארטו פאסילינה. הספר יצא לאור בשנת 1975 והתפרסם ביותר מעשרים שפות. הוא תורגם לעברית בידי המשורר רמי סערי וראה אור בסדרת "ספרייה לעם" של הוצאת עם עובד / סצנה. הספר גם עובד לסרט בבימויו של ריסטו ירוה (Risto Jarva) ובהשתתפות השחקן אנטי ליטיה (Antti Litja) בתפקיד הראשי, תפקידו של קארלו וטנן.

הרומן מתמקד בהרפתקות שחווה קארלו וטנן, עיתונאי מחוספס המואס בחייו הקרים והמנוכרים בהלסינקי, לצד אישה שהוא אינו אוהב. באחד מימי הקיץ מחליט וטנן להישאר ביער כדי לטפל בארנב קטן, שרגלו נשברה בתאונה. אותה החלטה היא ראשיתה של מסע ארוך ברחבי פינלנד וביערות לפלנד, מסע סבוך, עתיר תקריות מסעירות והרפתקות מבדחות. וטנן, גיבור הרומן, הוא מבחינות רבות אנטי-גיבור ומבחינות אחרות דמות של מורד מהפכני, כפי שמתייחס אליו גם הסופר בפסקות הסיום של היצירה. לצדו מככב הארנב, הגונב תדיר את ההצגה במעלליו המשעשעים ובקשר הרגשי העמוק הנוצר בינו לבין הגבר המתלווה אליו. מכל מקום, היעד שמציב לעצמו וטנן איננו שינוי כולל של הסדר החברתי או של המשטר הקיים, ומקורו דווקא במצוקה אישית. וטנן מתקומם בעזרת שכלו הישר והגיונו הבריא נגד אורח חיים מובנה, מתסכל ומייאש. בהמשך לעצם ההתקוממות יוצא הגיבור לסדרת עלילות ומעללים, שפאסילינה מעביר לעיני הקוראים בסיפורים עסיסיים, במעשי גבורה מבדחים ובסדרות רצופות אי-הבנות ומחדלים שונים ומשונים. החתרנות האנטי-בורגנית של שנת הארנב אינה באה להציב את גיבורה כמופת אקולוגי או אידאולוגי, אלא להציע בררה מתקבלת על הדעת לחשיבה מתובנתת ולראייה חד-צדדית של העולם. בכתיבת רומן זה הצליח פאסילינה לומר אמירה אמיתית וכנה בשבח החופש ובזכות יחסים בריאים יותר בין בני-האדם לבין עולם החי.

==קישורים חיצוניים==
* 
* [http://www.tam.co.il/9_7_2004/tarbut-sifrut.htm מאמר ביקורת על הספר במדור התרבות והספרות של עיתון תל אביב]
* 
* 
* 

קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרי 1975
קטגוריה:ספרי ספריה לעם
קטגוריה:ספרי הרפתקאות ומסעות
התזמורת הסימפונית האמריקאית

התזמורת הסימפונית האמריקאית היא תזמורת אמריקאית שייסד ב-1962 המנצח לאופולד סטוקובסקי, שהיה אז בן 80.

==תולדות התזמורת==

סטוקובסקי כיהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת עד מאי 1972, אז חזר, בגיל 90, לאנגליה. ליאון בוטשטיין הוא המנהל המוזיקלי הנוכחי. נוסף לסדרת המנויים הראשית שלה במרכז לינקולן בניו יורק, התזמורת מגישה גם סדרה של קונצרט/הרצאה בשיתוף הקהל, בשם "קלאסיקה בלתי מסווגת". התזמורת מופיעה גם כתזמורת הבית של "מרכז ריצ'רד ב. פישר לאמנויות הבימה" בבארד קולג' באנאנדייל על נהר הדסון, שם היא מגישה סדרת קונצרטים חורפית ומופיעה בפסטיבל המוזיקה של בארד בחודשי הקיץ. התזמורת הסימפונית האמריקאית יוצאת לסיורי קונצרטים ברחבי העולם ומרבה בהקלטות ושידורי רדיו.

בשנת 2007 הייתה התזמורת בין כ-530 מוסדות אמנות ושירותים חברתיים בעיר ניו יורק, שהיו שותפים למענק בן 20 מיליון דולר מתאגיד אנדרו קרנגי, שהתאפשר הודות לתרומת ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג.

==קישורים חיצוניים==

* 

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ניו יורק: אישים
אמריקאית
אמריקאית
קטגוריה:ניו יורק: תרבות
אסטרטגיית אוכף

אסטרטגיית אוכף (באנגלית: Straddle Strategy) היא אחת מהאסטרטגיות המקובלות בהשקעה בשוק ההון. את אסטרטגיית האוכף מבצעים באחד האופנים הבאים: קניית אוכף או מכירת אוכף.

== אסְטְרָטֶגְיַת קניית אוּכָּף (Long straddle strategy)==
אסטרטגיית קניית אוכף
אסטרטגיה שבה נעשית קניה של אופציות רכש ואופציות מכר, כאשר תאריך הפקיעה ומחיר המימוש של האופציות זהים.

אסטרטגיה זו מתאימה למצב שוק תנודתי, כאשר מעריכים שצפויה להתרחש תנועה חדה בשוק, אך לא יודעים להעריך לאיזה כיוון. לצורך יצירת אסטרטגיה זו נדרש המשקיע לתשלום ראשוני לצורך קניית האופציות. עם זאת, אם ההערכה נכונה, והשוק תנודתי האסטרטגיה תיצור רווח.

יתרונות האסטרטגיה: הרווחים יכולים להיות בלתי מוגבלים. ההפסדים יהיו מוגבלים לעלות רכישת האופציות.

חסרונות האסטרטגיה: מאחר שטווחי הכיסוי של האסטרטגיה רחוקים יחסית - אחוזי ההצלחה אינם גבוהים בדרך כלל, וגם במקרה של רווח, הרי שאינו גבוה משום שרק לעיתים רחוקות מבצע השוק תנודתיות חדה עד למועד הפקיעה.

== אסְטרטגְיַת מכירת אוּכָּף (Short straddle strategy) ==
אסטרטגיית מכירת אוכף
אסטרטגיה שבה נעשית כתיבה של אופציות רכש ואופציות מכר, כאשר תאריך הפקיעה ומחיר המימוש של האופציות זהים.

אסטרטגיה זו מתאימה למצב שוק יציב, כאשר מעריכים שלא צפויה להתרחש תנועה חדה בשוק. ביצירת אסטרטגיה זו גובה המשקיע תשלום ראשוני מכתיבת האופציות. האסטרטגיה מאפשרת להישאר במצב של רווח כל עוד השוק לא מבצע תנועה חדה לאחד הכיוונים. במידה והשוק נע לקצוות – האסטרטגיה תיצור הפסד.

יתרונות האסטרטגיה: כל עוד השוק יציב, או שנכס הבסיס נסחר ביציבות – נוצר רווח. לעיתים תספיק תקופה קצרה של מספר שבועות של יציבות על מנת לקבוע שנוצרו רווחים, וזאת משום שמחירי האופציות נשחקים מהר, ועל ידי כך ניתן לרכוש את האופציות שנמכרו במחיר נמוך (=סגירת פוזיציה).

חסרונות האסטרטגיה: הרווח הנוצר הוא מוגבל. ההפסד העשוי להיווצר אינו מוגבל.

קטגוריה:אופציות
הקומנדו הצרפתי

תדה דיפרה (איתן) נוהג בג'יפ בחברת חיילי הקומנדו הצרפתי
שלט ההנצחה בכניסה למצפור הקומנדו הצרפתי, סמוך ליישוב [[אשלים בנגב]]
שלט במצפור הקומנדו הצרפתי
מעביר המים תחתיו מצאו הפצועים מקלט ונרצחו
מפת הקרב על משלטי התמילה

הקומנדו הצרפתי היה יחידת לוחמים דוברי צרפתית במסגרת הגדוד התשיעי של הפלמ"ח, בחטיבת הנגב, שלחמה במהלך מלחמת העצמאות בשנים 1948–1949.

== פעילות ==
יחידת הקומנדו הצרפתי מנתה כמאה לוחמים דוברי צרפתית, רובם עולים יהודים ממדינות צפון אפריקה, וחלקם נוצרים אוהבי ישראל, שלחמו בצבא צרפת החופשית ובמחתרות האנטי-נאציות בתקופת מלחמת העולם השנייה. את הפלוגה הקים תדי איתן, קצין צרפתי (שמו המקורי היה תָדֶה דִיפְרה - 1912–1971), מתנדב צרפתי קתולי, אוהב ישראל, סרן בצבא המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה.

הלוחמים בפלוגת דוברי הצרפתית, שהיו שונים בלבושם ובשפתם מלוחמי הפלמ"ח ילידי הארץ, כונו בשם "הקומנדו הצרפתי", כינוי שהפך במהלך הזמן לשמה הרשמי של הפלוגה. 

יחידת דוברי הצרפתית הוקמה באוגוסט 1948 על ידי תדי איתן, כגדוד דוברי צרפתית (גדוד 75). בראשיתו השתייך הגדוד לחטיבה 7, אך כעבור זמן קצר הועבר לחטיבת יפתח של הפלמ"ח. בתחילת אוקטובר, לקראת מבצע יואב, ארגן איתן את טובי חייליו לפלוגה, שצורפה אל הגדוד התשיעי בחטיבת הנגב. אנשי הפלוגה היו מצוידים בנשק אוטומטי וחצי-אוטומטי, ורובם בעלי מיומנות וניסיון קרבי. הם חולקו לשתי פּלָגוֹת, בכל פלגה ארבעה צוותי קומנדו. המפקדים היו קצינים וסמלים בעלי ניסיון והכשרה צבאית. 

במסגרת הגדוד התשיעי השתתפה הפלוגה במבצע יואב ובמבצע חורב. במסגרת מבצע יואב, באוקטובר 1948, הייתה פלוגת הקומנדו הצרפתי בכוח שפרץ לבאר שבע וטיהר את השטח הבנוי במבצע משה. בסוף שנת 1948 הועסקה יחידת הקומנדו הצרפתי בפעילויות שונות לאבטחת גבולות מרחב הנגב; מארבים, מיקוש צירי תנועה וכדומה. 

במבצע חורב, בדצמבר 1948, השתתפה פלוגת הקומנדו הצרפתי בקרבות לכיבוש משלטי התמילה על כביש באר שבע-ניצנה וסבלה אבדות כבדות של 15 הרוגים. במהלך הקרבות מצאו 7 מפצועי היחידה מחסה תחת אחד מגשרי הרכבת מצפון מזרח לאשלים. המצרים גילו את מקומם של הפצועים ורצחו אותם. חברי קיבוץ רביבים שבאו לאסוף את הפצועים מצאו את הגופות ואספו אותן. בעקבות האירוע הורחקה היחידה מהחזית מחשש לפעולות נקמה. ב-1995 נחנך בקרבת מקום אתר זיכרון ליחידה, לקרבות שעברה ולחלליה.

==הנצחה==
לזכר יחידת הקומנדו הצרפתי הוקם בשכונה ג' בבאר שבע "גן הקומנדו הצרפתי". בנוסף מונצחת היחידה גם בסמוך לאנדרטת חטיבת הנגב הסמוכה לבאר שבע, וב"מצפור הקומנדו הצרפתי" הסמוך ליישוב אשלים (משלטי התמילה).

==ראו גם==
*הבריגדה הצ'כית

==לקריאה נוספת==
* משה גבעתי, בדרך המדבר והאש - תולדות גדוד 9, ("מערכות" ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994).
* דודו דיין, עושים מדינה, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, עמ' 204–205, 1991
* יואב רגב, הגדות תש"ח, נתניה: אחיאסף, 2013.
*ד"ר צילה הרשקו, ההולכים בחושך יראו אור, הרזיסטנס היהודי בצרפת, שואה ותקומה: 1949-1940, מהדורה ראשונה 2003, מהדורה שנייה 2018. עמ' 278-275.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://www.israelhayom.co.il/magazine/hashavua/article/5199258/ דויד פרץ, הקומנדו שנשאר בחולות], ישראל השבוע, 21 באוקטובר 2021
* 
* [https://web.archive.org/web/20200529135645/http://www.palmach.org.il/ קרבות הקומנדו הצרפתי] אתר מאגר המידע של הפלמ"ח
* [https://web.archive.org/web/20160304194039/http://www.jwmww2.org/show_item.asp?levelId=48103&itemId=17&itemType=0&lochem_id=115561 תדי דיפרה] - באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה

*
קומנדו הצרפתי, ה-
קטגוריה:ישראל: יחידות מובחרות
הסכם קמפו פורמיו

דרום אירופה לפני הסכם קמפו פורמיו
אירופה לאחר הסכמי בזל וקמפו פורמיו
הסכם קמפו פורמיו (בצרפתית: Traité de Campo-Formio; בגרמנית: Frieden von Campo Formio) היה הסכם שלום שנחתם ב-17 באוקטובר 1797 בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה (הקיסרות האוסטרית), ואשר סימן את סופה של הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה שהורכבה מאוסטריה, פרוסיה, בריטניה, ספרד, פיימונטה וממלכות נוספות שהתייצבו כנגד הרפובליקה הצרפתית. ההסכם נחתם לאחר מסעו המוצלח של נפוליאון לכיבוש איטליה וסיים את השלב הראשון במלחמות הנפוליאוניות.

ההסכם כלל תנאים פומביים ותנאים חסויים. לפי סעיפיו הגלויים נמסרו ארצות השפלה הדרומיות (כיום בלגיה) מידי האימפריה הרומית הקדושה לצרפת. הרפובליקה של ונציה איבדה את עצמאותה, לאחר מאות שנים. החלק העיקרי שלה, שבצפון איטליה ובאיסטריה נמסר לאוסטרים; מספר איים שהיו בשליטתה, בהם קורפו, האיים היוניים ומספר איים בים האדריאטי עברו לידי צרפת. אוסטריה נאלצה להכיר בקיומן של הרפובליקה הציסאלפינית (Repubblica Cisalpina) וברפובליקה הליגורית שהיו למדינות חסות צרפתיות בצפון איטליה.

חלקו החסוי של ההסכם מסר שטחים נוספים הנמצאים כיום במערב גרמניה לשליטת צרפת והבטיח לה חופש שיט בריין, במאס ובמוזל. אזור זלצבורג נמסר לחסות אוסטרית וזו ויתרה מצידה על שטחים בגדה השמאלית של הריין העילי ואשר סופחו בשלב מאוחר יותר לשווייץ. 

הסכם קמפו פורמיו היה פרי משא ומתן שנמשך חמישה חודשים וחזר למעשה על המוסכם בהסכם שביתת הנשק שנחתם בלאובן (Leoben) בשטיריה מ-17 באפריל 1797. ההסכם קרוי על שם הכפר הסמוך לאודינה בצפון איטליה שבו נחתם (כיום קמפופורמידו - Campoformido).

ההסכם לא מומש מעולם במלואו, עקב קשיים בביצוע העברות השטחים שסוכמו בו ואי-הסכמות לגבי שטחים נוספים. הצדדים נותרו חשדנים זה כלפי זה, והאוסטרים החלו לכרות בריתות צבאיות עם אויביה האחרים של צרפת כחלק מגיבוש הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה. ב-1799 התחדש פורמלית מצב המלחמה בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה, פחות משנה וחצי לאחר חתימת הסכם השלום. השפעתו ארוכת הטווח הבולטת של ההסכם היא ביטולה של רפובליקת ונציה, והפיכתם של האיים היוניים ואיים יווניים נוספים לישויות נבדלות.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.napoleon-series.org/research/government/diplomatic/c_campoformio1.html מתוך נוסחו של ההסכם]
* [http://www.napoleon-series.org/research/government/diplomatic/c_campoformio2.html אודות הסכם קמפו פורמיו, מאת אירה גרוסמן]
* 

קמפו פורמיו
קטגוריה:קרואטיה: היסטוריה
קמפו פורמיו
קמפו פורמיו
קטגוריה:בלגיה: היסטוריה
קטגוריה:שווייץ: היסטוריה
קמפו פורמיו
קטגוריה:הרפובליקה של ונציה
קמפו פורמיו
קמפו פורמיו
ריזיירה די סן סאבה

החצר ועקבות המבנה בו שכן הכבשן
ריזיירה די סן סאבה (איטלקית Risiera di San Sabba; סלובנית Rižarna pri Sveti Soboti) בטריאסטה היה מחנה ריכוז אשר שימש גם כמחנה ההשמדה היחיד שהוקם באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה. כ-25,000 איש עברו דרך המחנה וכ-5,000 בני אדם נרצחו בו, ומתוך 123 משלוחי המוות שיצאו מאיטליה, מקורם של 69 היה בטריאסטה.

==היסטוריה==
המחנה הוקם במבנה ששימש כמפעל לעיבוד אורז ואשר הוקם ב-1913. יומיים לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה ב-8 בספטמבר 1943, הוקם האזור המבצעי החוף האדריאטי בצפון-מזרח איטליה וזה היה כפוף ישירות לרייך למרות שהשתייך באופן רשמי לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. המחנה החל לפעול סמוך לאחר מכן כמתקן מעצר גרמני זמני וכונה "סטאלאג 339".

ב-20 באוקטובר 1943 שונה ייעודו של המחנה למתקן כליאה משטרתי לאסירים בטרם גירושם לגרמניה ולפולין, וכמתקן מעצר והוצאה להורג של יהודים, פרטיזנים ומתנגדי הנאצים. עוד שימש המחנה לאחסון רכוש מוחרם. מעשי הרצח במחנה נעשו באמצעות חבטות באלה בבסיס הגולגולת, בירי ובהרעלה באמצעות גז בכלי רכב סגורים שיועדו לכך. במחנה נמצאו אלה ושלושה שקי מלט ובהם שרידי עצמות ואפר אדם.

בשמו של המחנה נקשר גם אודילו גלובוצניק, יליד טריאסטה, שמונה למפקד האס אס והמשטרה (SS- und Polizeiführer) באזור והחל במבצע שזכה לקוד "Einsatz R" (פעולה R) לרדיפה ותפיסת יהודים, פרטיזנים ומתנגדי הנאצים. ב-4 באפריל 1944 הוקם במחנה כבשן לשריפת גופות. מבנה זה נהרס על ידי הנאצים ב-29 באפריל 1945 עם התקרב הצבא היוגוסלבי לטריאסטה, ובאותו מועד שחררו הנאצים את אחרוני האסירים במחנה.

==מבנה המחנה==
מבני המחנה ערוכים סביב חצר מרכזית. במעבר הכניסה התת-קרקעי שוכנים "תאי המוות" בהם נכלאו אסירים אשר יועדו להשמדה בתוך שעות ספורות בכבשן שבמחנה. לפי עדויות, לצד האסירים בתאי המוות אוחסנו לעיתים גם גופות אשר יועדו לשריפה.

במבנה בן שלוש קומות שמשמאל לכניסה שכנו 17 תאים קטנים נוספים שיועדו לכליאה ושניים מהם שימשו כמתקני עינויים. במבנה זה גם התגוררו קציני האס אס ושכנו בו סדנאות העבודה של האסירים.

המבנה הסמוך בן ארבע הקומות שימש כמתקן המעצר המרכזי ובו רוכזו היהודים, האזרחים האחרים ושבויי מלחמה אשר יועדו למשלוח למחנה ההשמדה אושוויץ ומחנות הריכוז דכאו ומאוטהאוזן.

מצדה האחר של החצר המרכזית, שכן המבנה שבמרתפו נבנה הכבשן. מבנה זה אינו קיים עוד לאחר שנהרס בידי הנאצים בטרם נמלטו מהמחנה, אף כי עקבותיו ניכרים בקיר המבנה הסמוך ומיקומו על הקרקע מסומן במשטח מתכת.

המבנה המרכזי ובו 6 קומות, שימש למגורי חיילי האס אס וכמטבח, ומבנה סמוך לו ששימש כמוסך לכלי רכב הפך לבית תפילה. שני מבנים נוספים מחוץ למחנה שימשו כמפקדה, כמגורי מפקד המחנה וכמגורי סגל הנשים.

== הנצחה באתר ==
לאחר המלחמה שימש המקום כמחנה פליטים ושקע בהזנחה. ב-15 באפריל 1965 הורה נשיא איטליה להכריז על המחנה כמונומנט לאומי, והמקום שופץ ב-1975, ומאז הוא משמש כ"מוזיאון העירוני של ריזיירה די סן סאבה" (Civico Museo della Risiera di San Sabba). במוזיאון מבקרים למעלה מ-100,000 איש בשנה.

==ראו גם==
* האזור המבצעי החוף האדריאטי

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:השואה: מחנות ריכוז
קטגוריה:טריאסטה
קטגוריה:מחנות השמדה
קטגוריה:שואת יהודי איטליה
קטגוריה:מחנות ריכוז באיטליה
קטגוריה:הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
קטגוריה:טריאסטה: מבנים
קטגוריה:יהדות טריאסטה
==הערות שוליים==
אפקט פלורנס נייטינגייל

אפקט פלורנס נייטינגייל הוא תופעה פסיכולוגי<nowiki/>ת, שבו אדם כלשהו אשר מטפל ודואג לרווחה או לבריאותו של אדם אחר, מתחיל להרגיש משיכה רומנטית או ארוטית כלפי האדם לו הוא דואג. תופעה זו מתרחשת בעיקר ברפואה, ומייחדת לרוב אחיות, המטפלות בפציינטים שלהן ומפתחות רגשות כלפי אותו פציינט. כמו כן, האפקט יכול להשפיע גם על מטופלים, אשר מפתחים רגשות כלפי המטפלים שלהם, על ידי כך שהם חשים שהמטפלים, אשר מרפאים אותם ודואגים להם, הם בעצם המגנים והשומרים שלהם. ניתן לתאר את האפקט הזה כמעין "העברת רגשות" בגישה פסיכולוגית, בין מטופל למטפל ולהפך.

התופעה נקראת על שם האחות האנגליה פלורנס נייטינגייל.

בקולנוע ניתן למצוא שימוש באפקט זה בסרט "בחזרה לעתיד", שם מתאהבת אמא של מרטי באביו ג'ורג', כשטיפלה בו, לאחר שאביה פגע בו ברכבו. בסדרת הטלוויזיה "האנטומיה של גריי" מתאהבת הדמות איזי בחולה דני שבו היא מטפלת, ביחידת המתאבדים מתאהבת הפסיכולוגית של הג'וקר בג'וקר ובעקבות זאת הופכת להארלי קווין ובקומדיית המצבים "איי קרלי" שומר הכניסה בבניין של קרלי מתאהב באמו של פרדי לאחר שזו טיפלה בו. בסדרה "איש משפחה", מג גריפין, שמטפלת בג'ו סוונסון, מתאהבת בו על אף שהוא נשוי ואב לילדים. בסדרת הטלוויזיה ״נמלטים״ מתאהבת הרופאה במרפאת הכלא, ד״ר שרה טנקרדי במטופל שלה, האסיר מייקל סקולפילד, ואף מסייעת לו בהמשך בבריחתו מהכלא. בספרות מוזכרת התופעה בספרו של יורם קניוק, "חימו מלך ירושלים", בו מתוארת אהבה בין אחות לגבר פצוע אנושות, בסיפורו של ש"י עגנון "הרופא וגרושתו", בו מתואר כיצד מתאהב הגיבור באחות שטיפלה בו, ובספרה של ג'וג'ו מויס "ללכת בדרכך" בו מתואר רומן בין בחורה ענייה אשר מתפרנסת מטיפול בבחור המשותק ברגליו וידיו לאחר שעבר תאונה. אזכור מפורש לאפקט זה יש בסדרות הטלוויזיה "סיינפלד" (עונה 4 פרק 20) ו"אישור מחלה" של נטפליקס.

קטגוריה:אהבה
קטגוריה:תסמונות
קטגוריה:אפונימים