MTCR

MTCR (ראשי תיבות של Missile Technology Control Regime, כלומר "משטר בקרת טכנולוגיית טילים") הוא משטר בקרת ייצוא רב-צדדי, תוצאת הסכמה פוליטית מחייבת אך לא רשמית בין 35 מדינות-חברות, השואפות להגביל את התפשטות הטילים וטכנולוגיית הטילים. המשטר הוקם בשנת 1987 על ידי מדינות ה-G7 המתועשות. ה-MTCR שואף להגביל את הסיכונים של הפצת נשק להשמדה המונית (WMD) על ידי שליטה בייצוא של סחורות וטכנולוגיות שיכולות לתרום למערכות אספקה (מלבד מטוסים מאוישים) של נשק כזה. בהקשר זה, ה-MTCR שם דגש מיוחד על רקטות וכלי טיס בלתי מאוישים המסוגלים לספק מטען של לפחות 500 ק"ג לטווח של לפחות 300 ק"מ וכן על ציוד, תוכנה וטכנולוגיה עבור מערכות כאלה. מדינת ישראל אינה חתומה רשמית אך התעשיות הביטחוניות בישראל מחויבות למשטר ומייצאות על פי הכללים המפורטים בו.

ה-MTCR אינו אמנה ואינו מטיל התחייבויות משפטיות מחייבות על שותפים (חברים). במקום זאת, מדובר בהבנה פוליטית לא רשמית בין מדינות המבקשות להגביל את התפשטות הטילים וטכנולוגיית הטילים.<ref name="mtcr-faq"></ref>

== היסטוריה ==
משטר בקרת הטילים (MTCR) הוקם באפריל 1987<ref name="MTCR"></ref> על ידי מדינות ה-G7 : קנדה, צרפת, גרמניה, איטליה, יפן, בריטניה וארצות הברית. הוא נוצר כדי לבלום את התפשטותן של מערכות אספקה בלתי מאוישות לנשק גרעיני, בפרט מערכות שיכולות לשאת מטען של 500 ק"ג לטווח של לפחות 300 ק"מ.

ה-MTCR חל על יצוא לחברים וללא חברים.<ref name="mtcr-faq" /> מזכר עזר שצורף להסכם אומר שהוא אינו מחליף הסכמים קודמים, שלדברי חברות נאט"ו מאפשרות אספקת מערכות "קטגוריה 1" בין חברות נאט"ו. דוגמה לכך היא ייצוא ארצות הברית של טילי טריידנט לבריטניה לצורך אספקת נשק גרעיני.<ref name="hoc-20060119"></ref>

בפגישה השנתית באוסלו בין ה-29 ביוני ל-2 ביולי 1992, בראשות סטן לונדבו, הוסכם להרחיב את היקף ה-MTCR כך שיכלול אי-הפצה של כלי טיס בלתי מאוישים (מל"טים) לנשק להשמדה המונית. חומרים אסורים מחולקים לשתי קטגוריות, המפורטות בנספח הציוד, התוכנה והטכנולוגיה של MTCR. שלושים וחמש מדינות חברות, כאשר הודו הצטרפה ב-27 ביוני 2016.<ref></ref>

לפי איגוד בקרת הנשק, ה-MTCR הצליח לעזור להאט (או לעצור) כמה תוכניות טילים בליסטיים: "ארגנטינה, מצרים ועיראק נטשו את תוכנית הטילים הבליסטיים המשותפת של קונדור II. ברזיל ודרום אפריקה גם גנזו או ביטלו תוכניות טילים או כלי שיגור לחלל. חלק ממדינות ברית ורשה לשעבר, כמו פולין וצ'כיה, השמידו את הטילים הבליסטיים שלהן, בין השאר, כדי לשפר את סיכוייהן להצטרף ל-MTCR". באוקטובר 1994, המדינות החברות ב-MTCR קבעו מדיניות הדדית מחייבת: אם חבר אחד שולל מכירת טכנולוגיה למדינה אחרת, כל החברים חייבים לעשות את אותו הדבר.<ref></ref>

סין ראתה במקור את ה-MTCR כצעד מפלה מצד ממשלות מערביות, שמכרו מטוסים צבאיים מתוחכמים תוך הגבלת מכירות של טילים בליסטיים מתחרים.<ref name="huang-20120525" /> היא הסכימה בעל פה שהיא תעמוד ב-MTCR בנובמבר 1991, וכללה את ההבטחה במכתב משר החוץ שלה בפברואר 1992. סין חזרה על התחייבותה בהצהרה המשותפת של ארצות הברית-סין מאוקטובר 1994. בהצהרה המשותפת שלהן מאוקטובר 1997, אמרו ארצות הברית וסין כי הן הסכימו "להתבסס על ההצהרה המשותפת על אי-הפצת טילים משנת 1994".<ref></ref> רשימת בקרת היצוא של טילים וטילים וטכנולוגיות, תקנה רשמית, פורסמה באוגוסט 2002.<ref name="huang-20120525"></ref> בשנה שלאחר מכן, יו"ר MTCR הזמין את סין להשתתף.<ref name="huang-20120525" /> סין ביקשה להצטרף ל-MTCR ב-2004, אך חברות לא הוצעה בגלל חששות לגבי תקני בקרת היצוא של המדינה.<ref></ref><ref name="nochina"></ref> ישראל, רומניה וסלובקיה הסכימו לציית לכללי הייצוא של MTCR, למרות שהן אינן חברות.<ref name="armsctrl"></ref>

על אף האמור לעיל, למשטר יש מגבלות; ידוע שהמדינות החברות מפרות את הכללים בחשאי.<ref></ref> חלק מהמדינות הללו, עם דרגות שונות של סיוע חוץ, הציבו טילים בליסטיים לטווח בינוני שיכולים לעבור יותר מ-1,000 ק"מ ומפתחות טילים עם טווחים גדולים יותר; ישראל וסין פרסו מערכות SLCM גרעיניות אסטרטגיות, ICBMs ומערכות שיגור לוויינים. מדינות שאינן חברות ב-MTCR קונות ומוכרות בשוק הנשק העולמי; צפון קוריאה נתפסת כיום כמקור העיקרי להפצת טילים בליסטיים בעולם, וסין סיפקה טילים בליסטיים וטכנולוגיה לפקיסטן.<ref></ref> סין סיפקה DF-3A IRBMs לערב הסעודית ב-1988 לפני שהסכימה באופן לא רשמי לציית להנחיות MTCR. ישראל אינה יכולה לייצא את מערכת שיגור החלל שלה שביט בשל מעמדה שאינו חבר ב-MTCR, למרות שממשל קלינטון התיר את האיסור על יבוא לחברות אמריקאיות לקנות את השביט ב-1994.<ref></ref>

ליותר מ-20 מדינות יש מערכות טילים בליסטיים. קוד ההתנהגות הבינלאומי נגד הפצת טילים בליסטיים (ICOC), הידוע גם כקוד ההתנהגות של האג, הוקם ב-2002. הקוד, הקורא לריסון ולזהירות בהפצת מערכות טילים בליסטיים המסוגלות להעביר נשק להשמדה המונית, מונה 119 חברים. המשימה שלה דומה ל-MTCR's, קבוצת יצוא.

הודו הגישה בקשה לחברות ביוני 2015 בתמיכת רוסיה, צרפת וארצות הברית,<ref></ref> והפכה לחברה ב-27 ביוני 2016.<ref></ref><ref></ref><ref></ref>

פקיסטן אינה חברה ב-MTCR. למרות שהביעה רצון להצטרף לקבוצה, היא לא הגישה בקשה.<ref name="jalil"></ref> ממשלת פקיסטן התחייבה לדבוק בהנחיות MTCR,<ref name="jalil" /><ref></ref> ואנליסטים מאמינים שהמדינה עושה זאת.<ref name="jalil" /><ref></ref><ref></ref>

בשנת 2020 הודיעה ממשלת ארצות הברית כי תפרש מחדש את יישום ה-MTCR כדי לזרז מכירות של כלי טיס בלתי מאוישים (מל"טים) למדינות אחרות. מדיניות ארצות הברית המתוקנת תפרש מחדש את האופן שבו ה-MTCR חל על מל"טים הנוסעים במהירויות מתחת ל-800 קמ"ש, כגון מל"טים Predator ו-Reaper (תוצרת General Atomics) ומזל"ט Global Hawk (תוצרת Northrop Grumman).<ref name="act-202009"></ref><ref></ref>

== חברים ==

ל-MTCR יש 35 חברים:

מי שאינם חברים המתחייבים לדבוק ב-MTCR כוללים:
* סין 
* ישראל 
* רומניה 
* סלובקיה 

== קישורים חיצוניים ==
* 
* [http://mtcr.info/ Missile Technology Control Regime website]
* Sarah Chankin-Gould & Ivan Oelrich, "Double-edged shield," Bulletin of the Atomic Scientists, May/June 2005.
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בקרת נשק