OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
טורפדו בנגלור

טורפדו בנגלור, מוזיאון בתי האוסף של צה"ל
טורפדו בנגלור הוא מתקן לפריצת מעבר בשדה מוקשים ובסבך גדרות תיל. המתקן בנוי מצינור הניתן להארכה ומכיל מטעני נפץ. הוא מיועד לשמש אמצעי לטיהור ופינוי שדות מוקשים, גדרות תיל ומכשולי קרקע נוספים. השימוש בו מאפשר למפעיל לפרוץ מכשול תוך מניעה מחשיפה לאש האויב.

הוא נקרא גם מוקש בנגלור או בנגלור.

==רקע היסטורי ומבנה==
הטורפדו הומצא בשנת 1912 על ידי סרן בריטי בשם מקלינטוק (McClintock), ששירת במחוז בנגלור שבהודו במסגרת חיל ההנדסה הבריטי. הרקע לפיתוח היו מלחמת הבורים בדרום אפריקה ומלחמת רוסיה–יפן.
הרעיון שלו היה לאפשר פריצת מעבר בשדה מוקשים ללא הסתכנות של איש ההנדסה ולגרום לפיצוץ ממרחק של לפחות שלושה מטרים. הבנגלור בנוי ממספר יחידות של צינור מתכת בקוטר של 2.5 אינצ'ים (כ־65 מ"מ) ובאורך של 1.5 מטר כל אחת. חומר הנפץ נמצא בקצהו של כל מקטע.

בקצה הקדמי של כל צינור נמצא מטען חומר הנפץ. כל צינור מסתיים בשרוול עם הברגה שהתחבר לחלק הבא.

פיצוץ הבנגלור מטהר מעבר בשדה מוקשים, בסבך גדרות תיל, או שילוב של השניים. הפיצוץ יוצר מעבר ברוחב של מטר אחד לערך, ובאורך מרבי של 15 מטר.

==מלחמת העולם הראשונה==
מלחמת העולם הראשונה התאפיינה בלחימה סטטית. על המחפורות הקדמיות הגנו גדרות תייל דוקרני, ברוחב מטרים רבים. גדרות אלה היוו מכשול בלתי עביר לחיילי הרגלים וקשה ביותר לטנקים הראשונים ולכל רכב כלשהו. הבנגלור היה אמצעי פשוט ויעיל לפריצת מעברים דרך אותן גדרות תייל עמוקות ולמעברים בשדות המוקשים. דוגמה להפעלת אמצעי זה ניתן לראות בסרט האילם "כנפיים" מ־1927.

ב־1917, בקרב קמברה נעשה שימוש ידוע בבנגלור להטעייה: החלת עבודות בקטע מסוים גרמו להעברת כוחות לקטע זה.
אימוני הצבא האמריקני בפריצת גדרות בעזרת בנגלור, אנגליה 1943

==מלחמת העולם השנייה==
הבנגלור אומץ על ידי הצבא האמריקני ובעלות הברית במלחמת העולם השנייה. בצבא האמריקני הוא כונה M1A1 Bangalore Torpedo. הוא זכה לפרסום וחשיפה מיוחדים עם הפלישה לנורמנדי ב־1944. במספר רב של סרטים ניתן לראות שימוש בהתקן, ובהם "להציל את טוראי ריאן", "היום הארוך ביותר", "ההתקפה על חופי ג'ונו", "האדומה הגדולה ה־1", "מדליה של כבוד", התקפת בנות הברית, החזית ועוד.

בסרט "האדומה הגדולה ה־1" מתאר המפיק והבמאי סמואל פולר, שבעצמו היה מוותיקי הפלישה לנורמנדי, את השימוש בבנגלור: 

==שימוש לאחר מלחמת העולם השנייה==

==מלחמת העצמאות==
הבנגלור שימש את כוחות ההגנה במלחמת העצמאות בצורה נרחבת. כך למשל כאשר יצאו מחלקה וחצי מגדוד מוריה ב־18.5 לכיבוש מנזר נוטר דאם ששימש כבסיס לאויב, נפרץ שער המנזר בעזרת טורפדו בנגלור.

גם הצבאות הסדירים שתקפו את המדינה הצעירה מכל עבר, השתמשו בבנגלור. כך השתמשו הכוחות המצריים בהתקפתם על קיבוץ יד מרדכי וכן על יישובים אחרים כמו נגבה, ניצנים ועוד.

==לאחר מלחמת העצמאות==
הבנגלור עדיין נמצא בשירות מבצעי בצבאות שונים, אם כי במידת האפשר ניתנת עדיפות לשימוש באמצעים חדישים יותר, כגון צפע שריון ואחרים.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:אמצעי לחימה
קטגוריה:מטעני חבלה
קטגוריה:מוקשים
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: המצאות
Recent Songs

Recent Songs (בעברית: "שירים אחרונים") הוא אלבומו השישי של הזמר והמשורר הקנדי לאונרד כהן. האלבום, שיצא לאור ב-1979 והופק על ידי הנרי לוי ולאונרד כהן, חוזר אל מוזיקת הפולק, אותה זנח כהן באלבומו הקודם "Death of a Ladies' Man", אך כעת עם השפעות רבות מהג'אז.

== רשימת השירים ==
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי לאונרד כהן.

=== צד ראשון ===

=== צד שני ===

== קישורים חיצוניים ==

* [http://leonardcohenfiles.com/album7.html מילות שירי האלבום ודגימות מהם]

קטגוריה:אלבומי לאונרד כהן
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי חברת קולומביה רקורדס
המצור על טולון

המצור על טולון (18 בספטמבר 1793 – 19 בדצמבר 1793) היה ניצחון רפובליקני במרד המלוכני שהתרחש בעיר טולון. לעיתים רבות מתייחסים אליו גם כנפילת טולון.

טולון נכבשה על ידי כוחות בריטים וספרדים שסייעו למלוכה הצרפתית, ובהם בין היתר שייטת מן הצי המלכותי בפיקוד אדמירל הוד. נפוליאון בונפרטה התפרסם במצור זה לראשונה כמומחה לארטילריה, על ידי איתור המקום המושלם למיקום הארטילריה באופן שבו היא תשלוט בנמלי העיר. נפוליאון לקח חלק בתקיפת המוצב על מנת לחפות על עמדה זו. בתום המתקפה, הופגזו הציים האנגלו-ספרדיים והם נאלצו לסגת, ועמידותם חוסלה. כתוצאה מכך, בונפרטה שהיה אז בן עשרים וארבע הפך לבריגדיר גנרל ושמו פורסם בקרב הפוליטיקאים המפורסמים ביותר של פריז.
==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:המהפכה הצרפתית
קטגוריה:המלחמות הנפוליאוניות: קרבות
טולון
טולון
טולון
קטגוריה:טולון
רחל מרכוס

[[לוחית זיכרון בפתח ביתם של נתן אלתרמן, רחל מרכוס ותרצה אתר, בשדרות נורדאו 30 בתל אביב]]
רחל מרכוס-אלתרמן (22 במרץ 1912 – 13 בדצמבר 1985) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.

==ביוגרפיה==
מרכוס נולדה בגרודנו (אז בפולין שבשליטת האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) ב-1912. אביה, דניאל מרכוס, היה סוחר טבק ואמה עבדה בחנות הקמח המשפחתית. בשנת 1934, בגיל 22, עלתה רחל מרכוס לארץ ישראל והחלה לשחק במסגרות תיאטרוניות שונות. בראשית 1935 נישאה למשורר נתן אלתרמן,<ref></ref> ושש שנים לאחר מכן נולדה בתם היחידה, תרצה אתר. בשנת 1947 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ונמנתה מאז עם סגל שחקניו הקבוע. בין תפקידיה המרכזיים בתיאטרון היו אמנדה ב"ביבר הזכוכית" יונו ב"יונו והטווס", לולה ב"שובי, שבא הקטנה" והאם ב"לילה במאי". זכתה בפרס מילוא (1963) ובפרס קלאוזנר לתיאטרון (1969).

מרכוס שיחקה גם בסרטי הקולנוע "קריה נאמנה" (1952), "מבצע יונתן" (1977) ו"סוסעץ" (1978).

חייה של מרכוס לצדו של בעלה, נתן אלתרמן, ידעו עליות ומורדות, בין היתר נוכח הרומן רב-השנים שפיתח אלתרמן עם הציירת צילה בינדר, למרות שהיו נשואים עד יום מותו ב-1970. על אף הסבל שהיה בנישואין לאלתרמן לא הייתה בה חרטה על נישואיה והיא ידעה ידיעה ברורה שלא יעזוב אותה<ref></ref>. בשנת 1977 שכלה את בתה, שנפלה מחלון מרפסת דירתה. אובדן זה הכה בה קשות עד יום מותה. בריאיון ל"הארץ" סיפרה כי "הפיצוי הגדול ביותר על הכל הייתה הבת הנפלאה שזכיתי לחיות במחיצתה 36 שנים. הבת שירשה את הנעלה שהיה בו, ושלצערי לא ירשה ממני את הכוחות הגדולים שהיו בי".

גם לאחר פרישתה לגמלאות מהתיאטרון הקאמרי באותה תקופה, המשיכה מרכוס להופיע ברחבי הארץ, בערבי קריאת שירה ובהצגות של "אמנות לעם". היא גם לימדה קריאת שירה בבתי הספר למשחק בית צבי וניסן נתיב.

מרכוס נפטרה מהתקף לב בשנת 1985. בצוואתה הורתה להפנות את התמלוגים על שידורי שיריו של אלתרמן לאוניברסיטת תל אביב, על מנת להנציח את בתה בחדר מיוחד בקמפוס, דבר שלדברי נכדיה האוניברסיטה לא מימשה. ב-2006 הגיעו נכדיה יעל ונתן לפשרה עם אוניברסיטת תל אביב על הקמת הקדש לניהול הכספים והנצחת תרצה אתר.

==לקריאה נוספת==
* תמר מרוז, 'למרגלות הר הגעש' (ריאיון עם רחל מרכוס), מוסף הארץ, 13 בדצמבר 1985.
* רבקה כצנלסון, 'החיים כמשחק' (על השחקנית רחל מרכוס-אלתרמן), נעמת (הירחון לאשה ולמשפחה), ינואר-פברואר 1986, 46–47.
* שלמה סנה, 'אהבת הקהל מובטחת: ריאיון עם השחקנית רחל מרכוס', במה (רבעון לדרמה) 103 (1986), 59–64.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.habama.co.il/Pages/Description.aspx?Area=1&ArticleId=2547&Subj=1 מחווה לרחל מרכוס-אלתרמן בצוותא], אתר "הבמה", 18 בדצמבר 2005
* [https://www.youtube.com/watch?v=fKMWcYDkROs רחל מרכוס מקריאה את השיר "מכל העמים" של אלתרמן]
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

* [https://open.spotify.com/episode/24TyLNgAkODBBGPoZZF0J9?si=NNvVQ_hZQhWISrFWm265Fw הצל של צילה]: הסכת על נתן אלתרמן ונשותיו, מנחה: ליעד מודריק, אורחת: פרופ' זיוה שמיר. "על החתום", סדרת הסכתים, בית אבי חי, 23 ביולי 2023
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:שחקניות תיאטרון ישראליות
קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:נשות העלייה החמישית
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:משפחת אלתרמן
קטגוריה:זוכי פרס מילוא
קטגוריה:יקירות תל אביב-יפו לשנת 1984
קטגוריה:אמנים ואנשי רוח שהונצחו בתל אביב-יפו
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1912
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1912
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-1985
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1985
מלונות פנינסולה

מלון פנינסולה בהונג קונג
מלון פנינסולה בטוקיו
מלונות פנינסולה (באנגלית: The Peninsula Hotels) היא רשת מלונות יוקרה שבסיסה בהונג קונג והיא נסחרה בבורסה ההונג קונגית. היא חלק מרשת "מלונות הונג קונג ושנחאי" (The Hongkong and Shanghai Hotels, Limited). "מלון הדגל" שלה הוא מלון פנינסולה בהונג קונג, שנפתח ב-1928 ונודע כ"מלון הטוב ביותר מזרחית לסואץ", והוא נבחר בסקרים שונים לאחד מהמלונות הטובים ביותר בעולם.
מלון פנינסולה בהונג קונג בלילה
ראשיתה של הרשת בפתיחתו של מלון פנינסולה בצים שא צוי (Tsim Sha Tsui), הונג קונג, בן החמישה כוכבים וכיום היא מפעילה רשת של מלונות בני חמישה כוכבים מחוץ לאסיה.

רשת פנינסולה הונג קונג מחזיקה במספר שיאי עולם בכללם ההזמנה הגדולה ביותר מאז ומעולם של צי רולס-רויסים.

חנות בוטיק של לואי ויטון במלון פנינסולה בבייג'ינג מיועד להיות "חנות הדגל" של המותג.

מלון פנינסולה בבנגקוק נבחר למקום 1 באסיה ומקום 7 בעולם בידי כתב העת Travel + Leisure באוגוסט 2010.

הבעלים של רשת המלונות הוא איש העסקים היהודי מיכאל כדורי מהונג קונג.

==קישורים חיצוניים==
* 

* [https://web.archive.org/web/20110202175630/http://thehotelpictures.com/ תצלומים של מלון פנינסולה בניו יורק]

==הערות שוליים==

פנינסולה, מלונות
אינטרקונטיננטל

מלון אינטרקונטיננטל בניו דלהי
מלון אינטרקונטיננטל בסינגפור
אינטרקונטיננטל (באנגלית: InterContinental) היא רשת מלונות יוקרה, מייסודה של "פאן אמריקן", בבעלותו של Juan Trippe, כיום היא בבעלותה של "קבוצת המלונות אינטרקונטיננטל" (InterContinental Hotels Group). הרשת מתפעלת 200 מלונות ואתרי נופש בכ-75 מדינות.

==היסטוריה==
אינטרקונטיננטל נוסדה ב-1946 כשהמלון הראשון ברשת נפתח בבלם, ברזיל. ב-1981, חברת ההחזקות "תאגיד המלונות אינטרקונטיננטל" (InterContinental Hotels Corporation) נמכרה לחברה הבריטית "גראנד מטרופוליטן" (Grand Metropolitan). כשגראנד מטרופולין התמקדה בעסקי הליבה שלה, נמכר "תאגיד המלונות אינטרקונטיננטל" לחברה היפנית Saison Group. ב-1998 רכשה אותו חברת Bass plc.

בשנת 2000 חיסלה חברת בס את פעילות המבשלה הוותיקה שלה ומכרה גם את המותג הוותיק בן 223 השנים. במקביל שינתה את שמה לחברת "שש היבשות". בשנת 2003 התפצלה חברת שש היבשות לשתי חברות. האחת עוסקת בניהול רשת הפאבים הרביעית בגודלה בבריטניה, וחברה שנייה שריכזה את עסקי המלונאות תחת שם חדש "קבוצת מלונות אינטרקונטיננטל".

==פעילות החברה בישראל==
בישראל הרשת מתפעלת מלון אחד - דייוויד אינטרקונטיננטל בתל אביב. בעבר הפעילה גם את מלון אואסיס בקזינו יריחו, ואת מלון שבע הקשתות שבהר הזיתים בירושלים.

בישראל פועלת רשת המלונות של אפריקה-ישראל כזכיינית של רשת IHG ומנהלת את המלונות תחת המותג VERT מלונות מבית AFI HOTELS.<ref></ref>

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://www.ichotelsgroup.com/intercontinental/en/gb/home קבוצת מלונות אינטרקונטיננטל]
*מיכאל יעקובסון: [https://michaelarch.wordpress.com/2024/01/19/%d7%a1%d7%99%d7%91%d7%95%d7%91-%d7%91%d7%9e%d7%9c%d7%95%d7%9f-%d7%93%d7%99%d7%95%d7%99%d7%93-%d7%90%d7%99%d7%a0%d7%98%d7%a8%d7%a7%d7%95%d7%a0%d7%98%d7%99%d7%a0%d7%a0%d7%98%d7%9c-%d7%aa%d7%9c-%d7%90/ סקירה אדריכלות והיסטורית על מלון דייוויד אינטרקונטיננטל תל אביב], באתר 'חלון אחורי', 19 בינואר 2024

==הערות שוליים==

קטגוריה:רשתות בתי מלון
חורחה באז'ה איבנייס

ד"ר חורחה באז'ה איבנייס (בספרדית: Jorge Luis Batlle Ibáñez; 25 באוקטובר 1927 – 24 באוקטובר 2016) היה פוליטיקאי אורוגוואי, חבר מפלגת קולורדו , שכיהן כנשיא אורוגוואי בשנים 2000–2005 עד שהוחלף על ידי טאבארה ואסקס. באז'ה היה בנו של לואיס באז'ה בארס , נשיא אורוגוואי בשנים 1947–1951, והיה הנשיא הרביעי ממשפחת באז'ה.

נולד במונטווידאו. בין השנים 1943–1976 היה עיתונאי ומנהל תחנת הרדיו Ariel, ובשנים 1948–1973 היה עורך ועיתונאי בעיתון Acción. ב-1956 הוענק לו תואר דוקטור במשפט ומדעי החברה על ידי אוניברסיטת הרפובליקה של אורוגוואי.

בתחילת כהונתו הצהיר איבנייס על רצונו להפוך את הסמים לחוקיים במטרה להילחם בסחר הלא חוקי ובהלבנת כספים, אולם רעיון זה ספג ביקורת ממשלות אחרות ומהעיתונות. במהלך כהונתו התמודדה אורוגוואי עם התפרצות של מחלת הפה והטלפיים, אשר פגעה בייצוא הבשר לשווקים הבינלאומיים. לפני סוף כהונתו זכתה אורוגוואי מחדש במעמד של מדינה נקייה ממחלת הפה והטלפיים.

על מנת לסגור את הגולל על טראומת שתים-עשרה שנות הדיקטטורה הצבאית ששלטה באורוגוואי בשנים 1973–1985 מינה באז'ה "ועדה למען השלום" (בספרדית: Comisión para la Paz) לחקר נסיבות היעלמותם של אזרחים אורוגוואיים בידי המשטר, אולם שלא על מנת לנקוט בהליכים משפטיים כלפי האחראיים. הוועדה לא זכתה להצלחה רבה, אולם היא סייעה לנשיא הבא, טאבארה ואסקס, לקדם את הסוגיה בשיתוף פעולה עם הכוחות המזוינים, ובשנת 2005 נחשפו גופותיהם של קומוניסטים שנחטפו, עונו ונרצחו בידי המשטר הצבאי.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:נשיאי אורוגוואי
קטגוריה:נפטרים מפגיעת ראש
קטגוריה:אורוגוואים שנולדו ב-1927
קטגוריה:נפטרים ב-2016
הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד

הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד (בסרבית: Суперлига Србије у рукомету) היא ליגת הכדוריד הבכירה של מדינת סרביה. הליגה קמה כתוצאה מהתפרקות הליגה היוגוסלבית בשל פירוק יוגוסלביה. הליגה מורכבת מ-14 קבוצות, כאשר בכל עונה האלופה מעפילה לליגת האלופות, והסגנית והמסיימת שלישית מעפילות לגביע EHF. הקבוצות שסיימו במקום הרביעי והחמישי מעפילות לגביע האתגר, מחזיקת הגביע מעפילה לגביע המחזיקות ושתי הקבוצות האחרונות בטבלה יורדות לליגת המשנה.

== אלופות הליגה ==
{|
|-
| valign="top" |
*1992/1993 - פרטיזן בלגרד
*1993/1994 - פרטיזן בלגרד
*1994/1995 - פרטיזן בלגרד 
*1995/1996 - הכוכב האדום בלגרד
*1996/1997 - הכוכב האדום בלגרד 
*1997/1998 - הכוכב האדום בלגרד 
*1998/1999 - פרטיזן בלגרד 
*1999/2000 - ר.ק לובצ'ן 
*2000/2001 - ר.ק לובצ'ן 
*2001/2002 - פרטיזן בלגרד 
*2002/2003 - פרטיזן בלגרד 
*2003/2004 - הכוכב האדום בלגרד 
*2004/2005 - וויבודינה ז'לייזניצ'אר 
*2005/2006 - הכוכב האדום בלגרד 
*2006/2007 - הכוכב האדום בלגרד 
*2007/2008 - הכוכב האדום בלגרד 
*2008/2009 - פרטיזן בלגרד 
*2009/2010 - ר.ק קולוברה
*2010/2011 - פרטיזן בלגרד
*2011/2012 - פרטיזן בלגרד 
*2012/2013 - ר.ק וויבודינה 
*2013/2014 - ר.ק וויבודינה 
*2014/2015 - ר.ק וויבודינה 
*2015/2016 - ר.ק וויבודינה 
*2016/2017 - ר.ק וויבודינה 
*2017/2018 - ר.ק וויבודינה 
|}

== קישורים חיצוניים ==
* 
* [http://rss.org.rs/ אתר איגוד הכדוריד של סרביה]

קטגוריה:ליגות כדוריד
קטגוריה:סרביה: כדוריד
קטגוריה:תחרויות ספורט בסרביה
קרוקמבוש

קרוקמבוש (בצרפתית: Croquembouche, בתרגום חופשי: "מתפצח בפה") הוא מאפה מהמטבח הצרפתי, המוגש לרוב בחתונות מסורתיות ובאירועים שונים. 

הקרוקמבוש הוא מגדל פחזניות במילוי קרם. המגדל בנוי בצורת קונוס גבוה, ומורכב ממספר רב של פחזניות ממולאות בקרם פטיסייר, המוחזקות אחת בצמוד לשנייה באמצעות קרמל.

את הקרוקמבוש מרכיבים על-גבי דף אפייה העטוף מסביב לקונוס, כאשר הדף מורחק לאחר ההרכבה וטרם ההגשה. לאחר ההרכבה והרחקת דף האפייה הקרמל הוא זה שמונע מהמבנה מלקרוס.

לעיתים הקרוקמבוש מצופה ב"שערות" קרמל, שקדים מסוכרים, פירות יער, שוקולד, עוגיות מקרוּן ואף פרחים וסרטים.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.mako.co.il/food-recipes/recipes_column-masterchef/Recipe-6f8c43d94fa5c21006.htm מתכון לקרוקמבוש] - מתוך "מתכוני מאסטר שף", אתר "מאקו".
* [http://www.bazekalim.com/2007/05/04/cream-puffs/ פחזניות], באתר "בצק אלים"

קטגוריה:מאפים
קטגוריה:המטבח הצרפתי: קינוחים
קטגוריה:המטבח הצרפתי: מאפים
קטגוריה:קינוחים ממולאים
גביע הליגה הרוסית

גביע הליגה הרוסית (ברוסית: Кубок РПЛ או Кубок Премьер-Лиги) היה טורניר גביע פלייאוף בין קבוצות הליגה הבכירה שנערך לראשונה בשנת 2003. 

בשנת 2003, מכיוון שמנצחת הטורניר לא זכתה בהעפלה מיידית לאחד מטורנירי אירופה והמשחקים נערכו בימי משחקים של נבחרות, הגביע לא נחל הצלחה רבה וחלה צניחה משמעותית בפופולריות שלו - מה שהביא את התאחדות הכדורגל הרוסית לסרב לערוך את הטורניר שנה לאחר מכן והוא בוטל. כל משחקי שלב ההכרעה, משלב רבע הגמר נערכו בשיטת שני משחקים, בית וחוץ. כל 16 קבוצות ליגת העל הרוסית השתתפו בטורניר שנערך פעם אחת בלבד.

במהדורה הראשונה זכתה בטורניר זניט סנקט פטרבורג, אחרי שגברה 5:2 בסיכום הכולל על צ'רנומורץ נובורוסיסק.
==משחקי הגמר==
===גביע הליגה הרוסית===
{| class="wikitable" 
!תאריך
!מנצחת
!תוצאה
!סגנית
|-
|9 בספטמבר, 9 באוקטובר 2003
| זניט סנקט פטרבורג
|2:5 (0:3, 2:2)
|צ'רנומורץ נובורוסיסק
|-
|}

==ראו גם==
*גביע הפדרציה הסובייטי 
==קישורים חיצוניים==
*[http://www.klisf.info/numeric/index.app?cmd=tomatch&lang=ru&id=266481793982064776252237577625 תוצאות גביע הליגה 2003] 

קטגוריה:תחרויות כדורגל ברוסיה
קטגוריה:תחרויות כדורגל לא פעילות
מפתח צינורות

מפתחות צינורות
מפתח צינורות הוא כלי עבודה מתכוונן המשמש לסיבוב צינורות מתכת עגולים בקוטר משתנה.

== מבנה הכלי ושימושים ==
מפתח צינורות מורכב משלושה חלקים:
* ידית אחיזה - אורך הידית נקבע לפי גודל האביזר הנדרש לאחיזה וככל שהאביזר גדול יותר כך גם ידית האחיזה גדלה וזאת כדי להקל על ביצוע הפעולה בזכות המנוף שיוצר אורך הידית.
*ראש הכלי - החלק העליון של הכלי שניתן להעלות ולהוריד כדי להתאים לאחיזת אביזרים בגדלים שונים.
* גלגל כוונון - סיבוב גלגל הכוונון מגדיל או מקטין את גודל המפתח באמצעות הנעה מעלה/מטה של ראש הכלי.

הכלי בנוי כך שהפעלת לחץ גדול יותר על הידית גורם לשיניו להנעץ בצינור ולהפעיל עליו לחץ גדול יותר; ובכך אוחזות בו ומאפשרות את סיבובו למרות צורתו העגולה. כיוון שלכלי שיניים גסות יחסית הוא מתאים לשימוש עם מתכת עגלגלה שפלייר רגיל יתקשה לאחוז בה. רצוי לעבוד עם הכלי עם מתכות רכות משיניו כדי למנוע את שחיקתן. 
מפתח הצינורות מיוצר בגדלים שונים להתאמה אופטימלית לקוטר הצינור.

מפתח צינורות משמש בעיקר לעבודות תשתית ואינסטלציה בצינורות מתכת ופלסטיק.

בשל המסה והמראה המאיים של כלי זה, לעיתים הוא משמש בסרטים ככלי המשמש פורצים.

==קישורים חיצוניים==

צינורות

en:Pipe wrench
da:Rørtang
de:Rohrzange
es:Llave Stillson
ja:パイプレンチ
lb:Rouerschlëssel
sv:Rörtång
th:ประแจคอม้า
יעל טבת קלגסבלד

יעל טבת קלגסבלד (נולדה ב-1955) היא סופרת, עיתונאית ופזמונאית ישראלית.

==ביוגרפיה==
נולדה בתל אביב לשבתי טבת ולאורה, בתו של שלמה זלמן אריאל ובת דודו של נתן אלתרמן. למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב. שירתה בחיל האוויר. למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב.

הייתה עורכת וכתבת אופנה בעיתון "הארץ" ולאחר מכן בעלת טור אישי במוסף "סגנון" של "מעריב". פרסמה ב"מעריב" ראיונות עם נשים משפיעות בחברה הישראלית וכתבות בנושאים שונים.

במהלך שנות ה-80 הגישה את פינת האופנה "מתאים לי", במסגרת התוכנית זהו זה!, ששודרה בטלוויזיה החינוכית.

כתבה מספר פזמונים, חלקם הפכו ללהיטים מוכרים. בשנת 1977, בגיל 22, פורסם שירה "בתוך" ("על נשמות שלי") שבוצע על ידי צוות הווי חיל האוויר במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון (ללחנו של יאיר רוזנבלום, והסולנית הייתה דפנה ארמוני). שניים משיריה, "בגידה" ו"שבועה", הולחנו על ידי רמי קלינשטיין; את הראשון שרה ריטה ואת השני שרה ריטה בדואט עם קלינשטיין. עוד משיריה: "סימנים", שהלחינה ושרה גלי עטרי, וכן "ימים אחרים" ו"אפילו ששריפות", שני שירים שכתבה לאלבום הבכורה של הראל סקעת, הראשון ללחן של עמית צח ואת השני הלחין סקעת עצמו. בועז שרעבי שר אף הוא את "ימים אחרים" בדיסק "חיי אדם" (2015). כתבה לשלומי ברכה את השיר "אהבה לא גדלה על עצים" שהופיע בדיסק שלו "מאדים ומחויר" (2016).

טבת נשואה לעורך הדין אביגדור קלגסבלד. היא אם לבן ובת, ומתגוררת בכפר שמריהו.

==ספריה==
* שוליית הקוסם, הוצאת כנרת זמורה ביתן
* נמר מעופף, הוצאת כנרת זמורה ביתן. רומן שבמרכזו המספרת, מיקי מילוא, גננת המתארת את התמודדותה עם אסון משפחתי: בנה אור, תלמיד כיתה י"ב, הרג את חברו הטוב עופר במשחק באקדחו של אביו, בעלה של מיקי, תא"ל (מיל') מתן מילוא.
* חתן הפרס הוצאת כנרת זמורה ביתן

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

על ספריה:

על "נמר מעופף":
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:פזמונאיות ישראליות
קטגוריה:בוגרות תיכון עירוני ד' (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני ד' (תל אביב)
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב: משפטים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: משפטים
קטגוריה:סגל הארץ
קטגוריה:סגל מעריב
קטגוריה:כפר שמריהו: אישים
קטגוריה:זהו זה! - מנחים, מגישי פינות ושחקנים
קטגוריה:עיתונאיות ישראליות
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:עיתונאי אופנה ישראלים
קטגוריה:משפחת טבת
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1955
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1955
בוריקה

שְׁמוּרַת בּוּרִיקָה היא שמורת טבע בגוש יישובי אלונה, בגבעות המערביות של רמות מנשה, בין נחל דליה ונחל התנינים. שטח השמורה 323 דונם.

בקרבת מקום היה כפר ערבי בשם בוריקה (بريكة). תושבי הכפר ברחו ליישובי ואדי עארה ולמחנות פליטים בשומרון בזמן מלחמת העצמאות. שטח הכפר מכיל את מתקני הייצור והאחסון של המפעל "תעשיות חרושת חומרי נפץ" שבבעלות קבוצת תעבורה.

בשמורה צמחייה מגוונת. על עצי השמורה נמנים אלון התבור, אלון מצוי, אלת המסטיק, חרוב, לבנה רפואי, עוזרר קוצני, וזית אירופי. כן בשמורה יערה איטלקית, מוצית קוצנית, פרסיון גדול וקידה שעירה. עצי השמורה והצמחייה איפשרו לתושבי בוריקה בעבר למכור עץ להסקה. כמו כן ייצרו חפצים מצמחי האזור ובהם מטאטאים. בשמורת בוריקה גם ניקבה תת-קרקעית עם פירים שהיו חלק ממערכת המים של קיסריה. מערכת זו מתחילה ככל הנראה באזור עין צברים.

שמורת בוריקה הוכרזה ב-19 במאי 1967. במשך שנים היו תוכניות להרחיב את השמורה ב-6730 דונם נוספים ולכנות את השמורה המורחבת שמורת יער אלונה. אולם בסופו של דבר הוחלט ששמורת אלונה תהיה שמורה נפרדת משמורת בוריקה.

רוב שטח השמורה, כולל המסלולים המסומנים, נמצא בתחומי שטח אש.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.inature.info/wiki/שמורת_בוריקה שמורת בוריקה], אתר "טבע ונופים בישראל"

==הערות שוליים==

קטגוריה:רמות מנשה
קטגוריה:הכרמל: שמורות טבע
סקייטפארק ברנסייד

סקייטפארק ברנסייד (באנגלית: Burnside Skatepark) הוא סקייטפארק בפורטלנד, אורגון שבארצות הברית. הפארק ממוקם מתחת לצידו המזרחי של הגשר המתרומם "ברנסייד" שמעל נהר וילאמט. הסקייטפארק נבנה באופן לא חוקי וללא אישורים על ידי קהילות סקייטרים מקומיות. בדיעבד, החליטה העירייה לאשר רשמית את המקום כפארק סקייטבורדינג ציבורי.

ברנסייד נחשב לאחד הסקייטפארקים המוּכרים בארצות הברית. הוא מופיע בכמה משחקי ווידאו של סקייטבורדינג כגון "Grind Session" משנת 2000 ובשני משחקים מסדרת "Tony Hawk's Pro Skater" של הסקייטר המוביל טוני הוק, וכן שימש כאתר צילומים בחמישה סרטי קולנוע:
*לשחרר את וילי (1993)
*פוקס פייר (1996)
*Down and Out with the Dolls (2001)
*פרנויד פארק (2007)
*ללא עקבות (2008)

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.skateoregon.com/Burnside/Burnside.html מידע על הפארק], אתר skateoregon

==הערות שוליים==

קטגוריה:מתחמי סקייטפארק
קטגוריה:ארצות הברית: אצטדיונים ומתקני ספורט
קטגוריה:פורטלנד: ספורט
קטגוריה:אורגון: מבנים
קטגוריה:ארצות הברית: פארקי שעשועים
אנטארקטיקה (שיר)

"אנטארקטיקה" הוא שיר עברי שחיברה הפזמונאית חנה גולדברג והלחינה וביצעה קורין אלאל, והוא ידוע בעיקר בזכות שורת הפתיחה שלו: "אין סוסים שמדברים עברית", שאף הפכה לשמו של ספר מאת חנה גולדברג, על הסיפורים מאחורי שיריה. השיר הוא שיר הנושא של האלבום אנטארקטיקה, שהפיקה יהודית רביץ, ושנאמר עליו ש"הקפיץ את קורין אלאל ללב המיינסטרים".

השיר נכתב במקור עבור הזמרת חני יופה, אך זו הכריזה שמדובר בשיר "ממש גרוע" וציינה שאין לה כוונה לשיר על סוסים. במקומו כתבה גולדברג ליופה את השיר "טאקו" והעבירה את השיר "אנטארקטיקה" לאלאל.

חנה גולדברג סיפרה שהשיר נכתב בעקבות אהבה שדעכה:

==גרסאות כיסוי==
*בשנת 1994 עשה קופיקו (גני תמיר) גרסת כיסוי במסגרת הסדרה קופיקו בפרק "קופיקו ושואב אבק".

== מיקומי שיא ==

==קישורים חיצוניים==

* [https://sites.google.com/site/hanagold/songs/antarktika מילות השיר, סרטון ודברים על כתיבת השיר], באתר של חנה גולדברג
* [https://sites.google.com/site/hanagold/romans/poetry/songsbook אין סוסים שמדברים עברית], ספר השירים, הפזמונים והסיפורים מאחורי השירים

==הערות שוליים==

קטגוריה:שירי 1989
קטגוריה:סינגלים מ-1989
קטגוריה:שירי קורין אלאל
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי חנה גולדברג
קטגוריה:שירים שהולחנו על ידי קורין אלאל
קטגוריה:שירים שהופקו על ידי יהודית רביץ
קטגוריה:שירים על יבשות
קטגוריה:שירי רוק בעברית
קטגוריה:סינגלים בהוצאת NMC יונייטד אנטרטיינמנט
ז'וזה אלטפיני

ז'וזה ז'ואאו אלטפיני (בפורטוגזית: José João Altafini; נולד ב-24 באוגוסט 1938) הוא כדורגלן עבר ברזילאי בעל אזרחות איטלקית ששיחק בעמדת החלוץ, ונודע במיוחד בשל תקופותיו בקבוצות האיטלקיות מילאן, נאפולי ויובנטוס. לאורך הקריירה שלו בסרייה א' הבקיע 216 שערים, שממקמים אותו שלישי בדירוג הכובשים בתולדות הליגה, יחד עם ג'וזפה מאצה. אלטפיני נודע במולדתו בכינוי "מאזולה", בשל דמיונו לשחקן העבר של טורינו, ולנטינו מאצולה.

==קריירת משחק==

אלטפיני החל את הקריירה שלו בפלמיירס ב-1956, והבקיע במדיה 85 שערים ב-114 הופעות. ב-1957 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל. הוא פתח כחלוץ המרכזי בהרכב הנבחרת במונדיאל 1958, ובמשחקה הראשון בטורניר, מול נבחרת אוסטריה, הבקיע צמד שערים בניצחון 0:3. לקראת המשחק האחרון בשלב הבתים, מול ברית המועצות, איבד אלטפיני את מקומו בהרכב לפלה כחלק משינויים נרחבים שביצע ויסנטה פאולה בחוליית ההתקפה. הוא שב לשחק בשלב רבע הגמר מול נבחרת ויילס בעקבות פציעתו של ואוה, אך לא שיחק שוב לאחר מכן. ברזיל זכתה בטורניר לאחר ניצחון על שוודיה המארחת במשחק הגמר.

לאחר טורניר המונדיאל הוחתם אלטפיני על ידי מילאן האיטלקית, ובספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה. בעונתו הראשונה, 1958/1959, הוא הבקיע 28 שערים במסגרת הסרייה א' וסייע לקבוצתו לזכות באליפות. בשנים הבאות הוא המשיך להוות כמבקיע המצטיין של מילאן, ופיתח שיתוף פעולה מוצלח במשחק ההתקפה עם הקשר הצעיר ג'אני ריברה. בעונת 1961/1962 הוא זכה עם הקבוצה באליפות השנייה שלו, וסיים גם כמלך השערים של הליגה לאחר שהבקיע 22 שערים.

ב-1961, לאחר שקיבל אזרחות איטלקית, החל אלטפיני לשחק בנבחרת איטליה וערך את הופעת הבכורה שלו באוקטובר אותה שנה, במשחק מול ישראל שבו הבקיע שער. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1962, אך היה שותף להדחתה כבר בשלב הבתים. בעונת 1962/1963 הוביל אלטפיני את מילאן לזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות. הוא הבקיע 14 שערים במסגרת הטורניר, ובהם צמד בניצחון 1-2 במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון הפורטוגלית, שזכתה בגביע בשנתיים שקדמו.
באותה שנה שבר אלטפיני את שיא ההבקעות למשחק (5 שערים) בליגת האלופות, שיא שהושווה רק על ידי ליונל מסי, לואיס אדריאנו וארלינג האלנד. 

ב-1965 עבר אלטפיני לנאפולי, לאחר שהבקיע 161 שערים בכל המסגרות במדי מילאן.

במשך שבע שנים בהן שיחק בנאפולי, אלטפיני לא הצליח לשחזר את הצלחתו. ב-1972 הוא העפיל עם הקבוצה לגמר הגביע האיטלקי, שם הפסיד עמה לקבוצתו הקודמת, מילאן. בעונת 1972/1973 עבר אלטפיני ליובנטוס, שם שיחק לצד שחקנים בולטים כרוברטו בטגה ודינו זוף. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא זכה עמה באליפות הליגה וסייע לה להעפיל לגמר גביע אירופה לאלופות, שבו פתח בהרכב בהפסד לאייאקס אמסטרדם. ב-1975 הוא זכה עם יובנטוס באליפות נוספת, וב-1976 עזב את הקבוצה. לאחר ששיחק במשך ארבע שנים בשווייץ הוא פרש ממשחק בגיל 42, בשנת 1980.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20110705140905/http://world-football-legends.co.uk/altafini.php ז'וזה אלטפיני] באתר World Football Legends

קטגוריה:חלוצי כדורגל ברזילאים
קטגוריה:כדורגלנים ברזילאים
קטגוריה:כדורגלני פלמיירס
קטגוריה:כדורגלני מילאן
קטגוריה:כדורגלני נאפולי
קטגוריה:כדורגלני יובנטוס
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ברזיל
קטגוריה:כדורגלני מונדיאל 1958
קטגוריה:כדורגלני נבחרת איטליה
קטגוריה:כדורגלנים איטלקים
קטגוריה:כדורגלני מונדיאל 1962
קטגוריה:ברזילאים שנולדו ב-1938
אוניברסיטת אדלייד

בניין מיצ'ל באוניברסיטה
אוניברסיטת אדלייד (באנגלית: The University of Adelaide) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית הממוקמת באדלייד, בירת מדינת אוסטרליה הדרומית ונחשבת בין ארבע האוניברסיטאות המובילות באוסטרליה בתחום המחקר. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1874, היא השלישית שנוסדה באוסטרליה והראשונה שנוסדה במדינת אוסטרליה הדרומית.

אוניברסיטת אדלייד נחשבת אחת המובילות בעולם בתחומי המחקר וההוראה והיא מבין מייסדיה של קבוצת השמונה, גוף המאגד את שמונה האוניברסיטאות הטובות באוסטרליה, שמטרתו לקדם את ההשכלה האקדמית ביבשת, האוניברסיטה שייכת לקבוצה הלא רשמית בעלת הכינוי "אוניברסיטאות אבן החול' ושותפה בחברה הפרטית "אסטרונומי אוסטרליה" שהיא מוסד ללא כוונת רווח שחבריה כוללים אוניברסיטאות אוסטרליות וארגוני מחקר עם יכולת מחקר משמעותית באסטרונומיה.
האוניברסיטה חברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי וחברה באיגוד מוסדות דרום מזרח אסיה להשכלה גבוהה שהוא ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1956 בבנגקוק. יצאו מאוניברסיטת אדלייד חמישה זוכי פרס נובל, 112 מקבלי מלגת פולברייט ו־116 מקבלי מלגת רודז. באוניברסיטת אדלייד מתקיים פסטיבל השפות של אדלייד: Adelaide Language Festival. 

== קמפוסים ==
* קמפוס הטרסה הצפונית (North Terrace)<ref>Adelaide University, about, Campuses, [https://www.adelaide.edu.au/campuses/north-terrace/ North Terrace].</ref>
* קמפוס ווייט (Waite) <ref>Adelaide University, about, Campuses, [https://www.adelaide.edu.au/campuses/waite/ Waite].</ref>
* קמפוס רוזוורת'י(Roseworthy)<ref>Adelaide University, about, Campuses, [https://www.adelaide.edu.au/campuses/roseworthy/ Roseworthy].</ref>
* קמפוס מלבורן<ref>Adelaide University, about, Campuses, [https://www.adelaide.edu.au/campuses/melbourne/ Melbourne].</ref>

== פקולטות, בתי ספר ומחלקות, מכוני ומרכזי מחקר ==
באוניברסיטה חמש פקולטות אקדמיות, שלכל אחת מהן מספר בתי ספר ודיסציפלינות;

== דירוגים ==
 
==== דירוג בין־לאומי ====
* דירוג שאנגחאי: מקום 151–200 (2023)
* Times Higher Education: מקום 111= (2024)
* דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 82= (2024)
* U.S. News & World Report: מקום 92 (2024)
* דירוג ליידן CWTS: מקום 220 (2024)

==== דירוג אזורי - אוסטרליה ==== 
* דירוג שאנגחאי: מקום 8 (2023)
* Times Higher Education: מקום 7 (2024)
* דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 8 (2024)
* U.S. News & World Report: מקום 9 (2024)
* דירוג ליידן CWTS: מקום 7 (2024)

==קישורים חיצוניים==

==== אתרים רשמיים ====

==== אתרי מדיה ועיתונות ====

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אוסטרליה: אוניברסיטאות ומכללות
קטגוריה:אדלייד
קטגוריה:אוניברסיטאות חברות בחברה אסטרונומי אוסטרליה
קטגוריה:קבוצת השמונה (אוניברסיטאות באוסטרליה)
בית הכנסת בוויס-מרקס

שער בית הכנסת
קהל קדוש שער השמים (באנגלית: Bevis Marks Synagogue) הוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בבריטניה. ממוקם בשכונת בוויס-מרקס בסיטי של לונדון.

==היסטוריה ==
בשנת 1698 התגבשה קהילה של יהודים יוצאי ספרד ופורטוגל בסיטי של לונדון, תחת הנהגתו של הרב דוד ניטו. רוב אנשי הקהילה היו יוצאי קהילת יהודי ספרד ופורטוגל שבאמסטרדם. בית הכנסת הקטן ששימש אותם היה צר מלהכיל את כל המתפללים ולשם כך מונתה ועדה להקמת בית כנסת חדש. הקבלן שנשכר להקמת המבנה היה ג'וזף אוויס שהיה נוצרי חבר באגודת הידידים ("קוויקרים"). 

המבנה הושלם בשנת 1702. למעט הגג (אשר נהרס בשריפה בשנת 1738 ותוקן בשנת 1749), המבנה היום הוא כפי שהיה לפני 300 שנה. 

עם התפתחותה וגדילתה של הקהילה היהודית הספרדית והפורטוגזית, ועזיבתם את אזור הסיטי והאיסט אנד של לונדון לאזורי הוסט אנד והפרברים, דרשו חברי הקהילה לבנות בית כנסת בווסט אנד. לאחר מאבקים ופילוגים נבנו בתי כנסת ספרדים נוספים בעיר לונדון. לימים מעמד בית הכנסת ירד כל כך עד שהחלו תוכניות למוכרו. כנגד מגמה זו קמה "הליגה נגד הריסת בוויס מרקס", והתוכניות להורסו נגנזו.

בית הכנסת נפגע בפיגוע של ה-IRA ב-24 באפריל 1993. נזק רב נגרם לבניין, והוא תוקן בעלות של 200,000 פאונד.

==עיצוב הפנים==
עיצובו הפנימי של בית הכנסת הושפע באופן מובהק מצורתן של הכנסיות באותה תקופה. השפעה נוספת היא של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.

הפריט הבולט ביותר בבית הכנסת של הוא ארון הקודש הבנוי בסגנון הרנסאנס. הוא ממוקם במרכז הקיר המזרחי של המבנה. ארון הקודש עשוי כולו מעץ אלון. 
ארון הקודש
שבע מנורות נחושת תלויות בתקרת בית הכנסת, והן מסמלות את שבעת ימי השבוע. הגדולה שבהן - תלויה מעל הבימה, והיא מייצגת את יום השבת. מנורה זו נתרמה על ידי הקהילה של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם. מנורות הנחושת שעליהן מדליקים נרות שעווה בשימוש כיום רק באירועים חגיגיים כחתונות. בשאר ימות השנה בית הכנסת מואר על ידי תאורת חשמל, וזאת החל משנת 1928.

שנים עשר עמודים, המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל, תומכים את עזרת הנשים. עשרה פמוטים מוצבים סביב הבימה והם מסמלים את עשרת הדיברות.

שני מושבים בקדמת בית הכנסת שמורים לבכירי הקהילה והם נשמרים ריקים בהיעדרם. המושב השלישי המצויד בהדום, היה שייך במקורו לסר משה מונטיפיורי שהיה מחברי הקהילה, ושמו עדיין רשום בלוחית נחושת על גב המושב. על ספסל זה יושבים רק אורחים נכבדים ביותר. לאחרונה היה זה צ'ארלס, נסיך ויילס שישב במושב במהלך טקס יובל השלוש מאות שנה לבית הכנסת. גם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ישב במקום לרגל חגיגות 350 שנה ליישובם מחדש של היהודים בבריטניה.

==בית הכנסת כיום==
כיום (2010) מתקיימות בבית הכנסת תפילות בימי שישי בערב ובשבת. בית הכנסת נותר מקום מפגש מועדף לחתונות וחגיגות ציון אחרות. בשאר ימות השבוע הוא משמש כאתר תיירותי, אותו פוקדים תיירים רבים, יהודים ושאינם יהודים. במתחם בית-הכנסת פועלת מסעדה כשרה.

== ראו גם ==

* בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם
* בית הכנסת הגדול של אמסטרדם

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.bevismarks.org.uk/ האתר הרשמי של בית הכנסת]
* [http://sites.google.com/site/shaarhashamayimlondon הליטורגיקה של שער השמים] - אתר המכיל הקלטות של התפילות לכל השנה כפי שהן מבוצעות בבית הכנסת
* [https://web.archive.org/web/20130928212843/http://www.londontourist.co.il/Default.asp?PageId=43325&FragmentId=104514 בית הכנסת] באתר תיירות בלונדון בעברית
* 

בוויס מרקס
בוויס מרקס
קטגוריה:לונדון: מבנים רשומים דרגה I
שלמה בן שמעון דוראן

הרב שלמה בן שמעון דוראן (הרשב"ש; 1400 בערך - 1467), היה בנו של רשב"ץ, רב ופוסק באלג'יר. מהמתנגדים הגדולים בזמנו לספרות "הקבלה".

== קורות חייו ==
נולד באלג'יר, למד כנראה מפי אביו, רבי שמעון בן צמח דוראן. מלבד השכלתו התורנית היה בקיא במדעי הטבע, ברפואה ובפילוסופיה. לאחר פטירת אביו (1444) נתמנה לרבה של אלג'יר. 

על פי תאריכי תשובותיו נראה שהצטרף לבית דינו של אביו בצעירותו, עוד בחיי אביו. גם את חיבורו "מלחמת מצווה" כתב על פי ציוויו של אביו (1438). בחיבור זה הוא משיב להתקפותיו של המומר יהושע הלורקי על התלמוד. תשובותיו עוסקות לא רק בענייני הלכה, אלא אף בענייני אגדה שונים. ספר השו"ת שלו נדפס בליוורנו בשנת תק"ב בשם שו"ת הרשב"ש.

==ייחוסו וצאצאיו==
היה דור שישי לרמב"ן ורבנו יונה.

בנו, רבי צמח דוראן, אף הוא היה מחכמי אלג'יר וממלא מקום אביו משנת רכ"ז (1467). כתב תשובות רבות בהלכה שהובאו אצל כמה פוסקים, בהם רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף. 150 מתשובותיו נדפסו יחד עם תשובות אחיו הקטן, רבי שמעון, בספר יכין ובועז (ליוורנו תקמ"ב). 

רבי שלמה בן צמח דוראן, רשב"ץ האחרון (נינו של רבי צמח) ורבי שלמה דוראן (נכדו של רבי שמעון דוראן), פעלו באלג'יר כרבנים וראשי ישיבה, בסוף המאה ה-16.

==חיבוריו==
* שו"ת הרשב"ש
* מלחמת מצווה
* תיקון סופרים על דיני שטרות
* קינה בשם "שמים לבשו קדרות".

==קישורים חיצוניים==
* 
* ד"ר נח עמינח, [http://www.herzog.ac.il/vtc/0021121.doc "העלייה לא"י" בתשובות הרשב"ש - הלכה ומציאות], תלפיות, תשמ"ז, עמ' 85-94 
* 
* 

===ספריו===
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אלג'יר: רבנים
קטגוריה:ראשוני צפון אפריקה
קטגוריה:מחברי ספרי שו"ת: ראשונים
קטגוריה:נפטרים ב-1467
משתמטים מעבודה (גרמניה הנאצית)

משתמטים מעבודה (בגרמנית: Arbeitsscheu, אָרְבַּייטְסְשוֹי) הוא מושג שתיאר בתקופת גרמניה הנאצית תת-קטגוריה של קטגוריית האסירים ה"א-סוציאלים" (A-Sozial) שהוספה בשנת 1938 למערכת המושגים של המפלגה הנאצית. 
אסירים יהודים נכים במחנה [[בוכנוואלד בשנת 1938 מסומנים במשולש שחור]]
אסירים שנכלאו במחנות הריכוז בהתאם לקטגוריה זו סומנו במשולש שחור.
בתקופת שלטון המפלגה הנאצית נערכו קמפיינים רבים עבור התושבים הגרמנים ותושבי המדינות שנכבשו על ידי גרמניה שקראו להם להתייצב בלשכות התעסוקה ולקבל עבודה. 

ב-26 בינואר 1938 קרא היינריך הימלר לגסטפו לערוך פעולות "לכליאה של כל הגברים הכשירים לעבודה שדחו שתי הצעות עבודה שהוצעו להם ללא הצגת סיבה הולמת, או כאלו שלקחו את הצעות העבודה אך לאחר זמן קצר ללא סיבה מבוססת נטשו את המשרה". בהגדרת הא-סוציאלים נכללו גם מפגרים, חולי נפש, אלכוהוליסטים, חסרי בית, קבצנים, זונות וחלק מן האנרכיסטים.

==מקורות==
*הספר Konzentrationslager Buchenwald 1937-1945, Begleitband zur ständigen historischen Ausstellung עמודים 72-73, בעריכת ד"ר הארי שטיין, Wallstein Verlag 2010
==ראו גם==
*סימון אסירים במחנות ריכוז נאציים

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:גרמניה הנאצית: פשעים, רדיפות והשמדה
מקס ויינברג

מקס ויינברג (אנגלית: Max Weinberg; נולד ב-13 באפריל 1951) הוא מתופף אמריקאי יהודי ודמות טלוויזיונית המוכרת בזכות היותו מתופף בלהקתו של ברוס ספרינגסטין E Street Band וכמנהל התזמורת בתוכניותיו של קונאן או'בריין: לייט נייט עם קונאן או'בריין וטונייט שואו עם קונאן או'בריין.

== חייו ==
ויינברג גדל בניו ג'רזי והחל מתופף בגיל צעיר. הוא למד במכללה והתעתד להיות עורך דין, אולם קיבל הזדמנות כמוזיקאי בשנת 1974 כאשר הוזמן למבחן בד עבור ברוס ספרינגסטין. נגינתו העוצמתית אך המבוקרת באלבומיו של ספרינגסטין Born to Run ו-Born in the USA גבשו את הצליל הייחודי של להקת E Street Band והפכו את ויינברג לציר מרכזי בקונצרטים של ספרינגסטין. להקתו של ספרינגסטין התפרקה בשנת 1989 ובאותה עת שקל ויינברג לחדש את תוכניתו לעסוק בעריכת דין וכן ניסה לעסוק בניהול מוזיקלי, בטרם החליט להמשיך כמתופף.

בשנת 1993 ויינברג קיבל תפקיד ניהול ב-The Max Weinberg 7 בתוכנית הטלוויזיה לייט נייט עם קונאן או'בריין, שם אף השתתף לעיתים בקטעים קומיים עם מנחה התוכנית. בשנת 1999 כינס ספרינגסטין את להקת E Street Band לסדרת מסעי הופעות והקלטת אלבומים בהשתתפותו של ויינברג, אשר המשיך באותה עת בהופעותיו בתוכנית הטלוויזיה. בשנת 2009 עבר ויינברג יחד עם או'בריין לתוכנית "טונייט שואו עם קונאן או'בריין". לאחר שהתוכנית הופסקה על ידי רשת השידור הוא חזר למסעי הופעות עם הרכב חדש, Max Weinberg Big Band, ובשנת 2010 בחר שלא להצטרף לתוכנית הטלוויזיה החדשה של או'בריין.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מתופפים אמריקאים
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הרוק אנד רול
קטגוריה:מוזיקאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:מתופפים יהודים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אדלפי
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1951
חרט ון הקה

חרט ון הקה (Geert Van Hecke; נולד ב-20 ביולי 1956 בפיטם) הוא שף בלגי.

==ביוגרפיה==
חרט ון הקה למד בבית הספר למלונאות "דה הוטלסקול טר דאונן" (Ter Duinen) בקוקסיידה. הוא עבד במסעדות “לה סנגלייה דז ארדן”, “לה קראוואש ד’אור” ו“לה וילה לורן”. מורהו העיקרי היה השף הצרפתי אלן שאפל, עמו עבד שנתיים במסעדתו במיונה. באותה עת עבדו גם מישל רו ואלן דיקאס אצל שאפל.

בדומה לאלן שאפל, כך גם ון הקה משתמש בראש ובראשונה במוצרים אזוריים. יצירותיו הקולינריות אינן מורכבות יתר על המידה, במקום זאת הוא שואף להשיג שלמות בביצוע. 

ון הקה פתח ב-1983 את מסעדתו “הכרמלית” (De Karmeliet) בפינת הרחובות ירושלים וקארמרסטראט בברוז', ליד מה שהיה עד למהפכה הצרפתית מנזר כרמליטי לשעבר. ב-1985 קיבלה המסעדה את הכוכב הראשון שלה במדריך מישלן האדום. כשב-1989 זכתה בכוכב השני במישלן. מסעדתו הייתה קטנה מדי בשטחה, הוא העביר אותה לרחוב לנגסטראט 19 בברוז'. ב-1996 זכתה בכוכב השלישי במישלן, בו היא מחזיקה עד היום (2010), והיא אחת משתי המסעדות הבלגיות היחידות ביחד עם הוף ון קלווה של השף פטר חוסנס המחזיקות בניקוד זה. מסעדת “הכרמלית” מציעה מטבח אירופי קלאסי.

מסעדת "הכרמלית" נבחרה למקום ה-22 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2003,

נבחרה למקום ה-48 בשנת 2004,

ונבחרה למקום ה-47 בשנת 2006.

המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.

ב-14 בינואר 2009, פתח ון הקה את "ביסטרו דה רפטר" (Bistro De Refter) במולנמרס 2, ברוז', על ניהולה הופקד בנו, והיא מהווה גרסה קלה של “הכרמלית”, עם דגש על מטבח בלגי מסורתי והארוחות בה זולות יותר.

==לקריאה נוספת==
* שגיא כהן, מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם, הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 40.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.dekarmeliet.be/ אתר מסעדת "הכרמלית"]

==הערות שוליים==

קטגוריה:שפים בלגים
קטגוריה:בלגים שנולדו ב-1956
איי הישועה

מפת איי הברכה ביחס לגיאנה הצרפתית
איי הישועה או איי הברכה (בצרפתית: Îles du Salut) הם קבוצה של שלושה איים געשיים באוקיינוס האטלנטי הנמצאת כ-11 ק"מ מחופי גיאנה הצרפתית. קבוצת האיים מונה את אי השדים, האי המלכותי (שם שכן המרכז האדמיניסטרטיבי של האיים) ואי סן ז'וזף. קבוצת האיים שימשה כמושבת עונשין של צרפת בשנים 1852–1953 ונודעה באכזריות התנאים ששררו בה. בין הנידונים אשר הוגלו לאיים אלו ניתן למנות את אלפרד דרייפוס, אשר ריצה עונש מאסר של עשר שנים על אי השדים ואת אנרי שרייר, אשר ריצה תשע שנות מאסר באיים ולאחר שנמלט פרסם את זיכרונותיו בספר "פרפר".

בימינו משתייכים האיים לקומונה הצרפתית קאיין, ופועלים בהם מוזיאונים לתיעוד מושבת העונשין.

== קישורים חיצוניים ==

* 

הישועה
קטגוריה:גיאנה הצרפתית: גאוגרפיה
ישועה
ישועה
קטגוריה:מקומות ששימשו כמושבת עונשין
הוף ון קלווה

הוף ון קלווה (Hof van Cleve) היא אחת משתי המסעדות הבלגיות היחידות בנות שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, ביחד עם מסעדת "הכרמלית" של השף חרט ון הקה. היא ממוקמת בכפר קראוסהאוטם. השף הוא פטר חוסנס (Peter Goossens).

המסעדה נפתחה ב-1987 בבית חווה ישן על אחת מגבעות קראוסהאוטם. היא נקראת על שם המשפחה שאכלסה את הבית עד 1968, משפחת ון קלווה.
על-פי הסכם עם הבעלים הקודם שאליה תצורף מסעדה בעלת כוכב במדריך מישלן האדום תגיש מטבח בראסרי. ב-1991 זכתה ב-15/20 נקודות ושתי מצנפות בגו מיו. מאז 1992 והפסקת פעולתה של המסעדה הקודמת, החלו לבשל מטבח עילי. הדבר הוביל ב-1994 לכוכב מישלן הראשון ולניקוד של 17/20 ושלוש מצנפות בגו מיו. ב-1998 קיבלה המסעדה את כוכבה השני. כוכבה השלישי הגיע ב-2005.

המסעדה נבחרה במקום ה-14 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2007.
במקום ה-23 בשנת 2006,
במקום ה-28 בשנת 2008,
במקום ה-26 בשנת 2009,
במקום ה-17 בשנת 2010.
במקום ה-15 בשנת 2011.

המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.

פטר חוסנס זכה בתואר "שף השנה" ב-2004 ממדריך גו מיו, מאז אותה שנה, המסעדה מחזיקה בניקוד של 19.5 מתוך 20 במדריך גו מיו. באזור בנלוקס, הוף ון קלווה היא בעלת הניקוד הגבוה ביותר בגו מיו, למעט המסעדה ההולנדית Oud Sluis שמקדימה אותה, עם ניקוד של 20/20.

שף המסעדה הוא פטר חוסנס (Peter Goossens; נולד ב-1964 ב-Borsbeke). בשנים 2007–2009 הוא הפעיל בראסרי במוזיאון לאמנויות יפות בבריסל. הבראסרי הגיש מטעמים בלגיים מסורתיים. חוסנס הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה. הוא אחד השופטים בתוכנית "המסעדה שלי" (Mijn Restaurant) בתחנת הטלוויזיה הפלמית vtm. בסתיו 2010 הוא היה אחד מהיזמים של התוכנית Njam!, בערוץ הבישול החדש Studio 100.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:המטבח הבלגי
קטגוריה:מסעדות
לינדה בלייר

לינדה בלייר, 2012
לינדה דניס בלייר (באנגלית: Linda Denise Blair; נולדה ב-22 בינואר 1959) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וזוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1973 על תפקידה בתור הנערה רייגן בסרט "מגרש השדים".

== ביוגרפיה ==
בלייר נולדה בעיירה ווספורט שבקונטיקט. בתם של אלינור ושל צייד הכישרונות ג'יימס בלייר, לבלייר אח בשם ג'ימי ואחות בשם דבי.
כבר בגיל שש שלחוה הוריה להיות דוגמנית, שיחקה לראשונה באופירת הסבון "פנים חבויות".

בלייר נבחרה ב-1973 מתוך 600 מועמדות לתפקידה של רייגן מק'ניל בתה אחוזת דיבוק השדים של כריס (אלן בורסטין) בסרט האימה "מגרש השדים".
הופעתה העניקה לבלייר בת ה-14 את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, זאת לפני שהציבור הרחב גילה שאת קולו של השטן דיבבה השחקנית זוכת פרס האוסקר מרסדס מקמברידג', העובדה שבלייר זכתה כביכול לקרדיט על עבודה של שחקנית אחרת הרסה למעשה את סיכוייה לזכות באוסקר.
חברת האחים וורנר הציבה לבלייר מאבטחים במשך חצי שנה לאחר יציאת הסרט בעקבות איומים על חייה מצד גורמים נוצריים קיצוניים אשר טענו שהסרט מהלל את השטן.
בלייר הופיעה בתפקיד הראשי בתור רייגן גם בסרט ההמשך שיצא ארבע שנים לאחר מכן, שיחקה בתפקיד הראשי גם בסרט "השתלטות מחדש" ב-1990 המהווה פארודיה על הסרט.

ב-1981 שיחקה בסרט האימה "ליל הגיהנום" בתור מרטי גיינס הרוצה להתקבל לאחווה בקולג'. לשם כך היא ועוד שלושה סטודנטים נאלצים לשהות בבית נטוש שבו התחולל טבח של משפחה שלמה על ידי האב. 
הופעתה הראשית בסרט האקשן "רחובות פראיים "זיכתה" את בלייר בפרס פטל הזהב על היותה השחקנית הגרועה ביותר לשנת 1984, על התפקיד הועמדה גם לפרס סאטורן.

בלייר היא פעילת זכויות למען בעלי חיים ופועלת עם ארגוני סיוע בינלאומיים כגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, וראייטי ואחרים.
בלייר מקדישה את זמנה לארגון הסיוע שהקימה בעצמה במטרה להציל חיות אבודות, מוזנחות ונפגעות. בלייר היא טבעונית.

== פילמוגרפיה ==
* מגרש השדים (1973)
* נמל תעופה 1975 (1974)
* מגרש השדים 2 (1977)
* ניצחון באנטבה (1976)
* זר בבית שלנו (1978)
* רולר בוגי (1979)
* ליל הגיהנום (1981)
* חום כבול (1983)
* רחובות פראיים (1984)
* חום אדום (1985)
* רציחות קטנות במעלה הרחוב (1988)
* השתלטות מחדש (1990)
* מגולחי ראש (1994)
* צעקה (1996)
* מגרש השדים: המאמינים (2023)

=== טלוויזיה ===

* גודזילה: הסדרה (1999) - דיבוב
* יצרני המפלצות (2003) - סרט טלוויזיה
* על טבעי (2006)

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:שחקניות ילדות אמריקאיות
קטגוריה:שחקניות תיאטרון אמריקאיות
קטגוריה:טבעוניות אמריקאיות
קטגוריה:טבעונים אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקנית משנה
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקן משנה
קטגוריה:זוכי פרס פטל הזהב: שחקנים
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1959
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1959
IFC Films

IFC Films היא חברה אמריקנית להפצת סרטי קולנוע. משרדי החברה נמצאים בניו יורק והיא נמצאת בבעלות "Rainbow Media" השייכת לקואופרטיב הטלוויזיה בכבלים "Cablevision". החברה מפיצה סרטי קולנוע עצמאי וסרטים דוקומנטריים.

בנוסף להפצה, מפעילה IFC ערוצי וידאו על פי דרישה (VOD) המסופקים על ידי ערוצי שלם וצפה בכבלים, על ידי חנות iTunes, מובילינק ורשת בלוקבאסטר. מאז שנת 2008 מפעילה החברה פסטיבל סרטים בשם "IFC Festival Direct" המיועד לסרטים שיצאו ישירות לטלוויזיה.

== קישורים חיצוניים ==
* 

* 

קטגוריה:ארצות הברית: טלוויזיה
קטגוריה:חברות אמריקאיות להפקת סרטים
פרטיזן בלגרד (כדוריד)

פרטיזן בלגרד (בסרבית: Рукометни клуб Партизан Београда) היא קבוצת כדוריד סרבית מעיר הבירה בלגרד, והיא משתייכת לאגודת הספורט פרטיזן בלגרד. פרטיזן בלגרד היא אחת מהקבוצות המצליחות בסרביה ויש לה את מספר האליפויות הגבוה בסרביה (ביחד עם יריבתה הכוכב האדום בלגרד), לשתיהן 7 אליפויות. פרטיזן בלגרד משחקת עם הצבעים שחור ולבן. הישג השיא של פרטיזן בלגרד באירופה הוא הגעה פעמיים לחצי גמר גביע EHF בשנים 1999 ו-2002 והשתתפות אחת בליגת האלופות בשנת 2003.

בין כוכברי הקבוצה היה בויאן בוטוליה שיחק גם במכבי ראשון לציון ולאחר חזרה למועדון מונה למאמן.

== תארים ==
*הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד – 9 פעמים
**1993, 1994, 1995, 1999, 2002, 2003, 2009, 2011 ,2012
*הגביע הסרבי – 12 פעמים
**1993, 1994, 1998, 2001, 2007, 2008 ,2012 ,2013 ,2024
*הסופרקאפ הסרבי – 3 פעמים
**2009, 2011 ,2012
*הגביע היוגוסלבי – 3 פעמים
**1959, 1966, 1971

== קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.eurohandball.com/ec/chc/men/2018-19/clubs/001864/RK+Partizan דף באתר האיגוד האירופי]

*
קטגוריה:קבוצות כדוריד
קטגוריה:סרביה: כדוריד
מוזיאון ויט

תומאס ויט
מוזיאון ויט (בגרמנית: Museum Witt) הוא מוזיאון במינכן שבגרמניה, המציג אוסף של חרקי עש. ברשות המוזיאון נמצא האוסף הגדול ביותר בעולם של חרקים אלו – כ-3.5 מיליון דגימות מכל רחבי העולם.

המוזיאון נוסד בשנת 1980 על ידי תומאס ויט, בן למשפחת ויט, משפחת יזמים ידועה בגרמניה.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:מוזיאונים להיסטוריה של הטבע
קטגוריה:מינכן: מוזיאונים
קטגוריה:מינכן: מבנים
בית הכנסת ברחוב אלדרידג'

עזרת הנשים בקומה השנייה של ההיכל]]
בית המדרש במרתף בית הכנסת]]
חזית מבנה בית הכנסת]]
בית הכנסת ברחוב אלדרידג (באנגלית: Eldridge Street Synagogue; נבנה בשנת 1887 בלואר איסט סייד במנהטן על ידי יהודים ממזרח אירופה שהיגרו לניו יורק. כיום בית הכנסת מוכר כאתר היסטורי לאומי וממשיך לתפקד כמקום התפילה של קהילת "קהל עדת ישורון".

==היסטוריה==
בית הכנסת הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בארצות הברית. הוא הוקם בשנת 1887 ברחוב אלדרידג' מס' 12. למעשה נבנה בית הכנסת על שלוש חלקות ברחוב, דבר שאיפשר בניית סוכה ואת חדירת השמש לבניין בתקופה מאוחרת יותר. קהילת "קהל עדת ישורון", שהתפצלה בשנות ה-50 של המאה ה-19 מתוך קהילת בית המדרש הגדול, אספה כסף במשך שש שנים לבניית בית הכנסת, ובמהלכן קיימה את התפילות בכנסייה סמוכה. לאחר שאספו את הכספים הנדרשים פנו לאדריכלים פטר ופרנסיס ויליאם הרטר, שעיצבו את הבניין בסגנון מורי מתחדש.

אלפים השתתפו בתפילות בבית הכנסת במהלך השנים עד שנת 1920 בימים הנוראים משטרת ניו יורק הציבה שוטרים ברחובות הסמוכים לווסת את ההמונים שנהרו למקום. בין רבני הקהילה נמנה רבי אברהם אהרן יודלביץ. במהלך אותן שנים היווה בית הכנסת מרכז קליטה והתאקלמות ליהודים רבים שהגיעו לארצות הברית וניסו להיקלט לחברה האמריקאית. המקום נתן שירותים קהילתיים ולא רק שירותי דת. אנשי הקהילה אספו תרומות לנזקקים ואף שלחו תרומות ליהודים בארץ ישראל.

בשנות השלושים של המאה ה-20 החל קהילת בית הכנסת להצטמצם עם מעבר של חברי הקהילה לאזורים אחרים בעיר ובארצות הברית בכלל. מכסות ההגירה שהושמו בשנת 1924 הגבילה את מספר המהגרים שהגיעו לניו יורק. בנוסף, השפל הגדול צמצם את יכולותיהם הכלכליות של חברי הקהילה. רב הקהילה משנת 1931 ועד פטירתו ב-1943 היה הרב יהודה אידלסון. השימוש בהיכל בית הכנסת בקומה השנייה של הבניין הלך ופחת מאותן שנים ואילך. בשנות החמישים נסגרה הגישה אל ההיכל עקב דליפת מי הגשם אל הקומה השנייה.

ללא המשאבים הנדרשים לחמם ולתחזק את היכל בית הכנסת, העבירה הקהילה את הפעילות הדתית לבית המדרש בקומת המרתף. ההיכל נותר נטוש ונעול משנת 1955 עד שנת 1980. באותה שנה ביקש חוקר מאוניברסיטת קולומביה גישה להיכל לצורך מחקר היסטורי. עם פתיחת מנעולי ההיכל נתגלו נזקי מזג האוויר וההזנחה.

==שיקום בית הכנסת==
בשנת 1986 הוקם ארגון ללא מטרת רווח בשם "פרויקט רחוב אלדרידג'" במטרה לשקם את המבנה ולחדש את פעילותו הקהילתית, החינוכית והתרבותית. השופט פול בוקסון היה ממובילי הקהילה האורתודוקסית במקום באותן שנים ופעל להבטיח שהקהילה תוכל להמשיך את פעילותה הדתית בבית המדרש בעת תהליך השיקום.

פרויקט רחוב אלדרידג' סיים את תהליך השיקום ב-2 בדצמבר 2007 בעלות 20 מיליון דולר ופתח את בית הכנסת לקהל הרחב תחת השם "המוזיאון ברחוב אלדרידג'".

==בית הכנסת כיום==
קהילת קהל עדת ישורון ממשיכה לקיים תפילות מעריב מדי יום ותפילות יום שבת בהיכל, כמו גם תפילות בחגים וביום טוב. המוזיאון מציע סיורים בבניין ובאזור הלואר איסט סייד. כמו כן ניתן למצוא במוזיאון תשמישי קדושה, שלטים ותמונות משנות פעילותו של בית הכנסת לאורך השנים. בית הכנסת ממשיך להוות מרכז קהילתי ומקיים מגוון אירועים חינוכיים, תרבותיים וקהילתיים לכלל תושבי האזור ולכל זרמי היהדות.

==ראו גם==
*בית הכנסת טורו

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Landmark of the Spirit; The Eldridge Street Synagogue, Annie Polland, Yale University Press, 2009
</div>

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:מנהטן: מבנים
רחוב אלדרידג'
קטגוריה:בתי כנסת אשכנזיים
קטגוריה:לואר איסט סייד
תותח נגד טנקים

תותח אנטי טנקים גרמני 50 מ"מ [[PaK 38]]
תותח נגד טנקים הוא דגם מיוחד של תותח שמטרתו העיקרית היא פגיעה ברק"ם כבד ובמיוחד בטנקים. לצורך כך יורה תותח זה פגזים במהירות לוע גדולה מתותחים רגילים ובזווית הגבהה המקבילה כמעט לאופק כדי לבצע ירי בכינון ישיר. מאפיין חשוב נוסף הוא שימוש בתחמושת שאינה דורשת טיפול מורכב כדי להגביר את קצב הירי ולהגביר את סיכוי הפגיעה במטרה נעה.

== היסטוריה ==
הצורך בתותח מסוג זה הופיע במלחמת העולם הראשונה עם הופעתו של הטנק הראשון בשדה הקרב. עם זאת, היו הטנקים הראשונים איטיים ושריונם דק כך שעוצמתם של תותחי השדה הרגילים הספיקה כדי להשמיד טנקים אלה.

תותחים נגד טנקים פותחו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מתוך מגמה ליצירת תותחים קומפקטיים וניידים בעלי קליבר נמוך יחסית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והופעתם של טנקים כבדים גדל גם קליבר התותחים שהתמודדו עמם.

הגדלת קוטר הקנה דרשה את הגדלת משקל התותח ודרשה ציוד הנדסי כבד כדי לנוע על שדה הקרב או צוות של סוסים רבים. חיסרון זה פגע ביעילות התותח וגרוע מכך חשפה אותו לפגיעת האויב. כדי להתמודד עם הבעיה הורכבו תותחים אלה על תובת רק"ם וכך הומצא משחית הטנקים.

תותחים מסוימים אשר לא פותחו במקור לשימוש של ירי נגד טנקים הוכיחו עצמם במהלך מלחמת העולם השנייה גם כתותחים נגד טנקים מעולים. היו אלו למשל תותח הנ"מ הגרמני בקוטר 88 מילימטר ותותח השדה הבריטי מדגם 25 ליטראות.

השימוש בתותחים נגד טנקים פחת אחרי מלחמת העולם השנייה ולכן פחתה גם שכיחותם בסכסוכים מזוינים. היעלמותם מנוף הלחימה נבעה בעיקר בגלל פיתוחם של כלי נשק קלים ומדויקים יותר לצורך פגיעה ברק"ם, כגון טילי נ"ט המופעלים על ידי חייל בודד ופלטפורמות תקיפה ניידות וזריזות, כגון מסוקי קרב ורכבי קרב.

==קישורים חיצוניים==

*

en:Anti-tank warfare#Anti-tank_guns
pt:Arma anti-carro