החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות

החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם
החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות (הידועות גם חמש הקבועות, חמש הגדולות או מדינות ה-P5) הוא שמן של חמש המדינות להן מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם: סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית. <ref></ref> <ref></ref> אשר ניתן להן ע״י אמנת האו"ם משנת 1945.

חברות הקבע היו כולן בעלות ברית במלחמת העולם השנייה (והמנצחות במלחמה ההיא), והן חמש המדינות הראשונות בעלות נשק גרעיני ובעלות הארסנל הגרעיני הגדול ביותר.<ref name="nuclear_powers">[https://sipri.org/sites/default/files/SIPRIYB20c10s0.pdf "Table 10.1. World nuclear forces, January 2020"], page 326, Chapter 10: "World nuclear forces", Military Spending and Armaments, 2019, Stockholm International Peace Research Institute (SIPRI), retrieved March 18, 2023</ref> לכולן יש סמכות וטו המאפשרת לכל אחת מהן למנוע אימוץ של כל טיוטת החלטת מועצה "מהותית", ללא קשר לרמת התמיכה הבינלאומית שלה. <ref>[http://www.unfoundation.org/what-we-do/issues/united-nations/the-un-security-council.html &#x5B;1&#x5D; WHAT WE DO: THE UN SECURITY COUNCIL] </ref>

10 החברות הנוספות במועצת הביטחון של האו"ם נבחרות על ידי העצרת הכללית, מה שמביא את סך כל המדינות החברות במועצת הביטחון של האו"ם ל-15.

== היסטוריה ==
החברות הקבועות המקוריות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בשנת 1945 (כחול כהה) עם המושבות שלהן ואחזקות אחרות שלהן מוצגות (כחול בהיר)
מנהיגי חמש המדינות החברות הקבועות בפסגה בשנת 2000. עם כיוון השעון משמאל קדמי: המנהיג העליון של סין [[ג'יאנג דזה-מין, נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ונשיא צרפת ז'אק שיראק.]]
בהתבסס על הקונצנזוס של מבנה מועצת הביטחון שעליו הוסכם בוועידת דמברטון אוקס ב-1944 <ref></ref> ולאחר מכן בהקמת האו"ם ב-1945, חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון היו הרפובליקה הצרפתית, הרפובליקה של סין, ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית. מאז חלו שני שינויים במושבים כאשר מושבי המדינות ״עברו בירושה״ לישות המדינית אשר החליפה את קודמתה, אם כי אלה לא באו לידי ביטוי בסעיף 23 של אמנת האו"ם, מכיוון שהוא לא תוקן בהתאם:
* מושבה של סין הוחזק במקור על ידי הממשלה הלאומית של הרפובליקה של סין (ROC). עם זאת, היא הפסידה במלחמת האזרחים הסינית ונסוגה לאי טאיוואן ב-1949. המפלגה הקומוניסטית הסינית זכתה בשליטה על סין היבשתית והקימה את הרפובליקה העממית של סין (PRC). בשנת 1971, החלטת העצרת הכללית של האו"ם 2758 הכירה ב-PRC כנציגה החוקית של סין באו"ם, ובעקבות זאת העניקה לה את המושב במועצת הביטחון שהוחזק על ידי ה-ROC, שגורשה מהאו"ם כליל.<ref name="China1"></ref> גם ה-ROC וגם ה-PRC ממשיכים לתבוע ריבונות דה יורה על סין כולה (כולל טאיוואן).<ref name="China2"></ref><ref name="China3"></ref><ref name="China4"></ref> עם זאת, רק 13 מדינות ממשיכות להכיר רשמית ב-ROC כממשלה הלגיטימית היחידה של סין.
* לאחר פירוק ברית המועצות ב-1991, הוכרה רוסיה כמדינה היורשת החוקית של ברית המועצות ושמרה על מעמדה של האחרונה במועצת הביטחון. <ref></ref> <ref></ref> <ref></ref> <ref></ref>

בנוסף, בין ייסוד האומות המאוחדות ועד סוף המאה ה-20, רבים מהשטחים שמעבר לים של בריטניה וצרפת קיבלו עצמאות עם התפרקות האימפריה הבריטית והאימפריה הקולוניאלית הצרפתית. צרפת שמרה על מושבה מכיוון שלא חל שינוי במעמדה הבינלאומי או בהכרה בה. (במהלך תקופה זו, צרפת גם הפכה את ממשלתה הזמנית לרפובליקה הרביעית הצרפתית ב-1946 ולרפובליקה החמישית הצרפתית ב-1958, שתיהן בהנהגתו של שארל דה גול).

חמשת החברות הקבועות במועצת הביטחון היו המעצמות המנצחות במלחמת העולם השנייה ומאז שמרו על כוחן כצבאות החזקים בעולם. מדי שנה הן נמצאות בראש רשימת המדינות עם ההוצאות הצבאיות הגבוהות ביותר יחד עם הודו וגרמניה; בשנת 2011, הן הוציאו יותר מטריליון דולר ביחד על הגנה, מהווים למעלה מ-60% מההוצאות הצבאיות העולמיות (ארצות הברית לבדה אחראית ליותר מ-40%). מדינות אלה נמנות באופן מסורתי גם בין 10 יצואניות הנשק הגדולות בעולם והן המדינות היחידות המוכרות רשמית כ"מדינות המחזיקות בנשק גרעיני" במסגרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT), אם כי ישנן מדינות נוספות הידועות או משוער כי יש ברשותן נשק גרעיני.

== כוח וטו ==

זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם היא הסמכות של חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם (סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית) להטיל וטו על כל החלטה "מהותית". עם זאת, הימנעות או היעדרות של חבר קבע אינם מונעים את קבלת הצעת החלטה. סמכות וטו זו אינה חלה על הצבעות "פרוצדורליות". חבר קבוע יכול גם לחסום את בחירתו של מזכ"ל האו"ם.

== הרחבת החברות הקבועה ==
מדינות ה-G4: ברזיל, גרמניה, הודו ויפן]]
לאורך השנים הוצעו מספר הצעות להרחבת החברים הקבועים במועצה ע״י הוספה של מדינות חדשות כחברות קבע. המועמדים המוזכרים בדרך כלל הם ברזיל, גרמניה, הודו ויפן. מדינות אלו מרכיבות את הקבוצה של ארבע מדינות הידועות בשם מדינות ה-G4, התומכות הדדית בהצעות של זו למושבים קבועים. <ref></ref>

לרפורמה מסוג זה מתנגדת באופן מסורתי קבוצת המדינות הקרויה Uniting for Consensus, המורכבת בעיקר ממדינות שהן יריבות אזוריות או כלכליות של מדינות ה-G4. הקבוצה מורכבת מאיטליה וספרד (מול גרמניה), קולומביה, מקסיקו וארגנטינה (מול ברזיל), פקיסטן (מול הודו), וקוריאה הדרומית (מול יפן), בנוסף לקנדה, מלטה וטורקיה. מאז 1992, איטליה וחברות מועצה נוספות הציעו במקום זאת להתאים את החברות במועצה ע״י הוספה של מושבים קבועים למחצה או הרחבה של מספר המושבים הזמניים. <ref></ref>

רוב המדינות המועמדות לחברות קבועה נבחרות באופן קבוע למועצת הביטחון על ידי קבוצות הבחירה שלהן. יפן נבחרה ל-11 קדנציות של שנתיים, ברזיל לעשר קדנציות, וגרמניה לשלוש קדנציות. הודו נבחרה למועצה שמונה פעמים בסך הכל, כאשר הבחירה האחרונה הייתה ב-2020.

בשנת 2013, חברות ה-P5 וה-G4 במועצת הביטחון של האו"ם היוו שמונה מעשרת המדינות בעלות תקציבי הביטחון הגדולים בעולם, על פי המכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם (SIPRI).

== לקריאה נוספת ==
* ניקו J. Schrijver ו-Niels M. Blokker (עורכים). 2020. [https://brill.com/view/title/57063 חברי מועצת הביטחון הנבחרים: ברווזים צולעים או שחקני מפתח?] Brill.com. </link><sup class="noprint Inline-Template" style="white-space:nowrap;">&#x5B; <span title="A complete citation is needed. (February 2020)">צריך ציטוט מלא</span> &#x5D;</sup>

==הערות שוליים==

קטגוריה:מועצת הביטחון של האו"ם