אנרכו-פציפיזם

אנרכו-פציפיזם, המכונה גם פציפיזם אנרכיסטי ואנרכיזם פציפיסטי (או שלומנות אנרכיסטית), היא אידאולוגיה אנרכיסטית הדוגלת בשימוש בצורות התנגדות לא אלימות במאבק לשינוי חברתי.<ref name="Ostergaard 1982"></ref><ref name="Woodcock"></ref> האנרכו-פציפיזם דוחה את עקרון האלימות שנראה כצורת כוח ולכן סותר אידיאלים מרכזיים של אנרכיסטים כמו דחיית היררכיה ודומיננטיות.<ref></ref> אנרכו-פציפיסטים רבים הם גם אנרכיסטים נוצרים, הדוחים את השימוש בלוחמה ובאלימות.<ref name="CritiqueofViolence"></ref>

אנרכו-פציפיסטים אינם דוחים את השימוש בפעולה מהפכנית לא אלימה נגד הקפיטליזם והמדינה במטרה להקים חברה וולונטרית שלווה.<ref name="Atack 2005"></ref> ההשפעות הראשונות העיקריות של האידאולוגיה נבעו מהפילוסופים הנרי דייוויד תורו ולב טולסטוי ואילו מאוחר האידאולוגיה גם קיבלה השראה מהרעיונות של מהטמה גנדי. תנועות אנרכו-פציפיסטיות צמחו בעיקר בהולנד, רוסיה, בריטניה וארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.

== היסטוריה ==
[[הנרי דייוויד תורו]]
הנרי דייוויד תורו (1817–1862) היה המשפיע ההיסטורי והחשוב במחשבה האנרכיסטית האינדיבידואלית בארצות הברית ובאירופה. חיבורו של תורו "אי-ציות אזרחי" (התנגדות לשלטון אזרחי) נקראה כך בגלל ההשפעה שקיבל על ידי ליאו טולסטוי, מרטין בובר, מהטמה גנדי ומרטין לותר קינג הבן בשל תמיכתם בהתנגדות לא אלימה. על פי איגוד משכון השלום בבריטניה, זה היה גם התקדים העיקרי לאנרכו-פציפיזם. ת'ורו עצמו לא מנוי לפציפיזם, ולא דחה את השימוש במרד מזוין. הוא הדגים זאת בתמיכתו הבלתי מוסמכת בג'ון בראון ובביטולי אלימות אחרים,<ref>[http://jamesshields.blogs.bucknell.edu/files/2012/12/Thoreau.pdf James Mark Shields, "Thoreau’s Lengthening Shadow: Pacifism and the Legacy of 'Civil Disobedience'" Bucknell University website]</ref> וכתב את בראון כי "השאלה אינה על הנשק אלא על הרוח בה אתה משתמש בו."<ref>[https://www.jstor.org/discover/10.2307/30228175?uid=3739832&uid=2129&uid=2&uid=70&uid=4&uid=3739256&sid=21104259840033 Michael Meyer "Thoreau's Rescue of John Brown from History" Studies in the American Renaissance (1980), pp. 301–316]</ref>

בשנות ה-40 של המאה ה-20, הביטול האמריקני ותומך באי ההתנגדות הנרי קלארק רייט וחסידו האנגלי ג'וזף בארקר דחו את רעיון הממשלות ודגלו בצורה של אנרכיזם אינדיבידואליסטי פציפיסטי. בשלב מסוים היה לאנרכו-פציפיזם האנרכיזם הנוצרי העיקרי. תנועת טולסטויאן ברוסיה הייתה התנועה האנרכו-פציפיסטית הגדולה הראשונה.
רובה שבור וא מעוגל (סמל האנרכיזם)]]
אלימות תמיד הייתה שנויה במחלוקת בקרב אנרכיסטים. בעוד שאנרכיסטים רבים אימצו את התעמולה האלימה של המעשה במהלך המאה התשע עשרה, אנרכו-פציפיסטים התנגדו ישירות לאלימות כאמצעי לשינוי. טולסטוי טען כי אנרכיזם חייב להיות לא אלים מאחר שהוא, מעצם הגדרתו, התנגדות לכפייה וכוח, וכיוון שמדינה היא אלימה מטבעה, גם פציפיזם משמעותי חייב להיות אנרכיסטי. פרדיננד דומלה ניואנהאוס היה ושימש גם בכינון המגמה הפציפיסטית בתנועה האנרכיסטית. בצרפת הופיע אנטי-מיליטריזם חזק בחוגי האנרכיסטים האינדיבידואלים, כאשר אמיל ארמנד הקים את "Ligue Antimilitariste" בדצמבר 1902 יחד עם חבריו האנרכיסטים ג'ורג 'יבטוט, אנרי ביילי, פרף-ג'אבל, אלברט ליברטאד ואמיל ג'נביון. ה-Ligue antimilitariste היה אמור להפוך לחלק הצרפתי של ה-International International antimilitariste (AIA) שהוקם באמסטרדם בשנת 1904.<ref></ref>

הפילוסופיה של טולסטוי צוטטה כהשראה מרכזית של מוהנדאס גנדי, מנהיג עצמאות הודי ופציפיסט שהזדהה בעצמו כאנרכיסט. רעיונותיו של גנדי זכו לפופולריות במערב בספרים כמו "כוח האי-אלימות" של ריצ'רד גרג (1935) ו-"כיבוש האלימות" של בארט דה ליגט (1937). האחרון חשוב במיוחד עבור אנרכיסטים שכן, כאחד בעצמו, דה ליגט התייחס במפורש לאלה החושקים למהפכה. "ככל שיותר אלימות, פחות מהפכה," הכריז. הוא קישר גם את האי-אלימות העקרונית של גנדין עם הפעולה הישירה הלא-אלימה הפרגמטית של הסינדיקליסטים. (השביתה הכללית היא ביטוי לאי שיתוף פעולה מוחלט של העובדים, אם כי יש להוסיף שרוב הסינדיקליסטים האמינו שיש להגן על המהפכה בעזרת עובדים חמושים.)" כיבוש האלימות רומז ל"כיבוש הלחם" של קרופוטקין.
בארט דה ליגט, סופר אנרכו-פציפיסט הולנדי בעל השפעה על היצירה התאורטית כיבוש האלימות

בשנות ה-50 וה-60, האנרכו-פציפיזם "החל לגלגל, אנרכיסטים קשוחי מחשבה והוסיפו לתערובת את ביקורתם על המדינה, ופציפיסטים בעלי רגישות לב את ביקורתם על אלימות". במסגרת הופעתם של השמאל החדש ותנועת זכויות האזרח, "כמה נושאים, תיאוריות, פעולות, כולם ליברטריאנים מובהקים, החלו לעלות על הפרק וקיבלו ביטוי אינטלקטואלי על ידי האנרכו-פציפיסט האמריקני, פול גודמן."
[[דורותי דיי, אנרכיסטית נוצרית אמריקאית ואנרכו-פציפיסטית]]
אישים היסטוריים אנרכו-פציפיסטיים בולטים אחרים כוללים את עמון הננסי, דורותי דיי וז'אן-פול סארטר, אם כי האחרון רק לתקופה קצרה בין 1939 ל-1940.<ref>Taylor, John, "Abandoning Pacifism: The Case of Sartre", Journal of European Studies, Vol. 89, 1993</ref> דורותי דיי, (8 בנובמבר 1897 - 29 בנובמבר 1980) הייתה עיתונאית אמריקאית, פעילה חברתית ומתגיירת קתולית אדוקה; היא דגלה בתיאוריה הכלכלית הקתולית,דיסטריבוטיזם. היא נחשבה גם לאנרכיסטית ולא היססה להשתמש במונח. בשנות השלושים של המאה העשרים, דיי עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם האקטיביסט פיטר מאורין להקמת תנועת עובדים קתוליים, תנועה פסיפיסטית הממשיכה לשלב סיוע ישיר לעניים ולחסרי בית עם פעולה ישירה לא אלימה מטעמם. הסיבה לקנוניזציה של יום פתוחה בכנסייה הקתולית. עמון הננסי (24 ביולי 1893 - 14 בינואר 1970) היה פציפיסט אמריקאי, אנרכיסט נוצרי, צמחוני, פעיל חברתי, חבר בתנועת העובדים הקתולית וובלי. הוא הקים את "בית הכנסת האורחים של ג'ו היל " בסולט לייק סיטי, יוטה ונהג בהתנגדות מיסים. צ'ארלס-אוגוסט בונטמפס היה סופר פורה בעיקר בעיתונות האנרכיסטית, החשיבה החופשית, הפציפיסטית והנטוריסטית של אז.<ref name="ephemanar.net">[http://www.ephemanar.net/fevrier09.html#9 "Charles-Auguste Bontemps" at Ephemeride Anarchiste]</ref> השקפתו על אנרכיזם התבססה סביב תפיסתו "אינדיבידואליזם חברתי" עליו כתב בהרחבה. הוא הגן על נקודת מבט אנרכיסטית שהורכבה מ"קולקטיביזם של דברים ואינדיבידואליזם של אנשים".<ref>[http://militants-anarchistes.info/spip.php?article7527&lang=fr "BONTEMPS Auguste, Charles, Marcel dit « Charles-Auguste » ; « CHAB » ; « MINXIT »" at Dictionnaire International des Militants Anarchistes]</ref> ג'רארד דה לקאז-דות'ייר היה סופר צרפתי, מבקר אמנות, פציפיסט ואנרכיסט. לקאז-דות'יירס, מבקר אמנות של כתב העת הביקורת הסמליסטי לה פלומה, הושפע מאוסקר ויילד, ניטשה ומקס סטירנר. הוא עזר לייסד את תנועת 'Artistocracy' - תנועה הדוגלת בחיים בשירות האמנות. האידיאל שלו היה אסתטיקה אנטי-אליטיסטית: "כל הגברים צריכים להיות אמנים". <ref>Lacaze-Duthiers, L'Ideal Humain de l'Art, pp.57–8.</ref> ז'אן-רנה סאולייר (גם רנה סאולייר) (בורדו, 6 בספטמבר 1911 - 2 בינואר 1999) היה אנרכו-פציפיסט, אנרכיסט אינדיבידואליסטי צרפתי<ref name="public.federation-anarchiste.org"></ref> וכותב בצורת מחשבה חופשית ומיליטנט שהלך תחת שמו בדוי אנדרה ארו.<ref>[http://militants-anarchistes.info/spip.php?article6808 "ARRU, André (SAULIÈRE Jean, René, Gaston dit)" at Dictionnaire des Militants Anarchistes]</ref><ref name="recollectionbooks1"></ref><ref name="raforum1"></ref> בסוף שנות החמישים הוא הקים בתוך הפדרציה של ליברס פנסורס דה בוש דו רון, את הקבוצה פרנסיסקו פרר<ref name="Courte biographie 2ème partie"></ref> ובשנת 1959 הוא הצטרף לאיחוד הפציפיסטים דה פראנס (איחוד הפציפיסטים של צרפת). בין השנים 1968–1982, ארו היה בצד חברי קבוצת פרנסיסקו פרר.
מחאה אנרכיסטית המציגה סמלים אנרכיסטים ופציפיסטים
"תנועה לחברה חדשה (MNS), רשת לאומית של קולקטיבים פציפיסטיים רדיקליים פמיניסטיים שהתקיימו בין השנים 1971 ל-1988", מזוהים לעיתים כאנרכיסטים,<ref>David Graeber. [http://www.historia-actual.org/Publicaciones/index.php/haol/article/view/419/361 "THE REBIRTH OF ANARCHISM IN NORTH AMERICA, 1957–2007"]. HAOL, No. 21 (Invierno, 2010), 123–131</ref> אם כי הם לא הגדירו את עצמם ככאלה.<ref>[https://www.academia.edu/2360775/Review_of_Oppose_and_Propose_Lessons_from_a_Movement_for_a_New_Society 1. Julie Cristol and T. L. Hill, "Review of Oppose and Propose! by Andrew Cornell" Theory in Action, Vol. 4, No.4, October 2011]</ref> עבור אנדרו קורנל, MNS קיבלה פופולריות בקבלת ההחלטות בקונצנזוס, הם הציגו את שיטת ארגונם בפני פעילים בארצות הברית, והיו תומכים בבמגוון שיטות - חיים משותפים, יצירת עסקים בבעלות שיתופית - לעיתים קרובות מופקדים תחת הכותרת של "Prefigurative politics" מנהיג ה-MNS ג'ורג 'לייקי הצהיר כי "אנרכיסטים טוענים כי אני אנרכיסט אבל אני תמיד קצת מופתע כשהם עושים זאת כי אני תומך בסוציאל-דמוקרטיה שפותחה בנורווגיה." לייקי תמך בפוליטיקת בחירה, כולל בחירתו מחדש של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית.<ref>[http://zcomm.org/znetarticle/george-lakey-interview-by-ian-sinclair/ Ian Sinclair "Interview with George Lakey" ZNet, 7 August 2012]</ref>

== מחשבה ==
על פי מחברי "שאלות נפוצות על אנרכיסטים", "משיכת הפציפיזם לאנרכיסטים ברורה. אלימות היא סמכותית וכפייתית, ולכן השימוש בה אכן סותר את העקרונות האנרכיסטים... (אריקו) מלסטטה ספציפי ומפורש עוד יותר כשכתב כי "הקרש העיקרי של האנרכיזם הוא סילוק האלימות מיחסי אנוש".<ref name="infoshop.org"></ref>
מחאה אנרכיסטית נגד מלחמה ואלימות ב[[וושינגטון די. סי.]]

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אנרכיזם
קטגוריה:פציפיזם