הגירת פלסטינים מרצועת עזה

מפת רצועת עזה
הגירת פלסטינים מרצועת עזה היא עזיבה של אוכלוסייה פלסטינית מרצועת עזה למדינות אחרות. על פי הערכות תופעה זו התגברה מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה והסגר שהטילה ישראל בעקבותיה אולם אין מידע מדויק לגבי ממדי ההגירה.

== רקע ==
לפני מלחמת העצמאות מנתה האוכלוסייה ברצועת עזה כ-71 אלף איש. בעקבות הגירת ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות גדלה אוכלוסיית רצועת עזה ביותר מפי שלושה, לכ-268 אלף איש, שרובם פליטים.<ref name=":1"></ref> מאז 1948 גדלה האוכלוסייה פי 7.8 והגיעה בשנת 2023 לכ-2.1 מיליון איש, שרובם עדיין מוגדרים פליטים אף שהם דור שני, שלישי ולעיתים אף רביעי לפליטי מלחמת העצמאות.

== תחת שלטון מצרים ==

לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים בסוף שנת 1948 נשארה רצועת עזה בידי מצרים. על תושביה הוטל ממשל צבאי. מצרים ניהלה את הרצועה אך תושביה נותרו חסרי אזרחות, ותנועתם הייתה מוגבלת ותלויה בקבלת היתרים מיוחדים מהממשל.<ref></ref> זאת בניגוד לירדן שסיפחה את הגדה המערבית והעניקה אזרחות לתושביה ודרכון ירדני שאפשר להם חופש תנועה בעולם. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים, הונהגה רפורמה שאפשרה לתושבי הרצועה ללמוד בחינם באוניברסיטאות במצרים, ואף הובטחה להם משרה בשירות הציבורי.<ref></ref><ref name=":0"></ref> אלפי פלסטינים ניצלו את ההזדמנות לזכות בהשכלה גבוהה,<ref></ref> ורבים מהם מצאו תעסוקה במדינות המפרץ.<ref name=":0" />

== תחת מדינת ישראל ==

במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את רצועת עזה מידי מצרים, כמו גם שטחים נרחבים בסיני, רמת הגולן, יהודה ושומרון ומזרח ירושלים. בממשלת ישראל היה קונצנזוס שרצועת עזה תישאר בשליטה ישראלית עד שתסופח באופן רשמי, היות שנכללה בגבולות ארץ ישראל המנדטורית ואף מדינה אחרת לא טענה לריבונות עליה,<ref name=":2"></ref> בניגוד ליהודה ושומרון שעתידם היה שנוי במחלוקת בקרב הממשלה, והוחלט לדחות את הדיון במעמדה. אך בעוד הממשלה החליטה על סיפוח מזרח ירושלים, היא נמנעה מהחלטה על סיפוח מיידי של הרצועה משום שחששה לתת אזרחות ל-400 אלף תושביה, מחציתם פליטי 1948. בהתאם לכך, במשך כשנה ניסתה ממשלת ישראל לצמצם ככל האפשר את מספר הערבים החיים ברצועת עזה, ובפרט את אוכלוסיית הפליטים, באמצעות תוכנית ששימרה ברצועה במכוון רמת חיים נמוכה ורמת אבטלה גבוהה, וסיפקה תמריצים למשפחות וליחידים תמורת הגירתם מעזה, בעיקר לירדן.<ref name=":2" /><ref name=":3"></ref> בראש הגוף האחראי לביצוע התכנית עמדה עדה סרני.<ref></ref> בעקבות פעולת כראמה החליטה ממשלת ירדן ביולי 1968 לאסור מעבר של אנשים מרצועת עזה לשטחה, וההגירה מהרצועה נפסקה כמעט לחלוטין. בנוסף, הקרב בכראמה הפך לסמל בציבור הפלסטיני, וההתנגדות הפלסטינית החמושה נגד כוחות צה״ל ברצועת עזה התגברה. לאור זאת אימצה ישראל מדיניות לפיתוח כלכלי ברצועה כדי ליצור תעסוקה ורווחה שירחיקו את האוכלוסייה מההצטרפות לההתנגדות המזוינת.<ref name=":2" /> עד סוף 1968 היגרו מהרצועה יותר מ-31 אלף איש, כ-8% מהאוכלוסייה.<ref name=":1" />

אף על פי שהתכנית לא השיגה את מטרותיה הדמוגרפיות, למדיניות ההגירה הישראלית הייתה השפעה ארוכת טווח על הדמוגרפיה הפלסטינית ברצועת עזה. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 94,200 עזתים (23.5% מאוכלוסיית הרצועה ב-1967) עזבו את הרצועה בין השנים 1968–1987. היות שיותר גברים מנשים עזבו על מנת למצוא פרנסה, הוטה היחס בין המינים: ב-1973, למשל, רק 41% מהעזתים בגילאי 25–49 היו גברים.<ref name=":3" />

בתקופת הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה-70 וכהונתו של אריאל שרון כאלוף פיקוד דרום, הוביל שרון מדיניות של טרנספר, במהלכה הובלו בכל שבוע במשאיות תושבים מעזה לגבול ירדן–ישראל באזור הערבה והועברו בכפייה לירדן. יצחק איני עבאדי היה מושל רצועת עזה באותה עת, וביקש ממשה דיין להורות לשרון להפסיק מדיניות זו.

בעוד שבשנות ה-70 וה-80 ההגירה הייתה לרוב אינדיבידואלית, בשנות ה-90 היא כללה משפחות שלמות. לרוב הבעלים היגרו ראשונים, ונשותיהם הצטרפו אליהם זמן קצר לאחר מכן. בדרך כלל חזרו הנשים והילדים לאחר שהות מוגבלת של מספר שנים, מתוך רצון לגדל את הילדים בדרך מסורתית ולשמור על זהותם הלאומית.<ref name=":4"></ref><ref name=":5"></ref> אחרים חוזרים על מנת להתחתן או משום שחוזה עבודתם הסתיים.<ref name=":5" />

== מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה ==

לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה בשנת 2007 הטילו ישראל ומצרים סגר על הרצועה. תחת חמאס עלתה האבטלה ברצועה לכ-40% בממוצע, ובקרב הצעירים כ-70%<ref></ref>, כ-60% מתחת לקו העוני והעדר תקווה הובילו לנטישת הרצועה<ref name=":8" />, אולם אין מידע מדויק לגבי ממדי ההגירה.<ref></ref><ref name=":6"></ref><ref name=":7"></ref><ref></ref> על פי המרכז למורשת המודיעין יצאו מהרצועה מ-2007 עד 2023 כ-250–350 אלף תושבים<ref></ref><ref name=":8"></ref>. לעומת זאת, על פי ספר העובדות העולמי, היה שיעור ההגירה מהרצועה בשנים הללו 0–0.5%.<ref></ref>

== מלחמת חרבות ברזל ==
במהלך מלחמת חרבות ברזל מצרים סגרה את הגבול עם הרצועה כך שלא התאפשר לפלסטינים לצאת מהרצועה.<ref></ref><ref></ref> בעקבות המלחמה נעקרו מבתיהם יותר מ-80% מתושבי הרצועה – כ-1.9 מיליון איש.<ref></ref> במקביל הועלו בישראל הצעות ל"הגירה מרצון" של פלסטינים.<ref></ref> למשל, מסמך של משרד המודיעין בראשות גילה גמליאל ממליץ על עידוד הגירה של תושבי עזה לסיני. חברי ועדת החוץ והביטחון דני דנון (הליכוד) ורם בן ברק (יש עתיד), פרסמו מאמר בעיתון "וול סטריט ג'ורנל", בו קראו לגבש תוכנית שתאפשר הגירת פליטים מרצועת עזה למדינות שיסכימו לקלוט אותם<ref></ref>. בינואר 2024 הודיעה קנדה כי תאפשר 1,000 ויזות ומקלט בקנדה לשלוש שנים לקרובי משפחה של פלסטינים בעלי אזרחות קנדית.<ref></ref>

במאי 2024 אמר דיאב אל-לוח, שגריר הרשות הפלסטינית במצרים, שלהערכתו כ-100,000 מתושבי עזה עברו באופן זמני למצרים במהלך המלחמה, וביקש להנפיק עבורם אישורי שהייה שיהיו בתוקף עד שיוכלו לשוב לביתם. ממשל ביידן הודיע כי הוא שוקל קבלת פליטים פלסטיניים מרצועת עזה שיש להם קרובי משפחה בעלי אזרחות אמריקאית, במעמד פליט.

== קישורים חיצוניים ==
* 
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:רצועת עזה
קטגוריה:הגירה