OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
ביבליומאניה

ביבליומאניה היא הפרעה נפשית טורדנית-כפייתית שהלוקים בה מתאווים לספרים, לגעת בהם, להריחם, לצבור אותם, לרכוש אותם או להשיגם בדרכים אחרות באופן בלתי נשלט עד כדי פגיעה של ממש בבריאותם או בקשריהם החברתיים.

את ההפרעה תיאר לראשונה הרופא ג'ון פריאר (1761–1815).

בניגוד לביבליופיליה, שהיא אהבת ספרים נורמלית, רכישת כמות גדולה של ספרים, מעבר ליכולתו הסבירה של אדם ליהנות מהם ובהתעלם משיקולים כלכליים ושיקולי אחסון יכולה להצביע על ביבליומאניה.

הפרעות קרובות לביבליומאניה הן ביבליופאגיה (תאווה לאכילת ספרים), ביבליוקלפטומניה (תאווה לגנבת ספרים) וביבליותאפיה (תאווה לקבורת ספרים).

==בתרבות==
בסרט "תאוריית הקשר", ג'רי פלטשר סובל מביבליומאניה ומוכרח לקנות את הספר "התפסן בשדה השיפון" של ג'יי די סלינג'ר כדי "לחוש נורמלי שוב".

==קישורים חיצוניים==

* ראם בר, [https://web.archive.org/web/20090903040157/http://www.snark.co.il/bibliokleptomania/bibliokleptomania.htm ביבליומניה וביבליוקלפטומניה], אתר snark

*
קטגוריה:הפרעות נפשיות והתנהגותיות
הוצאת ראובן מס

הוצאת ראובן מס היא הוצאת ספרים עברית.

את ההוצאה ייסד ראובן מס בשנת 1927, לאחר שרכש הוצאת ספרים עברית בברלין, בשם "ילקוט".

בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, נמלט ראובן מס לארץ ישראל והקים את ההוצאה בירושלים. עם נפילת בנו, דני מס, מפקד מחלקת הל"ה, בשנת 1948 ייסד לזכרו את סדרת הספרים "ספריית דני למדע פופולרי", בה יצאו 84 ספרים בענפי מדע שונים.

ההוצאה מתמקדת בספרי עיון בהגות יהודית ולימודי ארץ ישראל, לשון עברית, אמנות פלסטית, לוחות שנה ועוד. בנוסף משמשת ההוצאה כמרכז איתור והפצה של ספרים עבריים וכתבי עת לתפוצות.

מאז שנות ה-70 מנהל את ההוצאה נכדו של ראובן, אורן מס, בנו של יונתן מס.

ההוצאה יושבת ברחוב רמב"ן בשכונת רחביה בירושלים.

==לקריאה נוספת==
* ראובן מס, 30 שנה להוצאת ראובן מס, ירושלים תשכ"ג.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
*
* 

ראובן מס
*
ראובן מס
קטגוריה:ירושלים: חברות
קטגוריה:מוסררה
קטגוריה:ירושלים: תקשורת
קטגוריה:ישראל: חברות שהוקמו ב-1927
אורה ורד ג'מילי

אורה ורד ג'מילי (נולדה ב-1934) הייתה מלכת היופי של ישראל לשנת 1952, מלכת היופי השלישית.

==ביוגרפיה==
ורד ג'מילי נולדה בתימן ועלתה לישראל במסגרת מבצע מרבד הקסמים. בגיל שמונה עשרה זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל והשתתפה בתחרות מיס תבל הראשונה (מיס תבל 1952). אחרי התחרות נסעה מחוץ לישראל, מטעם משלחת שחקרה את מצבם של יהודי תימן, חזרה לישראל ושירתה בצה"ל בחיל האוויר. אחרי השחרור עבדה כדיילת ב'אל על', ובמהלך חופשה בארצות הברית הכירה את ארווין גינזבורג, בן למשפחה יהודית עשירה מפלורידה. בשנת 1964 השניים נישאו, עברו להתגורר בפורט לודרדייל שבפלורידה, והביאו לעולם שני ילדים, היא הרבתה להתנדב בארגונים כמו ההסתדרות הציונית העולמית, אורט עולמי, ויצו ובארגונים יהודיים נוספים.

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.ynet.co.il/home/0,7340,L-1010,00.html מלכות היופי של שנות ה-50], באתר ynet

קטגוריה:מלכות היופי
קטגוריה:דיילות אל על
קטגוריה:דיילי אל על
קטגוריה:עולות לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:משתתפות בתחרות מיס תבל 1952
קטגוריה:ישראליות ילידות תימן
קטגוריה:ישראלים ילידי תימן
קטגוריה:מהגרות מישראל לארצות הברית
קטגוריה:מהגרים מישראל לארצות הברית
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1934
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1934
אלימלך שפירא (תל אביב)

הרב אלימלך שפירא (תרע"ב, 1912 - כ"ח באלול תשנ"ז, 30 בספטמבר 1997) היה האדמו"ר מפיאסצנה-גרודז'יסק.

==ביוגרפיה==
נולד בפולין לרב ישעיהו שפירא, "האדמו"ר החלוץ" ולחיה שרה בת האדמו"ר נתן נחום הכהן רבינוביץ מקרמילוב. נקרא על שם סבו רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק, מצאצאי המגיד מקוז'ניץ, דור שישי לר' אלימלך מליז'נסק ה"נועם אלימלך".

ב-1924 עלה כילד עם אמו לארץ ישראל להתאחד עם אביו שכבר התגורר בירושלים, בשכונת הבוכרים. למד בישיבות "מאה שערים", "עץ חיים" וישיבת מרכז הרב. לאחר שנים עבר עם אביו לתל אביב. באוגוסט 1938 נסע עם אביו לפולין, שם נישא לבלומה צפורה בת יעקב דוד קאליש מוורקא (נפטרה ב' באייר ה'תש"ן) ושב לישראל עם אשתו ואביו אחרי חצי שנה. בשואה נספה דודו רבי קלונימוס קלמיש שפירא והוא הוכתר במקומו כאדמו"ר מפיאסצנה.

הרב שפירא היה פעיל בהגנה והיה ממייסדי הפלוגה הדתית בה. עם הקמת המדינה התגייס הרב לצבא, והיה ממייסדי וממקימי השירות הדתי. 

בתל אביב קיבץ צעירים דתיים למסגרת שנודעה לאחר מכן כ"ארגון הצעירים ללימודי היהדות של תל אביב והסביבה". בין חידושי הארגון: הקפות שמחת תורה ברחובה של עיר, שיעורי תורה ודעת לצעירים ומסיבות "ליל שבת" רבות משתתפים. כשלאחר השיעור או ההרצאה התורנית, יצאו לרחובות העיר בשירי שבת, הנהיג את היציאה בריקודים לעבר אמירת שירת הים בחוף תל אביב, כאשר תהלוכת הרוקדים והמזמרים עם מתפללי בית מדרשו מרחוב הרצל ועד חוף הים, שם התחברו לריקודי תנועות הנוער<ref>מידע אישי של בנו, ישעיהו שפירא, שהשתתף באירוע השנתי הזה.</ref>. עוד ייסד את ישיבת הערב לנוער "[https://www.nli.org.il/he/newspapers/hzh/1955/01/21/01/article/75 חזון ישעיהו]"<ref></ref> בתי הספר קבעו חוגים תורניים בהלכה ואגדה במסגרת זו. במשך השנים התרכזו סביבו משרידי החסידים לבית גרודז'סק-פיאסצנה-קוז'ניץ-וורקא וענפיהם. לאחר פטירת רבי אברהם אלימלך שפירא מגרודז'יסק-ירושלים הוכתר גם כאדמו"ר מגרודז'יסק ובברכת האדמו"ר בעל ה"בית ישראל" מחסידות גור. את דברי התורה בזמן עריכת "השולחנות" אמר בעברית.

עם פרישתו מעבודת בית הדין הרבני בתל אביב, נוסד בית מדרשו ברחוב סוקולוב 80, בצפון תל אביב. הוא ייסד שם כולל לפנסיונרים וכולל לאברכים בשם "הכשרת אברכים". הוא ראה חשיבות רבה בההדרת ספרי אבותיו, שחלקם ראו אור עוד קודם לכן. בין הספרים שההדיר: "אש קודש", "חובת התלמידים", "הכשרת אברכים", "מאור ושמש", "דברי אלימלך", "באר משה" ועוד.

נפטר בכ"ח באלול ה'תשנ"ז ונטמן סמוך לרעייתו בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים.

==משפחתו==
* אחיו הצעיר הוא השר לשעבר יוסף (יוסקה) שפירא ז"ל.
* בנו הבכור הוא הרב דוד שפירא, רב שכונת בית הכרם בירושלים.
* בן נוסף הוא ישעיהו שפירא, גמלאי שעוסק בפעילות חינוכית ושימש כ 20 שנה כמנהל בית הספר האזורי בגוש עציון והקים את 'מנוף' - מסגרת לימודית בשיתוף מכללה ירושלים לקבלת תעודת ניהול בית ספר.
** נכדיו, בניו של ישעיהו שפירא, הם אמוץ שפירא, הרב ד"ר הראל שפירא, מייסד ומנהל פורטל הדף היומי וד"ר גליה שלוסברג (אשתו של יואב שלוסברג, חתן התנ"ך העולמי תשמ"ו מפיק חידוני תנ"ך ומחבר שאלות לחידוני התנ"ך העולמיים). 
* בנו הצעיר, הרב קלמן מנחם שפירא, מונה לאחר פטירתו כממשיכו, ולו בית מדרש "אש קודש" ברמת בית שמש. 

== קישורים חיצוניים ==
.

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרי ישיבת עץ חיים
אלימלך
קטגוריה:אדמו"רי בית קוז'ניץ
קטגוריה:תל אביב-יפו: אדמו"רים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות נחלת יצחק
קטגוריה:בוגרי ישיבת מרכז הרב
קטגוריה:תל אביב-יפו: רבנים
קטגוריה:זוכי פרס הרב אונטרמן
קטגוריה:בוגרי הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1912
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1997
קשב לשירה

קשב לשירה היא הוצאת ספרים ישראלית המיועדת להוצאת ספרי שירה וספרים על שירה ועל משוררים.

== היסטוריה ==
ההוצאה נוסדה בשנת 1997 בתל אביב על ידי המשורר והמתרגם רפי וייכרט בשותפות עם המשוררים משה דור וגיורא לשם. ההוצאה הוציאה בתחילה בעיקר תרגומים משירת העולם, בהם תרגומים ראשונים לעברית משל המשוררים איוון לאליץ' , תומאס טראנסטרומר, תדאוש רוז'ביץ' ואליזבת בישופ, וכן תרגומי משוררים צרפתיים (גיום אפולינר, ארתור רמבו ועוד) שהותקנו על ידי משה בן שאול, תרגומים מספרדית של טל ניצן, משוודית של גלית חזן-רוקם ומפולנית של רפי וייכרט ודוד וינפלד (ובמיוחד תרגומי המשוררת הפולנית כלת פרס נובל לספרות, ויסלבה שימבורסקה). וינפלד שימש גם זמן קצר כעורך בהוצאה.

בהמשך הוציאו בהוצאה מספריהם גם משוררים ישראלים בולטים כטוביה ריבנר, אריה סיון, רחל חלפי, שלמה אביו, אורי ברנשטיין, צביקה שטרנפלד, קובי נסים, ענת שרון בלייס, קרן קוך ועוד. במשך הזמן הצטרפו למערכת ההוצאה ישראל הר, יעקב הולנדר, עודד פלד, רונן סוניס.

ההוצאה מארגנת אירועי קריאת שירה הן בתל אביב והן מחוצה לה.

בין הספרים שיצאו לאור "קשב לשירה" במשך השנים, היו:

בשנת 2004 הוציאה לאור את ספרו של המשורר הנורווגי אולב האוגה "הנהר שמעבר לפיורד", בתרגום סבינה מסג וחנה מאי-סוונדל.

בשנת 2008 הוציאה לאור את הספר "קולות מן הים האחר: שירת נשים ערביות בת זמננו", בעריכת עמי אלעד בוסקילה.

בשנת 2012 הוציאה לאור את הספר "לידה אחרת" אסוף שירים של המשוררת האיראנית פורוע' פרוח'זאד, בתרגום סיון בלסלב. באותה שנה הוציאה גם ספרו של מרואן מח'ול "ארץ הפסיפלורה העצובה".

בשנת 2015 הוציאה לאור את הספר "מחמוד דרוויש: חמישים שנות שירה", עריכה ותרגום של ראובן שניר.

בשנת 2016 הוציאה לאור את הספר "הצלב והורד", מבחר של שירה לטינית מימי הביניים בתרגום עמינדב דיקמן. באותה שנה גם פורסם הספר "בסוף כל המסעות" של המשורר העיראקי פאדל אל-עזאווי.

בשנת 2021 הוציאה לאור את הספר "רסיסים יוניים", מחבר של שירים שתרגם מיוונית עמינדב דיקמן.

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:הוצאות ספרים בישראל
קטגוריה:שירה עברית
קטגוריה:ישראל: חברות שהוקמו ב-1997
צ'אנדריאן 1

צ'נדריאן 1 (בסנסקריט चंद्रयान-१; מילולית - רכב הירח 1) היא גשושית הודית לחקר הירח ששוגרה על ידי הארגון ההודי לחקר החלל (ISRO) באוקטובר 2008 ופעלה עד לאוגוסט 2009. המשימה כללה מקפת ירחית וגשושית התרסקות (MIP). צ'אנדריאן 1 היוותה דחיפה משמעותית לתעשייה ההודית ול.

צ'אנדריאן 1 שוגרה על גבי משגר PSLV C11 ממרכז החלל סאטיש דאוון שבאנדרה פרדש, כ-80 ק"מ צפונית לצ'נאי, ב-22 באוקטובר 2008, בשעה 00:52 UTC, ונכנסה בהצלחה למסלול סביב הירח ב-8 בנובמבר 2008. ב-14 בנובמבר שוחררה גשושית ההתרסקות על הירח - ה-MIP, אשר פגעה בקוטב הדרומי של הירח בצורה מבוקרת, והפכה את הודו לאומה הרביעית שהגיעה אל קרקע הירח. MIP רוסקה סמוך ל בשעה 20:31 UTC וגרמה להתרוממות ענן אבק וסלעים ירחיים שנותחו על מנת לאתר קיומם של מים במצב קרח על הירח.

עלות הפרויקט כולו מוערכת בכ-3.86 מיליארד רופי שהם כ-90 מיליון דולר.

במשך תקופה של שנתיים, הייתה החללית אמורה לבצע סקר מקיף של פני הירח ולהשלים מפת מאפיינים כימיים שלו, וליצור מפה טופוגרפית תלת־ממדית של פניו. אזורי הקטבים היו אזורים בעלי עניין מיוחד משום שהם עשויים להכיל מים בצורת קרח.

לאחר שעברה מספר תקלות טכניות כולל כישלון גלאי הכוכבים ובעיות תרמיות, חדלה צ'אנדריאן 1 לשדר לכדור הארץ ב-29 באוגוסט 2009. זמן קצר לאחר מכן הודיעה ISRO רשמית כי המשימה הסתיימה. צ'אנדריאן פעלה למשך 312 יום, כאשר הייתה אמורה לעבוד במשך שנתיים. למרות זאת, כ-95% ממטרות המשימה הושלמו. בין הישגי המשימה ניתן למנות את גילוין של מולקולות מים באדמת הירח.

==מטרות המשימה==
מטרות המשימה, כפי שפורסמו, היו:
* לפתח, לבנות ולשגר גשושית למסלול סביב הירח על גבי משגר תוצרת הודו.
* ליצור אטלס תלת־ממדי של כל פני הירח.
* ליצור מפה כימית ומינרלית של פני הירח, עם דגש על מיפוי מגנזיום, אלומיניום, צורן, סידן, ברזל, טיטניום, רדון, אורניום ותוריום.
* לבחון את התרסקות ה-MIP על קרקע הירח כהכנה לנחיתות רכות עתידיות על הירח.

==מבנה החללית==
החללית נבנתה בצורת קובייה באורך, גובה ורוחב של כ-1.5 מטרים. בשיגור היא שקלה 1,380 ק"ג כאשר מתוכם 523 ק"ג הם החללית עצמה ו-152 ק"ג ה-MIP. הכוח החשמלי הופק על לוח סולארי בגודל 2.15 על 1.8 מטרים שסיפק עד 750 ואט. כמו כן נשאה עליה החללית בטריה נטענת ששימשה את החללית בזמן שהייתה מוסתרת מהשמש על ידי הירח. מערכת ההנעה כללה מנוע אחד בעל דחף של 440 ניוטון ו-8 מנועים בעלי דחף של 22 ניוטון. הדלק אוחסן בשני מיכלי 390 ליטר. החללית ניווטה ויוצבה בעזרת שני גלאי כוכבים, גירוסקופ, ו-4 . התקשורת בוצעה באמצעות אנטנה פרבולית בקוטר 70 ס"מ.

הציוד המדעי שנשאה החללית כלל מכשירי חישה מרחוק בתחום האור הנראה, האינפרה-אדום הקרוב, וקרני X רכות וקשות. המשימה נשאה עימה 11 כלים מדעיים: חמישה מתוכם פותחו על ידי הודו וששת האחרים הם מתנת סוכנויות חלל אחרות: נאס"א, סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל והתעופה הבולגרית, שהועלו על החללית ללא תשלום.

==ראו גם==

* סלן
* צ'אנג-אה 1
* LCROSS

==קישורים חיצוניים==
* 
* [http://www.isro.org/chandrayaan/htmls/home.htm המשימה באתר סוכנות החלל ההודית] .
* [https://web.archive.org/web/20110425063215/http://solarsystem.nasa.gov/missions/profile.cfm?Sort=Target&Target=Moon&MCode=Chandrayaan פרופיל המשימה] באתר נאס"א .
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:לוויינים
קטגוריה:תוכנית החלל ההודית
קטגוריה:משימות לחקר הירח
עקד

סמל ההוצאה
עֵקֶד (גם "עקד לשירה", "עקד ספרים", בעבר "עקד-פסיפס" ובימינו "בית עקד") היא הוצאת ספרים ישראלית, מבין הוצאות הספרים הראשונות והוותיקות בישראל. על כותבי ההוצאה נמנים משוררים וסופרים המהווים את בסיס הספרות הישראלית העכשווית, זוכי פרסים ואף חתני פרס ישראל (כדוגמת אנדה עמיר פינקרפלד, טוביה ריבנר, מאיר ויזלטיר וארז ביטון). בראשית דרכה הייתה מיועדת בעיקר לשירה אך כיום ההוצאה פעילה במגוון רחב של תחומים: סיפורת, שירה, עיון וילדים. מקור השם "בית עקד ספרים", כינוי קדום לספרייה.
סמל ההוצאה בשנות ה-60.

==ספרי ההוצאה ופעילותה==
ההוצאה נוסדה בתל אביב בשנת 1958 על ידי איתמר יעוז-קסט, ששימש כעורך הראשי, ואחותו מריצה רוסמן. ההוצאה קמה כמסגרת עבור משוררים ומתרגמי שירה. בהמשך הושם דגש בעיקר על יצירה הקשורה בשואה ובנושאים יהודיים. בהוצאה יצאו למעלה מ-2,000 כותרים, רובם ספרי שירה ומיעוטם ספרים העוסקים ביהדות ובשואה ומחקרים, בהם התמחתה רעייתו פרופסור חנה יעוז-קסט. כיום ההוצאה פורשת חסותה על סופרים ומשוררים בישראל ומחוצה לה במגוון תחומי הספרות. ספרים רבים שראו אור בהוצאת 'עקד' זכו להכרה נרחבת, וחלקם נכללים במסגרת תוכניות הלימודים לספרות בבתי הספר ובמוסדות אקדמיים בישראל ובמדינות נוספות. ההוצאה מנוהלת בידי בתו של יעוז-קסט, ד"ר שילהב קסט.

==כתבי עת ופעילויות נוספות==
בשנת 1960 החל לצאת הרבעון "עקד לשירה" בעריכתו של איתמר יעוז-קסט. היה זה כתב העת הראשון בעברית שיוחד לשירה בלבד. כתב העת יצא עד 1973, ובמהלך שנות ה-70 יצא בתבנית של שנתון (כל שנתון נקרא "ספר עקד").

החל משנת 1989 החל לצאת בעקד כתב העת "פסיפס".

ברוב שנות קיום ההוצאה התקיימו במרתף בית ההוצאה ברחוב בר-כוכבא 29 בתל אביב ערבי קריאת שירה ודיונים על ספרות ("מרתף עקד"). במקום התקיימה גם גלריה לאמנות.

ההוצאה הוציאה ספרים גם בשם "מרתף 29" (למשל, ספרו הראשון של אילן שיינפלד) ו"טרקלין".

==פיצול ההוצאה==
בשנת 1996 פרשה מריצה רוסמן מהוצאת עקד המקורית והקימה את הוצאת "טרקלין" אשר הוציאה ספרים גם תחת השמות "חלונות" ו"גוונים".

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שירה עברית
קטגוריה:הוצאות ספרים בישראל
קטגוריה:ישראל: חברות שהוקמו ב-1958
חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין)

חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין), התשנ"ז-1997 מיועד להגנה על עובדים המתלוננים על שחיתות במקום עבודתם. על פי ההגדרות שבחוק, הכוונה להגנה על חושף שחיתות שהתלונן על הפרת חוק או תקנות במקום העבודה או בקשר למקום העבודה, ולגבי גופים ציבוריים, גם על פגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין.

החוק אוסר על מעביד לפטר עובד, או לפגוע בעבודתו, על שום שהגיש תלונה נגד מעבידו או נגד עובד אחר של אותו מעביד, או שסייע לעובד אחר בקשר להגשת תלונה. במקרה של הפרת החוק, החוק מסמיך את בית הדין לעבודה ליתן צו מניעה נגד פיטורים או פגיעה בתנאי העבודה, וכן לפסוק לעובד פיצויים. בנוסף, האיסור לפגוע בחושפי שחיתות הוא גם פלילי, והעובר עליו צפוי לעונש מאסר של עד שלוש שנים.

==ראו גם==
*מיה קוך

== קישורים חיצוניים ==
* 
* 
* למקרה בו נפסקו לעובד פיצויים בשיעור 250,000 ש"ח בגין הפרת חוק זה, ראה את פסק דינו של בית הדין הארצי לעבודה שניתן ב[http://www.glima.info/verdicts/11-3-2013.pdf ע"ע 61646-10-10, ע"ע 19605-11-10, יאיר בן שמעון - מדינת ישראל; ביום 11.3.2013]. פסיקה דומה ניתנה ב[http://www.glima.info/verdicts/5-3-2014.pdf ע"ע 17365-11-11, ג'קלין סויסה - עיריית יהוד; ביום 5.3.14].

הגנה על עובדים
קטגוריה:ישראל: מאבק בשחיתות
קטגוריה:הכנסת הארבע עשרה: חקיקה
קטגוריה:1997 בישראל
מלון ניו-המפשייר

מלון ניו המפשייר הוא הרומן החמישי של הסופר האמריקאי ג'ון אירווינג. הספר יצא לאור בשנת 1981, והוא אחד מספריו המצליחים של אירווינג. הספר תורגם לעברית בשנת 1984 על ידי חיים גליקשטיין ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן.

==הדמויות והתמה==
הרומן הוא רומן התבגרות, המתאר את קורותיה של משפחה אמריקאית מנקודת מבטו של הבן ג'ון, יליד 1942 (כאירווינג עצמו וכדמויות אחרות בספריו). אב המשפחה, אדם בעל חלומות, מקים בית מלון כושל בעיירת מולדתו דארי שבניו המפשייר, מדינה דלילת אוכלוסין בצפון מזרח ארצות הברית. חלומותיו של האב מובילים אותו ואת משפחתו לניהול מלון נוסף בווינה, ולבסוף מלון אחרון במדינת מיין שבארצות הברית. כל המלונות נקראים מלון ניו המפשייר וכולם כושלים מבחינה כלכלית, ירודים באיכותם - או שניהם גם יחד.

תפאורה זו הפכה את התבגרותם של חמשת ילדי משפחת ברי לבלתי שגרתית. דמויות אקצנטריות ובלתי שגרתיות כמו דובים (אמיתיים ומזויפים), זונות, טרוריסטים מהפכנים, עיוורים, ננסים, הומוסקסואלים, ולסביות מלווים את התבגרותם של הילדים. אירועים נוספים המוכרים מספריו של אירווינג מצויים גם כאן, ובשפע: אונס, מוות של בני משפחה קרובים, גילוי עריות, הצלחה ספרותית. אישיותם יוצאת הדופן של כל אחד מהאחים, יחד עם התמורות הדרמטיות של חייהם יוצרים הווי משפחתי מיוחד ובלתי נשכח.

הסיפר (נרטיב) העיקרי של הרומן הוא חלומות והתמודדות עם התנפצותם. נושא בולט נוסף המלווה את הסיפור הוא מעשה האונס ונסיונותיהם של קורבנותיו להמשיך בחייהם לאחריו.

בשנת 1984 עובד הרומן לסרט קולנוע בבימויו של טוני ריצ'רדסון, בכיכובם של ג'ודי פוסטר, ורוב לאו.

==לקריאה נוספת== 
* מלון ניו המפשייר, תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה ביתן, 1984.

==קישורים חיצוניים==
*
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ספרי ג'ון אירווינג
קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרי 1981
קטגוריה:ספרי זמורה ביתן
ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ

ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ (באנגלית: G.I. Joe: Rise of Cobra; ג'י. איי. ג'ו: עליית הקוברה) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2009 המבוסס על הזיכיון "ג'י. איי. ג'ו" (אשר כולל חוברות קומיקס, סדרות טלוויזיה מצוירות, צעצועים ומוצרים נלווים אחרים). הסרט בוים על ידי , הופק על ידי לורנזו די בונאבנטורה ונכתב על ידי סטיורט בייטי, על בסיס תסריט משנת 1998 מאת ג'ון פול קיי. בעת יציאתו לקולנוע בארצות הברית, הסרט קיבל תגובות מעורבות מצד המבקרים, אך זכה להכנסות גבוהות ביום פתיחתו.

==תקציר העלילה==
עלילת הסרט מתרחשת עשר שנים בעתיד, ותתמקד במלחמתה של יחידת כח המחץ, יחידת עילית של לוחמי קומנדו מארצות הברית וברית נאט"ו בארגון טרור בינלאומי בשם "קוברה" אשר יעודו הסופי להשתלט על העולם.
הסרט מציג את האירועים שקדמו להקמת יחידת "כוח המחץ" והקמת ארגון קוברה. עלילת הסרט תתנהל בין השאר באזור הארקטי, פריז, מוסקבה, וושינגטון די. סי., אוסטרליה וסהרה.

== הדמויות הראשיות ==
===כח המחץ===
* דיוק (צ'נינג טייטום) - סמ"ר קונרד האוזר. מפקד חוליה ושני בהיררכית הארגון.
* גנרל נץ (דניס קווייד) - קלייטון אברנאת'י. מפקד היחידה וגנרל.
* סקרלט (רייצ'ל ניקולס) - סמלת שאנה מ. או'הארה. משק"ית מודיעין ומומחית באמנויות הלחימה.
* עיני נחש (ריי פארק) - מומחה באומניות הלחימה. בעל חרב נינג'ה. לובש מדים שחורים ומסכה על מנת להסתיר את פניו שהושחתו במהלך אחד הקרבות. החבר של סקרלט.
* ריפקורד (מרלון ויינס) - וולאס וימס. מפקד אחד הצוותים ביחידה. הוא מאוהב בסקרלט, אף על פי שהיא מתעלמת ממנו, והוא איננו מבין שהיא נמצאת במערכת יחסים עם עיני נחש.
* הבי דיוטי (אדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה) - למונט מוריס. מומחה בתפעול נשק.
* ברייקר (סעיד טגמאוי) - אלווין קיבי. מומחה לציוד תקשורת.
* קאבר גירל (קרולינה קורקובה) - קורטני קריגר. האסיסטנטית של גנרל נץ.

===ארגון קוברה===
* דסטרו (כריסטופר אקלסטון) - ג'יימס מקולן דסטרו, השני בהיררכית קוברה ואף הוא מכסה את פניו במסכת פלדה כסופה.
* מפקד קוברה (ג'וזף גורדון-לוויט) - מנהיג ארגון קוברה, פניו מכוסות תמיד במסכה כחולה מבד, פלסטיק או ברזל. אויבם המושבע של "כח המחץ", הנבל הראשי של הסרט.
* הברונית (סיינה מילר) - הברונית היא חוליית הפיקוד הראשונה של מפקד קוברה, ראש תחום המודיעין בארגון והשנייה בהיררכיה הארגונית. לברונית כישורי חבלה, איסוף מודיעין, צליפה, ירי לטווח קרוב ואף הוכשרה כטייסת קרב. נקשרה לדסטרו בקשר רומנטי.
* צל ענן (לי ביונג-הון) - תומאס אראשיקייג'. נינג'ה. מתמחה באמנויות הלחימה. אויבו המושבע של עיני נחש.
* זארטן (ארנולד ווסלו) - מנהיג חוליית הדרדנוקס. מרגל ומתנקש בכיר.

==קישורים חיצוניים==
* 

* 

קטגוריה:סרטי 2009
קטגוריה:סרטי פעולה אמריקאיים
קטגוריה:סרטים מבוססי סדרות טלוויזיה
קטגוריה:סרטי פרמאונט
סטיב מנדנדה

סטיב מַנְדַנְדָה (בצרפתית: Steve Mandanda, נולד ב-25 במרץ 1985 בקינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) הוא כדורגלן צרפתי יליד קונגו המשחק בעמדת השוער בסטאד ראן.
== קריירה ==
מנדנדה התחיל את הקריירה במועדון הנוער של קבוצת הכדורגל לה האבר בשנת 2001 ובשנת 2005 הוא עבר למועדון הבוגר של הקבוצה. ב-5 במרץ 2008 חתם מנדנדה במרסיי לארבע שנים. ב-1 ביולי 2016 חתם בקריסטל פאלאס האנגלית. ב-11 ביולי 2017 חזר לאחר עונה לאולימפיק מרסיי. ב-6 ביולי 2022 חתם בסטאד ריימס. בנוסף שיחק מנדנדה במשחקי יורו 2008.

מנדנדה שיחק מספר משחקים עם נבחרת צרפת עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21 2006 עד שעבר לנבחרת הבוגרת. בנבחרת הבוגרת שיחק מנדנדה באליפות אירופה ובמוקדמות מונדיאל 2010.

נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.

למנדנדה שלושה אחים קטנים, אשר משחקים כשוערים גם כן. המוכר מהם הוא פרפאיט המשחק כשוערה של נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.

== קישורים חיצוניים ==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:כדורגלנים צרפתים
קטגוריה:שוערי כדורגל צרפתים
קטגוריה:כדורגלני לה האבר
קטגוריה:כדורגלני אולימפיק מרסיי
קטגוריה:כדורגלני קריסטל פאלאס
קטגוריה:כדורגלני סטאד רן
קטגוריה:קינשאסה: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני נבחרת צרפת
קטגוריה:כדורגלני יורו 2008
קטגוריה:כדורגלני מונדיאל 2010
קטגוריה:כדורגלני יורו 2012
קטגוריה:כדורגלני יורו 2016
קטגוריה:כדורגלני מונדיאל 2018
קטגוריה:כדורגלני יורו 2020
קטגוריה:כדורגלני מונדיאל 2022
קטגוריה:צרפתים שמוצאם מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1985
ג'ובאני אנימוצ'ה

ג'ובאני אנימוצ'ה (באיטלקית: Giovanni Animuccia, סביבות 1520 – 20 במרץ 1571) היה מלחין איטלקי בן תקופת הרנסאנס. הוא היה מבני תקופתו הנודעים ביותר של פלסטרינה באסכולה הרומאית והטביע את חותמו בפיתוח הלאודה הפוליפוני של רומא.

==ביוגרפיה==
אמינוצ'ה נולד בפירנצה. לבקשת פיליפו נרי חיבר מספר לאודי – מזמורי הלל, לשירה אחרי טקס התפילה. מעשה זה הקנה לו באופן מקרי מעמד של חשיבות בתולדות המוזיקה, כיוון שביצועם באוראטורי של סן פיליפו קידם (עם התפרקות אסכולות ההלחנה של המאה ה-16) את הצורות המוקדמות של ה"אורטוריה", שאינן מתקשרות לפסיונים הגרגוריאניים-פוליפוניים. סן פיליפו התלהב כל כך מאנימוצ'ה, עד שהצהיר כי ראה את נשמת חברו מתעופפת ועולה השמיימה.

בשנת 1555 מונה אנימוצ'ה למאסטרו די קאפלה בכנסיית פטרוס הקדוש – משרה שבה החזיק עד מותו בשנת 1571. מחליפו היה פלסטרינה, שהיה ידידו וכנראה תלמידו.

כתב היד של רבים מחיבוריו של אנימוצ'ה עודנו שמור בספריית הוותיקן. יצירותיו העיקריות שיצאו לאור היו Madrigali e Motetti a quattro e cinque voci ("מדריגלים ומוטטים בארבעה ובחמישה קולות") (ונציה, 1548) ו-Il primo Libra di Messe ("ספר המיסות הראשון") רומא, 1567). מתוך ספר זה נטל ג'ובאני בטיסטה מרטיני שתי דוגמאות בשביל Saggio di Contrapunto שלו. מיסה מתוך "ספר המיסות הראשון" על הקנטו פרמו של המזמור Conditor alme siderum יצאה לאור בתיווי מודרני ב-Anthologie des maîtres religieux primitifs של Chanteurs de Saint Gervais. היצירה נושאת אופי אציל וחגיגי והייתה יכולה להיחשב ליצירה גדולה אלמלא חספוס מסוים, המעיד יותר על רישול מאשר על ארכאיות.

פאולו אנימוצ'ה, אחיו של ג'ובאני, נודע גם הוא כמלחין; פטיס אומר עליו, כיכ מאסטרו די קאפלה בבאזיליקה של סנט ג'ון לאטרן מאמצע ינואר 1550 עד 1552 וכי מת בשנת 1563.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:מלחינים מתקופת הרנסאנס
קטגוריה:מלחיני מוזיקה כנסייתית
קטגוריה:האסכולה הרומאית
קטגוריה:מלחיני מדריגלים
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-16
קטגוריה:ילידי 1520
קטגוריה:נפטרים ב-1571
פאולו בלאסיו

פאולו בלאסיו (באיטלקית: Paolo Bellasio, 20 במאי 1554 - 10 ביולי 1594) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס. מקובל לראות בו חבר באסכולה הרומאית, אף כי בשונה משאר חברי הקבוצה, נראה שכתב רק מדריגלים.

==ביוגרפיה==
אין כמעט מידע על ראשית חייו. הוא נולד בוורונה, חי ועבד ברומא ב-1582 בשירותו של החשמן פיליפו בונקומפאני ואת השנה שלאחריה עשה במסעות ברחבי קלבריה, כנראה בחיפוש משרה כנגן עוגב. בשנים 1584 ו-1585 מילא מספר משרות חלקיות בכנסיות שונות ברומא. קתדרלת אורבייטו שכרה את שירותיו בשנת 1587 אך הוא לא נשאר שם זמן רב וכבר בשנת 1589 חזר לוורונה. בראשית שנות ה-90' של המאה ה-16 חזר לרומא מסיבות שאינן ידועות ושם נפטר. לפי הכתובת על מצבתו, האפיפיור קלמנס השמיני העניק לו את התואר "אביר דורבן הזהב".

בלאסיו הוציא לאור חמישה ספרי מדריגלים, הכתובים במיומנות, בניב קונטרפונקטי שמרני. נוסף לכך כתב ספר וילאנלות, הכולל תפקיד ללאוטה, וכן קבוצת קנצונטות. מוזיקת הקודש בולטת בהיעדרה בכתביו, תופעה מוזרה במיוחד אצל רומאי בסוף המאה ה-16, אם כי אפשר שחלק מיצירותיו אבדו עם השנים.

== לקריאה נוספת ==
<div style="direction: ltr;">
* Patricia Ann Myers, "Paolo Bellasio", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers., 1980. 
* Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. 
</div>

* פטרישה אן מאיירס, "פאולו בלאסיו", ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן 1980.
* גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות' 1954

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:מלחינים מתקופת הרנסאנס
קטגוריה:נגני עוגב איטלקים
קטגוריה:האסכולה הרומאית
קטגוריה:מלחיני מדריגלים
קטגוריה:ילידי 1554
קטגוריה:נפטרים ב-1594
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-16
אנטוניו צ'יפרה

אנטוניו צ'יפרה (באיטלקית: Antonio Cifra, 1584 - 2 באוקטובר 1629) היה מלחין איטלקי מן האסכולה הרומאית בתקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק. הוא היה מחשובי המלחינים בתקופת המעבר מסגנון הרנסאנס לזה של הבארוק וכתב מוזיקה בשני הניבים.

== חייו ==
צ'יפרה נולד בטראצ'ינה. הוא למד אצל ג'ובאני ברנרדינו נאנינו בשנות ה-90' של המאה ה-16. משנת 1605 עד 1607 כיהן כמנהל מוזיקלי בסמינר הרומאי ומשנת 1608 עד 1609 החזיק באותה משרה בקולג' הגרמני ברומא. בשנת 1609 התמנה למאסטרו די קאפלה בבזיליקת הבית הקדוש בלורטו ובמשרה זו התמיד עד יומו האחרון. קשרי התרבות בין לורטו לרומא היו אמיצים (הואיל ולורטו הייתה אתר עלייה לרגל), וצ'יפרה קיים קשר מתמיד עם מלחינים ברומא במשך תקופה זו. סמוך לסוף חייו השתתף בכמה אירועי מוזיקה גדולים ברומא, ביניהם תפילת ערבית חגיגית בכנסיית פטרוס הקדוש, שבה ניצח על אחת המקהלות.

צ'יפרה היה מלחין פורה, שהוציא 45 מיצירותיו לאור, בהן מזמורי תהילים, מוטטים, תחינות, "סקרצי סאקרי", מיסות, מוטטים פוליכוראליים ושירי קודש, לצד מוזיקה חילונית הכוללות מדריגלים בצורות הא'קאפלה הרנסאנסית והקונצ'רטנטו הבארוקית.

מבחינה סגנונית, המוזיקה של צ'יפרה נעה בין מיסות בסגנון ג'ובאני פלסטרינה, תוך שימוש רב בהומופוניה (כרצון ועידת הקונטרה-רפורמציה של טרנטו, שדרשה לצמצם את השכלולים הפוליפוניים עד למינימום כדי לאפשר ביטוי ברור וצלול של הטקסט), ליצירות מתקדמות יותר בסגנון הוונציאני. הוא השתמש גם בטכניקת המונודיה, שלידתה בצפון איטליה, לכמה מן המדריגלים שלו לקול סולו. כמה מן המדריגלים שלו בסגנון קונצ'רטנטו דומים ולקנטטות קטנות ואפשר לראותם כמבשרי הפיתוח הזה, שהחל להופיע סמוך למועד מותו.

צ'יפרה היה גם אחד המלחינים המעטים מאוד שהושפעו מן הכרומטיות המופלגת של קרלו ג'זואלדו. אף כי צ'יפרה לא אימץ את הטכניקה ליצירות רבות, גם לא לזמן רב, הוא הוציא לאור ספר מדריגלים, הנראים כהעתקים יזומים של סגנון ג'זואלדו ( Madrigali concertati libro quinto משנת 1621). למדריגלים הללו השתמש ב-18 מן הטקסטים של ג'זואלדו עצמו

==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
* Articles "Antonio Cifra", "Carlo Gesualdo" in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. 
</div>

* ערכים "אנטוניו ציפרה", "קרלו ג'זואלדו" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן 1980.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:מלחינים מתקופת הרנסאנס
קטגוריה:מלחינים מתקופת הבארוק
קטגוריה:האסכולה הרומאית
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-16
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-17
קטגוריה:ילידי 1584
קטגוריה:נפטרים ב-1629
מאייר (פירושונים)

קטגוריה:שמות משפחה יהודיים
קטגוריה:שמות משפחה גרמניים
קטגוריה:שמות משפחה שמבוססים על השם מאיר
קטגוריה:שמות משפחה לפי עיסוק
דיאון

ערי הדקאפוליס מופיעות בשחור
דיאון (או בשמותיה האחרים אדון או קפיתוליאס) היא עיר עתיקה ששכנה בעבר הירדן והייתה חלק מערי הדקאפוליס. מיקומה המדויק של העיר עדיין נתון במחלוקת אבל מקובל לחשוב שהיא שכנה ליד העיר אירביד בירדן באתר הנקרא בית ראס או באתר הנקרא (אל)היש.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:דקאפוליס
קטגוריה:ירדן: ערים רומיות

en:Dion, Palestine
קנטה

ערי הדקאפוליס מסומנות בשחור
קנטה היא עיר מהתקופה הרומאית שהיוותה חלק מהדקאפוליס. שרידי העיר נמצאים בדרום סוריה, כשבעה ק"מ צפונית מזרחית לא-סווידא. כיום יש במקום כפר דרוזי בשם קנוואת (בערבית: قنوات). העיר ממוקמת בגובה של 1,200 מטרים מעל פני הים.

==היסטוריה==
במקרא מוזכרת עיר בשם קנת, ששכנה באותו אזור בנחלת שבט מנשה. חוות יאיר שכנו בחבל ארגב המקראי, באזור הבשן:

יוסף בן-מתתיהו הזכיר את העיר כזירת קרבות בין כוחותיו של המלך הורדוס לבין הערבים. העיר הייתה חלק מהקבוצה של ערי הדקאפוליס, ערים לא יהודיות שקיבלו אוטונומיה יחסית בתוך פרובינקיית יהודה הרומאית. במאה ה-1 לספירה סופחה העיר לפרובינקיה הרומית של סוריה. עם צמיחת הנצרות באזור, סופחה קנטה לפרובינקיה ערביה הרומית. קנטה נכבשה על ידי כוחות מוסלמיים ב-637, לאחר שהייתה מרכז נוצרי חשוב. העיר הדרדרה במהלך השנים עד שבמאה ה-9 הייתה לא יותר מכפר קטן ועני.

==אתרים==
שרידי מקדש [[הליוס, 1865; איור בספרו של ג'וזאיה לזלי פורטר, "ערי הענק של הבשן"]]
הריסות העיר משתרעות על שטח שאורכו 1500 מטרים ורוחבו 750 מטרים. בין העתיקות ניתן למצוא גשר רומאי ותיאטרון חצוב בסלע עם תשעה נדבכים של מושבים, ותזמורת בקוטר של תשעה עשר מטרים. בנוסף, ניתן למצוא בעתיקות העיר נימפאום, אקוודוקט, מקדש גדול עם סטיו ושורות עמודים, ומקדש לאל השמש (הליוס) שבחזיתו שורת עמודים כפולה.

האתר, הידוע בשמו סאראי או סאראיה ("ארמון" בערבית), מתוארך לסביבות המאה ה-2 והיה בתחילה מקדש. במאה הרביעית או החמישית לספירה, הפך האתר לבזיליקה נוצרית. אורכו של המבנה 22 מטרים, והוא כולל סטיו עמודים ועוד אטריום עם שמונה עשר עמודים.
==ראו גם==
* קנת

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:דקאפוליס
קטגוריה:ירדן: אתרים ארכאולוגיים
רפנה

ערי הדקאפוליס מסומנות בשחור
רפנה היא עיר מהתקופה הרומאית שהשתייכה, על פי פליניוס הזקן, לקבוצת הערים הידועות כדקאפוליס. 
חוקרים אחרים כתלמי ושירר גרעו את רפנה מהרשימה, והוסיפו את אבילה. לכן יש המזהים את העיר כאבילה, אתר ארכאולוגי הנמצא מצפון לאירביד, בקרבת נהר הירמוך.

ישעיהו פרס, וחוקרים נוספים זיהו אותו עם רפון, ופרס גם כתב שיש לזהות אותו עם א-רפָה, שמצפון לעיר דרעא שבסוריה. בין החוקרים שתמכו בדעה זו: William Ewing ו.

ברפון התנהל קרב בין כוחותיו של יהודה המכבי, שנחלץ לעזרת יהודי דתימה, ובין כוחות יווניים בפיקודו של טימותיאוס, שהסתיים בניצחונו של יהודה.

בתקופה הרומאית שכנו במקום בסיסי הלגיון השלישי גאליקה (החל משנת 218) והלגיון השנים עשר פולמינטה.

==לקריאה נוספת==
* 
==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:דקאפוליס
קטגוריה:ירדן: ערים רומיות
אנדי סלבה

אנדי סלבה (באיטלקית: Andy Selva; נולד ב־25 במאי 1976 ברומא שבאיטליה) הוא כדורגלן עבר סן מרינזי ששיחק בעמדת החלוץ.

== קריירה ==
סלבה נחשב לאחד מטובי הכדורגלנים הסן מרינזים בהיסטוריה (ביחד עם מירקו ג'נארי ומאסימו בוניני). במדי הנבחרת הופיע 62 פעמים בהם כבש שמונה שערים, והוא מלך השערים של נבחרתו. אחד מהשערים של סלבה נכבש במשחק ידידות מול נבחרת ליכטנשטיין, שהסתיים בתוצאה 0-1 לטובת סן מרינו, והיה לניצחון הראשון של הנבחרת. השער האחרון במדי הנבחרת כבש סילבה נגד סלובקיה במסגרת מוקדמות למונדיאל.

סלבה שיחק בקבוצות מהליגות הנמוכות של איטליה לאורך כל הקריירה שלו, והיה אחד מהשחקנים המרכזיים שסייעו לססואולו להעפיל לסרייה ב' לראשונה בתולדותיה. לאחר מכן עבר לשחק בהלאס ורונה.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.fsgc.sm/sources/template.asp?id=1091 עמוד הסגל הנוכחי של נבחרת סן מרינו]

קטגוריה:כדורגלנים איטלקים
קטגוריה:כדורגלנים סן מרינזים
קטגוריה:חלוצי כדורגל איטלקים
קטגוריה:חלוצי כדורגל סן מרינזים
קטגוריה:רומא: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני לאטינה
קטגוריה:כדורגלני גרוסטו
קטגוריה:כדורגלני ספאל
קטגוריה:כדורגלני פדובה
קטגוריה:כדורגלני ססואולו
קטגוריה:כדורגלני הלאס ורונה
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1976
חותמת נלווית

החותמת הנלווית שיצר ג'ורג' ו. לין
חותמת נלווית היא כיתוב מודפס על גבי מעטפה או גלויה על מנת לזכור אירוע. אירועים לדוגמה הם טיסה ראשונה בקו כלשהו או הסופר בול. חותמות נלוות משמשות גם חברות פרטיות או את הממשלה לאירועי מעטפת היום הראשון.

מעטפת יום ראשון ראשונה בעלת חותמת נלווית יוצרה על ידי הבולאי הנודע ג'ורג' ו. לין בשנת 1923.

עיצוב חותמת נלווית היא אומנות. החותמות מיוצרות במגוון שיטות ביניהן ציור או צביעה ישירות על גבי המעטפה, חריטה, ליטוגרפיה או הדפסת לייזר. 

== ראו גם ==
* מעטפת יום ראשון

קטגוריה:בולאות
רוממה (חיפה)

רחוב פלמ"ח, בכניסה לרוממה הישנה
רוממה היא שכונה על רכס הכרמל בחיפה, מהשכונות הסובבות את אחוזת שמואל. היא נמצאת לצדה של פרשת דרכים מרכזית, כשממערבה מרכז אחוזה, מצפונה נחל ורדיה ושכונת ורדיה, ממזרחה נווה שאנן וואדי רושמיה ומדרומה רמת אלמוגי. רוממה בנויה משתי תת-שכונות הנמצאות על שתי גבעות סמוכות, שביניהן חוצצת דרך פיק"א, המקשרת את אחוזה עם נווה שאנן. תת-השכונות הן רוממה הישנה ורוממה החדשה, ובשם קיבוצי הן מכונות "הרוממות". עורקי התנועה המשרתים אותן, ציר פיק"א-חנקין ודרך רופין (שנסללה באמצע שנות ה-30 משכונת הדר), נפגשים בכיכר אליזבט (על שם אליזבת, מלכת הבלגים).

כמו שכונות אחרות על הכרמל, גם רוממה מוקפת בוואדיות מוריקים. בדומה לרוממה הירושלמית, גם השכונה החיפנית קיבלה את שמה, שלקוח מספר תהילים, בשל מיקומה הנישא.

== רוממה הישנה ==
נקודת תצפית ברחוב הפלמ"ח בשכונת רוממה הישנה בחיפה, משקיפה על דרך פיק"א שכונת רוממה החדשה ו[[היכל הספורט רוממה חיפה]]
רוממה הישנה, הצפונית, גובלת במזרח בוואדי רושמיה, בצפון בוורדיה ובמערב באחוזה. השטח שעליו היא יושבת, שנודע בשנות ה-20 של המאה ה-20 כ"אדמת רושמיה", נחכר על ידי "הכשרת היישוב" ופותח על ידה במרץ. כבר בראשית העשור הוחלט לבסס עליו נקודת גרעין קבע שתהיה בעלת אופי חקלאי, ולשטח הועברה קבוצת עבודה שעסקה בסלילה ובעבודות ייעור. ב-1925 הועברו לשם צריפי קבוצת העבודה, וחבריה גרו במקום שלוש שנים. הזיכיון לפיתוח ותכנון לצורך בינוי נמסר רק ב-1934, ולאחר מאבק משפטי ארוך – בשנת 1946 – החלו השיכונים הראשונים להיבנות על ידי "ועד הדר הכרמל" על האדמות שהיו בבעלות הכשרת היישוב, "סולל בונה - בוני חיפה" וחברות נוספות. עם תחילת הבנייה שונה שם האזור לרוממה. בראשיתה אוכלסה השכונה בעיקר על ידי עולי העלייה החמישית מגרמניה; היום זוהי שכונת מעמד-ביניים מובהקת שרוב בתיה הם בעלי 3–4 קומות.

בתיה של רוממה נבנו בסטנדרט בנייה גבוה. בשכונה נמצא היכל הספורט העירוני, שנבנה ב-1976, ובו מתקיימים תחרויות ספורט ומופעי אמנות. לא הרחק משם שוכן בית הספר היסודי "בן-גוריון", שקיבל הסמכה כ"בית ספר ירוק" ו"בית ספר קהילתי". בלב השכונה עומד מלון "מרום". עוד במרכז השכונה, באתר הנקרא "ראש מיה", נמצאים שרידיו של המבצר הצלבני רושמיה. בחפירות ארכאולוגיות שנעשו במקום בראשות ד"ר משה פראוסניץ נמצאו שרידים מהתקופה הרומית ומתקופת החשמונאים. בראש מיה נמצא אתר הנצחה: "חורשת הבנים" ואנדרטה, לזכר הנופלים בני רוממה.

ב-31 במרץ 2002, בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, בוצע פיגוע התאבדות במסעדת מצה בכביש רופין הסמוך לשכונה, שגבה את חייהם של 16 סועדים.

== רוממה החדשה ==
רוממה החדשה (שבפי עיריית חיפה נקראת "רמת בן-גוריון") נבנתה מדרום לרוממה הוותיקה על גבעה גבוהה יותר בסוף שנות ה-60. השכונה היא משכנם של המרכז ליהדות מתקדמת "אור חדש", בית ספר יסודי משולב "ניגונים-רוממה", מרכז מסחרי גדול ומבנה מעונות סטודנטים של אוניברסיטת חיפה. יש בה מספר גדול של רבי-קומות.

בגל השרפות בישראל שהתרחש בנובמבר 2016, נפגעו בתים רבים בשכונה, כולל פגיעה בבית הספר היסודי רוממה.

=== גבעת אורנים ===

בפאתי רוממה החדשה נבנתה בסוף המאה ה-20 שכונה קטנה בשם "גבעת אורנים" שמיצבה עצמה כשכונת יוקרה.

== ראו גם ==
[[היכל הספורט רוממה]]
* פרשת רוממה

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

*
קטגוריה:חיפה: שכונות
קטגוריה:רובע רמות הכרמל
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן שלמה גלעד
מקום (אלבום)

מקום הוא אלבומו ה-14 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי משנת 1982.
== הפקה ==
לאחר הצלחת אלבומו "חצות" מ-1981, אסף ארצי 11 שירים המתאפיינים בסגנון "שירי ארץ ישראל". בין השירים הבולטים באלבום: "הרדופים ליד החוף", "אני נושא עמי" (שיר שהוקלט בהופעה חיה, ונמשך למעלה מ-7 דקות, בליווי גיטרה אקוסטית בנגינת דני רובס שליווה את ארצי בהופעותיו באותה תקופה), "אומרים ישנה ארץ", והדואט עם המוזיקאית אסתר שמיר בשיר אהבה מפוכח וקודר, "ברית לא מותרת", ששמיר כתבה והלחינה ומאוחר יותר הקליטה אותו לבדה עבור תקליט שדרים.

באלבום התארחו הנגנים דני רובס, גרי אקשטיין, אלון הלל ומשה לוי. בדומה לאלבומים שהוציא בשנות ה-70 האלבום כולל שלושה שירים שהולחנו לטקסטים מאת המשורר נתן יונתן. ארצי עצמו הלחין חמישה משירי האלבום.

== רשימת רצועות ==

==קרדיטים==
*שלמה ארצי: שירה, קולות רקע
*גרי אקשטיין: גיטרות חשמליות
*דני רובס: גיטרות אקוסטיות
*אלון הילל: תופים וכלי הקשה
*אלון נדל: בס
*משה לוי: פסנתר, פסנתר חשמלי, סינתיסייזר
*שם טוב לוי: חליליות, הקלטה
*סמדר שזר: אבוב
*מאיר ישראל: כלי הקשה
*איתן שפירא: אקורדיון
*נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית: כינורות
*שמואל אחיעזר: קלרינט
*טליה מנזה: קונטרבס
*דרור אדלר: מפוחית פה
*אורי צור: בסון
*אלחנן ברגמן, יורם אלפרין: צ'לו
*האנסמבל לכלי פריטה, מאיה שפייה: מנדולינה
*אנטולי קרופניק, יוסף רבין: קרן יער
*גרי אקשטיין: גיטרות, גיטרה חשמלית
*יאיר שרגאי: עיבודים והפקה מוזיקלית
*אסתר שמיר: שירה, לחן ומילים ל"ברית לא מותרת" (שיר מס' 10)
*הוקלט באולפני "טריטון" אפריל-ספטמבר 1982
*איתמר גפני: טכנאי הקלטה
*יואב שדמה: עוזר טכנאי
*יעקב מורנו: חיתוך התקליט
*מיכה קירשנר: צילום העטיפה
*יקי קאופמן: עיצוב עטיפת האלבום

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.discogs.com/שלמה-ארצי-Shlomo-Artzi-מקום-A-Place/release/8460561 האלבום] באתר Discogs
* [http://www.youtube.com/watch?v=hHKWIS5IREg הרדופים ליד החוף], מתוך ערוץ המוזיקה של הטלוויזיה החינוכית הישראלית באתר YouTube

קטגוריה:אלבומי 1982
קטגוריה:אלבומי שלמה ארצי
קטגוריה:אלבומים בעברית
קטגוריה:אלבומי חברת הד ארצי
מרכז (אלגברה)

באלגברה, המרכז של מבנה אלגברי הוא תת-מבנה, הכולל את האיברים המתחלפים עם כל האיברים במבנה. מקובל לסמן את המרכז של מבנה G באות <math>\,Z(G)</math>, מן המלה הגרמנית Zentrum, או בצירוף <math>\ \mbox{Cent}(G)</math>. באופן הזה מתקבל תת-מבנה שהוא קומוטטיבי בפני עצמו ומשתלב באופן פשוט יחסית עם המבנה המקורי, וכך אפשר להכניס כלים המתאימים לסיטואציה קומוטטיבית, גם כאשר המבנה שאותו חוקרים אינו כזה.

בדרך כלל המרכז כולל את האיברים a המקיימים את התנאי ax=xa לכל x; זוהי ההגדרה עבור חבורות ועבור חוגים. ההבדל העיקרי בין שני המקרים אינו בהגדרה, אלא בתכונות הבסיסיות, המובילות לתפקידים השונים שיש למרכז בתורת החבורות ובתורת החוגים. המרכז של חבורה הוא תמיד תת-חבורה נורמלית, אך הוא עשוי להיות טריוויאלי. מאידך, המרכז של חוג כמעט תמיד אינו אידיאל, אבל הוא כולל לפחות את תת-החוג הנוצר על ידי היחידה (כאשר מדובר בחוג עם יחידה).

באלגברות לי ההגדרה שונה, ומתאימה למרכז של האלגברה העוטפת: <math>\ Z(L) = \{a \in L: [a,x]=0 \ \forall x\in L\}</math>. שלא כמו במקרה האסוציאטיבי, המרכז הוא אידיאל של האלגברה L.

במבנים לא אסוציאטיביים, ובפרט באלגברות לא אסוציאטיביות, המרכז כולל רק איברים בגרעין, היינו איברים a שעבורם האסוציאטור מקיים <math>\ (a,x,y)=(x,a,y)=(x,y,a)=0</math> לכל x ו- y, ובנוסף שהם מתחלפים עם כל איבר באלגברה.

קטגוריה:אלגברה
פינגווין מגלן

זוג פינגווינים בתהליך חיזור
פינגווין מגלן (שם מדעי: Spheniscus magellanicus) הוא מין פינגווין הנפוץ בעיקר באמריקה הדרומית וחי בארגנטינה, איי צ'ילה ובאיי פוקלנד. זהו המין הנפוץ ביותר בסוג פינגווין החגורה שכולל גם את פינגווין שחור-רגל, פינגווין גלאפגוס ופינגווין הומבולדט.

== תיאור ==
פינגווין מגלן הוא פינגווין בינוני בגודלו. הפרטים גדלים לגובה של 61–76 סנטימטרים ושוקלים בין 2.7–6.5 קילוגרם, משקלם וגודלם של הזכרים רב יותר מהנקבות.

המבוגרים בעלי גבות שחורות ובטן לבנה, ושני פסים שחורים מהראש ומהחזה לכיוון מטה. ראשם שחור ופס לבן רחב חוצה מאחורי העין מסביב לאף ועד לסנטר. לעומת זה גוזלים ראשם אפור-כחול, החזה בצבע כחול עם קצת אפור, גבותיהם גם כן כחולות אפורות ועל רגליהם יש כתמים. בטבע פינגווינים אלה חיים על למעלה מ-25 שנה, בו בזמן שהיו חיים 30 שנה כשהיו בידי החוקרים.

כמו כלל הפינגווינים הם בעלי כנפיים חזקות, ויכולים לצבור מהירות גבוהה בשחייה.

במושבת מגלן בדרום ארגנטינה נצפתה בסתיו השרה של כל הנוצות (שכללה שלב שבו הפינגווינים חומים) והחלפתן בחדשות.

== תזונה וטורפים ==
פינגווין מגלן ניזונים בדרך כלל מדגים, דיונונים, קרילים וסרטנים אחרים ולעיתים אף מדוזות.

טורפיהם כוללים אריות ים, יסעור ענק, קטלן ובעיקר כלב ים נמרי. בעבר איים על הפינגווינים המתרבים גם שועל פוקלנדי שנכחד.

== רבייה ==
הפינגווינים מקננים בחופי ארגנטינה, בדרום צ'ילה ובאיי פוקלנד, בצפיפות של 20 קנים לכל 100 מ"ר. תקופת הדגירה נמשכת בין 39–42 יום וההורים מתחלקים בתפקיד בין 10–15 ימים. הפינגווינים מקננים כל שנה, והזכרים מכינים מחדש בכל פעם את המחילות. לעיתים הפינגווינים נעים צפונה אף למימי דרום פרו וברזיל.

== מצב שימור ==
מיליוני פריטים חיים בחופי ארגנטינה וצ'ילה, אבל המין קרוב לאיום (NT) בעיקר בגלל פגיעות האוכלוסיות לדלק שמגיע למושבות שלהם והורג כ-20,000 פרטים מבוגרים ו-22,000 פרטים צעירים מדי שנה בארגנטינה. סיבה נוספת היא הידללות הדגים באזור, וכן אריות ים שטורפים גוזלים ומבוגרים.

== קישורים חיצוניים ==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי יוהאן ריינהולד פורסטר
מגלן
קטגוריה:איי פוקלנד: עופות
קטגוריה:ארגנטינה: בעלי חיים אנדמיים
קטגוריה:צ'ילה: בעלי חיים אנדמיים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1781
איוואו אויאמה

אויאמה איוואו (ביפנית: 大山巌; 10 באוקטובר 1842 - 10 בדצמבר 1916) היה פילדמרשל בצבא יפן, גנרו ואחד המייסדים של צבא יפן הקיסרית.

==ראשית ימיו==
אויאמה נולד בקגושימה למשפחת סמוראים בהאן סצומה. כבן חסותו של טושימיצ'י אוקובו היווה חלק מהמאמצים להפלת שוגונות טוקוגאווה ובכך שיחק תפקיד מרכזי ברסטורציית מייג'י. שירת כמפקד החטיבה הראשונה במהלך מלחמת בושין. בקרב אייזו, היה מפקד כוחות הארטילריה של כוחות הצבא היפני הקיסרי שהוצבו בהר אודה. במהלך המצור, נפצע מירי של כוחות גרילה.

==ההמנון היפני==
בשנת 1869, ג'ון ויליאם פנטון, מנצח הלהקה צבאית הבריטית, שעבד אז ביוקוהמה, סיפר לחברי הלהקה הצבאית היפנית על ההמנון לאומי הבריטי, אלוהים, נצור את המלך, והדגיש את הצורך בהמנון לאומי עבור יפן. חברי הלהקה ביקשו מאויאמה, שהיה בקיא בספרות יפנית וסינית, לחבר מילים עבור מה שהיה לימים ההמנון היפני, הקימי גא יו.

==קריירה צבאית==
ב-1870 נשלח איוואו ללמוד באקדמיה הצבאית בסן סיר שבצרפת והיה המשקיף היפני הרשמי במלחמת צרפת–פרוסיה. כמו כן, שהה שלוש שנים בז'נבה במהלכן למד שפות וביניהן רוסית ברמה גבוהה. אויאמה הוא היפני הראשון המתועד שרכש ממוצרי לואי ויטון לאחר שקנה מזוודות במהלך שהותו בצרפת. לאחר שקודם לדרגת מייג'ור גנרל, שב לצרפת והמשיך את לימודיו. לאחר שובו ליפן, עסק בהקמת הצבא היפני הקיסרי, שלאחר זמן קצר עסק בדיכוי מרד סצומה, למרות שאויאמה ואחיו הבכור היו בני דודים של טקמורי סאיגו.

במלחמת סין–יפן הראשונה מונה אויאמה למפקדה בפועל של היחידה שנחתה בחצי האי ליאודונג ונלחמה בפורט ארתור.

עבור הישגיו הצבאיים הוענק לאויאמה התואר מרקיז ולאחר מכן קיבל את דרגת הפילדמרשל. במלחמת רוסיה–יפן מונה כמפקד הכוחות היפנים במנצ'וריה. לאחר ניצחונה של יפן במלחמה קיבל את תואר קזוקו קושאקו מהקיסר מייג'י.

==קריירה פוליטית==

אויאמה כיהן כשר המלחמה היפני וכרמטכ"ל צבא יפן. אויאמה כיהן גם כשומר חותם יפן.

==חייו האישיים==
אויאמה, שדיבר וכתב בכמה שפות אירופאיות באופן שוטף, חיבב גם ארכיטקטורה בסגנון אירופי. במהלך כהונתו כשר המלחמה, בנה בית בטוקיו שעוצב לפי מודל של טירה גרמנית. למרות שהיה מרוצה מהעיצוב, אשתו לא אהבה זאת כלל ודרשה שחדר הילדים יעוצב בסגנון יפני, על מנת שילדיו לא ישכחו את מורשתם היפנית. אשתו של אויאמה, הייתה אחת הנשים הראשונות שיצאו ללמוד מחוץ ליפן בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. היא שהתה בארצות הברית מספר שנים וסיימה בשנת את לימודיה בוואסר קולג' ב-1882.

בשנת 1906 הוענק לאויאמה אות מסדר ההצטיינות בידי המלך אדוארד השביעי. עיטורים נוספים שזכה להם הם אות מסדר דיית הזהב דרגה ראשונה ואות מסדר החרצית.

אויאמה נפטר בגיל 75 בשנת 1916. אויאמה היה איש גדול מבחינה פיזית ואכל ארוחות גדולות מאוד. כיום מייחסים את מותו לסיבוכים של מחלת הסוכרת.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:אישים במלחמת רוסיה–יפן
קטגוריה:מרשלים יפנים
קטגוריה:אבירי מסדר העיט השחור
קטגוריה:קצינים גדולים בלגיון הכבוד
קטגוריה:מעוטרי מסדר אוסמניה
קטגוריה:נפטרים מסוכרת
קטגוריה:ילידי 1842
קטגוריה:יפנים שנפטרו ב-1916
מקס עמנואל מנדלשטם

מקס עמנואל מנדלשטם
פגישה בין מנדלשטם ל[[הרצל בשנת 1903, באוסטריה.]]
מקס עמנואל מנדלשטם (ברוסית: Эммануил Макс Мандельшта́м) (16 במאי 1839 – 18 במרץ 1912, קייב) היה פעיל פוליטי יהודי-רוסי, מראשי הטריטוריאליסטים היהודים. מנהיג "חובבי ציון" ברוסיה בשנות ה-80 של המאה ה-19, רופא עיניים ומנהל בית החולים לרפואת עיניים בקייב.

== קורות חיים ==
מנדלשטם נולד באחת משתי קהילות זאגר שבצפון ליטא. אביו, משה יחזקאל מנדלשטם, היה רב הקהילות ריגה וקייב, ונטען כי אילן היוחסין שלו מגיע עד רש"י. אחותו, סופיה, היא אמה של רחל המשוררת.
למד גרמנית וצרפתית מאחיו הגדולים בנימין ולאון. בשנת 1850, בגיל 12, עבר עם אביו לווילנה ולמד שם בגימנסיה.
בשנת 1854 סיים את הגימנסיה בווילנה והחל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת טרטו.
המשיך באוניברסיטת חרקוב וסיים כרופא ב-1860.
היה הסטודנט היהודי הראשון לרפואה ברוסיה.

השתלם ברפואה כארבע שנים בבית החולים בעיר צ'רניהיב ומשם עבר לברלין ב-1864 על מנת להמשיך בלימודיו. שם למד רפואת עיניים אצל פרופ' פון גרפה (Albrecht von Graefe) ופתולוגיה אצל פרופ' רודולף וירכו.
המשיך בלימודים באוניברסיטת היידלברג אצל הרמן פון הלמהולץ ושימש משנת 1866 כעוזרו של אלכסנדר פגנשטכר (Alexander Pagenstecher) בבית החולים שלו לרפואת עיניים בוויסבאדן.

בשנת 1868 שב לרוסיה והשתקע בקייב.
מנדלשטם שימש כעוזרו של פינסקר וכך הכיר את הרצל. בספרו אלטנוילנד, יעד הרצל לבן דמותו הבדיוני ד"ר אייכנשטם את תפקיד הנשיא הראשון של החברה היהודית החדשה בארץ ישראל.
היה חבר הקונגרס הציוני (מהראשון עד השביעי), שימש כסגן יו"ר בקונגרס הציוני השני.
על אף היותו מראשוני חובבי ציון ועקב אמונתו בדחיפות מציאת פתרון טריטוריאלי ליהודים, בעיקר לאחר שנכח באירועי פוגרום בקייב ב-1905, פרש מההסתדרות הציונית אשר דחתה פתרון טריטוריאלי שאינו דווקא בארץ ישראל והצטרף להסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א).
מנדלשטאם ראה ביהודי מזרח אירופה אוכלוסייה מנוונת מבחינה גופנית ותרבותית שהגירה היא הדרך לשיקומה 
לאחר מכן ניהל את המשרד להגירה יהודית בקייב, שניסה להקים התיישבות יהודית במסגרת תוכנית גלווסטון בטקסס, ארצות הברית.
מקס מנדלשטם נפטר בקייב.
על שמו רחוב בתל אביב.

== לקריאה נוספת ==
*שמואל ליב ציטרון, לקסיקון ציוני, עמ' 413–414.
* Jüdisches Lexikon. Band 3. Jüdischer Verlag, Berlin 1929, Sp. 1360–1361.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 
* 
* [https://web.archive.org/web/20060622144927/http://herzl.haifa.ac.il/bemvoei.doc במבואי עיר ההרגה – מאה שנים לפוגרום קישינב], כנס באוניברסיטת חיפה, 27 במרץ 2003 
* [https://web.archive.org/web/20060622144639/http://herzl.haifa.ac.il/kenes_aliya_2.doc מאה שנה לעליה השנייה], כנס באוניברסיטת חיפה, 22 במרץ 2004 
* אורי מילשטיין, [http://www.e-mago.co.il/Editor/literature-1259.htm רחל המשוררת: מעצבת האליטות (חלק א')], באתר אימגו
*[https://thebank.org.il/mandelstamm-emanuel/ עמנואל מנדלשטם], באתר הבנק אוצר התיישבות היהודים
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:יהודים רוסים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חרקוב
קטגוריה:משתתפי הקונגרס הציוני העולמי הראשון
קטגוריה:משתתפי הקונגרס הציוני העולמי השני
קטגוריה:טריטוריאליזם
קטגוריה:ראשוני הציונות
קטגוריה:חובבי ציון
קטגוריה:רופאים יהודים
קטגוריה:רופאים רוסים
קטגוריה:רופאי עיניים יהודים
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1839
קטגוריה:נפטרים ב-1912
גיורא אנטמן

גיורא אנטמן (נולד ב-15 בנובמבר 1962) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.

==קריירה==
אנטמן החל לשחק כדורגל בגיל 9 בקבוצת הילדים של הפועל חיפה. בנעוריו שיחק בנבחרות הנוער השונות, וכשעלה לקבוצת הבוגרים הועדף על פניו השוער יעקב אסייג. כשעזב אסייג בתחילת עונת 1983/1984 הובא במקומו השוער בומה ויינברג שהוחזר לקבוצה לאחר שפרש ממשחק פעיל. באמצע העונה עזב אנטמן להפועל בית שאן שהייתה באותה עת בתחתית הליגה הארצית (אז הליגה השנייה). בתום העונה נשארה הקבוצה בליגה, ואנטמן שב להפועל חיפה. בעונת 1984/1985 סיימה הפועל חיפה במקום החמישי ואנטמן זכה בתואר "שוער העונה". בעונה שלאחר מכן הושעה בגלל דרישתו להעביר את משחקי הבית של הקבוצה חזרה לאצטדיון קריית חיים.

בעונת 1986/1987 הושאל אנטמן להפועל תל אביב. לאחר הפסד ליגה אחד הורד לספסל על ידי מאמנו דוד שווייצר, הוחלף באריה אלטר, ולאחר מכן עבר לשחק בהפועל עכו.

לקראת עונת 1987/1988 הציעה לו מכבי חיפה להצטרף לשורותיה במקום אבי רן שנהרג, אולם אנטמן כבר חתם על חוזה בהפועל באר שבע אותה אימן אז ניסים בכר. באר שבע דורגה בתום העונה במקום השלישי ואנטמן זכה בפעם השנייה בתואר "שוער העונה". בתום העונה עבר למכבי חיפה, ובמדיה שבר אנטמן שיא ישראלי כשלא ספג שער במשך 1,003 דקות רצופות (שיא שנשבר בעונת 2019/2020 על ידי דניאל טננבאום, שוער מכבי תל אביב). בתום אותה עונה זכתה הקבוצה באליפות. לאחר שתי עונות חזר לשמש שוער משנה, כשלקבוצה הובא שוער הרכש הרוסי ויקטור צ'אנוב. אנטמן שותף במשחקים ספורים ולאחר הזכייה בדאבל בעונת 1990/1991 עזב לבית"ר ירושלים מהליגה הארצית. אנטמן היה שותף לעליית בית"ר ירושלים בחזרה לליגה הראשונה, ובעקבות יכולתו הטובה אף זומן לנבחרת ישראל וערך בשורותיה שתי הופעות בינלאומיות.

כשתמה תקופת חוזהו בבית"ר ירושלים שב אנטמן להפועל חיפה בעונת 1992/1993, ממנה עבר להפועל כפר סבא בעונת 1993/1994. לאחר ירידת הקבוצה לליגה השנייה חזר לקדנציה שנייה בבית"ר ירושלים, ואת הקריירה סיים במכבי עכו ב-1996.

==לאחר הפרישה==
עם פרישתו עבר אנטמן קורס מאמני כדורגל, והחל לשמש מאמן שוערים במכבי חיפה. בין השוערים שהתאמנו תחתיו: ניר דוידוביץ', תום אלמדון, דודו אוואט, ואבי פרץ. ב-2012 מונה על ידי אלי גוטמן למאמן השוערים של נבחרת ישראל במקומו של אלכסנדר אובארוב, ולקראת עונת 2012/2013 עזב את מכבי חיפה, ועבר לשמש כמאמן השוערים של הפועל באר שבע. לאחר עונה אחת בבאר שבע, חזר אנטמן למכבי חיפה במאי 2013. ביוני 2017 סיים את תפקידו במועדון, ובספטמבר הצטרף לצוות האימון של קרלה בלסטרס בראשות רנה מלנסטיין. בינואר 2018 שב לתפקידו במכבי חיפה.

באוגוסט 2020 מונה אנטמן למאמן השוערים של מחלקת הנוער של הפועל רמת-גן.

==חיים אישים==
אנטמן מתגורר בקריית חיים. הוא גרוש ואב לשני בנים: ניב ואופק, שהפכו גם הם לשוערים. גיסתו היא איריס אנטמן, שוערת קבוצת הנשים של מכבי חיפה בשנות התשעים.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.football.org.il/national-team-list-games-by-player/?player_id=80525&national_team_id=3 עמוד השחקן של גיורא אנטמן] באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל

==הערות שוליים==

קטגוריה:שוערי כדורגל ישראלים
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ישראל
קטגוריה:כדורגלני הפועל חיפה
קטגוריה:כדורגלני הפועל תל אביב
קטגוריה:כדורגלני הפועל בית שאן
קטגוריה:כדורגלני הפועל עכו
קטגוריה:כדורגלני הפועל באר שבע
קטגוריה:כדורגלני מכבי חיפה
קטגוריה:כדורגלני בית"ר ירושלים
קטגוריה:כדורגלני הפועל כפר סבא
קטגוריה:כדורגלני מכבי עכו
קטגוריה:מאמני שוערים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1962