מיוריאל ביק

מיוריאל תמרה ביק (בגרמנית: Muriel Byck; 4 ביוני 1918 – 23 במאי 1944) הייתה סוכנת של ארגון המבצעים החשאיים של בריטניה (SOE) בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה. היא מתה מדלקת קרום המוח.

== ביוגרפיה ==

ביק הייתה בתם של יהודים רוסים, לובה באסיה (לבית גולינסקה) וז'אק איצקו ביק, שקיבלו שניהם אזרחות בריטית. היא נולדה ברובע אילינג בלונדון, אבל בילתה את רוב ילדותה בנסיעות ברחבי אירופה. היא התחנכה בצרפת ובגרמניה לפני שעברה חזרה ללונדון בשנת 1930<ref name=":0"></ref>. בין השנים 1923 עד 1924 היא גרה עם משפחתה בוויסבאדן, גרמניה<ref name=":1"></ref>. המשפחה עברה לצרפת בשנת 1926 והיא למדה בבית הספר בבית ספר תיכון לבנות סנט ז'רמן, צרפת, לפני שעברה לאנגליה בשנת 1930. באנגליה למדה ביק ב-תיכון הצרפתי בקנזינגטון, לונדון, שם היא קיבלה את תעודת הבגרות בשנת 1935. לאחר מכן המשיכה לאוניברסיטת ליל<ref name=":1" />. בשנות ה-40 הוריה התגרשו, כאשר אביה גר בניו יורק בארצות הברית ואמה עברה לטורקוואי, דבון, אנגליה כדי לגור עם בעלה החדש<ref name=":1" />. ביק עבדה כמזכירה מ-1936 עד 1938 בלונדון לפני שהפכה לעוזרת מנהל במה בתיאטרון השער. ב-1937<ref name=":3"></ref>. עם פרוץ המלחמה, היא הצטרפה לצלב האדום כעובדת בהתנדבות ולשירותי ההתנדבות לנשים (WVS)<ref name=":0" />. היא עברה לטורקוואי בשנת 1941, שם עבדה כפקידת רישום לאומית והייתה גם פקחית מטעם ארגון ההגנה על אזרחים מפני סכנת התקפות (ARP)<ref name=":0" />.

== ריגול ==
מיוריאל הצטרפה לחיל הנשים של חיל האוויר של בריטניה (WAAF) בדצמבר 1942 כפקידת חובות כלליות במשרד התיעוד, לאחר מכן הועלתה לדרגת קצין מדור. בזכות חינוכה האירופאי ויכולתה לדבר צרפתית וגרמנית, היא גויסה ל-SOE ב-1943<ref name=":0" /><ref name=":1" />. היא החלה הכשרה ראשונית בספטמבר 1943 בבית וינטרפולד, קראנלי, בסארי. מכאן המשיכה לאימונים פארא-צבאיים ב-מאובל לודג', מורר, אינברנסשייר עד אוקטובר ולאימון מפעילי אלחוט ב-פארק תים, אוקספורדשייר<ref name=":1" />. בנובמבר ודצמבר 1943. היא נבחרה על ידי מנהיג ההתנגדות הצרפתי פיליפ דה וומקור להיות המפעילה האלחוטית שלו<ref name=":2"></ref>. לאחר שלושה ניסיונות כושלים לטוס משדה התעופה בטמפפורד, ביק צנחה לתוך צרפת בליל ה-8/9 באפריל 1944 עם שלושה סוכני SOE נוספים: קפטן סטניסלב מקובסקי, קפטן סי.אס הדסון - שהיה המפקד שלה עד שהגיע דה וומקור - וקפטן ג'י.די. ג'ונס. היא עבדה ב-SOE במעגל פיתומות כמפעילת האלחוט, הכשירה את כל המפעילים האלחוטיים שגויסו במקום ויידעה את לונדון עם הפרטים על המתגייסים החדשים הללו כדי שיוכלו לקבל שמות קוד ומעמד. על ביק הוטל בנוסף להקים תיבות דואר למגע במקרה תקלה של השידור האלחוטי. שם הקוד שלה היה ויולט או מישל<ref name=":1" /><ref name=":2" />. ביק התאכסנה בבית בטוח בעיירה סלבריס בבעלותו של המתנגד הצרפתי אנטואן וינסנט. היא שלחה את השידורים שלה בחזרה לאנגליה מסככה מאחורי מוסך בלימוז' לשם הגיעו משאיות ומכוניות גרמניות לתיקונים<ref>ליאנה ג'ונס, אומץ שקט: סוכנות נשים בצרפתית ההתנגדות, לונדון, טרנס-וורלד מוציאים לאור בע"מ, 1990. </ref>. בזמן שהייתה במקום זה, היא עוררה את חשדו של חייל גרמני, אבל עד שהגסטאפו המקומי חזר ביק עברה למקום חדש. היא שינתה את סיפור הכיסוי שלה, והתחזתה למזכירה פריזאית בחופשת מחלה; כדי להסוות את פעילותה בלילה כשהיא שולחת הודעות ללונדון, היא אמרה שהיא צריכה לקחת תרופות כל כמה שעות אפילו בלילה. מאוחר יותר היא עברה שוב לביתו של נפח בוורנו<ref name=":3" />.

== מוות ==
ביק עבדה שעות ארוכות כמפעילת אלחוט, והייתה עייפה רוב הזמן. אולם כאשר התמוטטה בביתו של הנפח ואיבדה את הכרתה, היא נזקקה לטיפול רפואי דחוף. דה וומקור לקח אותה לרופא המוכר למחתרת; הרופא איבחן דלקת קרום המוח ואמר שאשפוז הוא הסיכוי היחיד שלה<ref name=":3" />. ההמלצה היוותה בעיה מכיוון שהגרמנים עקבו אחר האשפוזים בבתי החולים ובחנו בקפידה את המסמכים של כל האנשים שנכנסו. סיפור הכיסוי שהומצא היה שביק ודה וומקור (בתפקיד הדוד) פונה מפריז. ביק אושפזה בבית החולים ברומורנטין, כיום רומורנטין-לנתניי, אשר נוהל על ידי נזירות. היא קיבלה ניקור מותני<ref></ref>, אך נפטרה זמן קצר לאחר מכן ב-23 במאי 1944, בגיל 25 פחות מחודשיים לאחר שהגיעה לצרפת. היא נקברה בשם בדוי, ברומורנטין, קומונה ועיירה במחלקת לואר א-שר ובמשך שנים רבות טופל קברה על ידי אנשים מקומיים שגם ציינו את יום השנה למותה כגיבורת ההתנגדות<ref name=":3" />. וומקורט כמעט נעצר על ידי הגסטפו בהלווייתה. קברה של ביק הועבר מאוחר יותר לבית הקברות הצבאי בפורניק עבור הבריטים שאבדו במאמץ המלחמתי<ref name=":2" />.

== הנצחה ==
לאחר מותה ביק קיבלה את מדליית אוזכר בשדרים (Mentioned in Despatches) על פעילותה, והיא מונצחת באנדרטאות נייטסברידג' ו-ואלנסאי וכן באנדרטת המלחמה בליסי פרנסאי בקנסינגטון<ref name=":4"></ref>. שלט לזכרה, עם כתובת עברית, יוצאת דופן מספר יהושע, הוצב, בשנת 2014, על קיר הבית שבו התגוררה בטורקוואי במשך כמה שנים, על ידי החברה האזרחית של טורביי ואגודת ותיקי צבא יהודים בבריטניה (AJEX), המיוצגים על ידי ההיסטוריון מרטין שוגרמן והיא גם מוזכרת בספרו: "להילחם בחזרה"<ref name=":4" />. שמה מופיע על אנדרטת המלחמה בטיילת טורקוואי. ביק מונצחת במוזיאון הצבאי היהודי של אייאקס וגם בעיירה רומורנטין שבצרפת, שם נקברה במקור<ref name=":2" />. התצלום הצבעוני של מוריאל (שאבד מזמן), ותג ה-WAAF (שניהם נשמרו על ידי אמה לאחר מותה של ביק) התגלו בבית חברתה של אמה, גברת קריש. גברת קריש מתה בלונדון בשנת 2013 והפריטים נתרמו למוזיאון הצבאי היהודי בקמדן. ככל הנראה, גברת ביק הורתה להשמיד את המדליות של מוריאל לאחר מותה<ref name=":3" />; הן מעולם לא נמצאו.
{| class="wikitable" style="margin:1em auto; text-align:center;"
|כוכב 1939–1945
| כוכב צרפת וגרמניה
| מדליית מלחמה עם אוזכר בשדרים
|}

== ראו גם ==
* מנהיג הטייסת Beryl E. Escot, Mission Improbable: הצדעה לנשות RAF של SOE בצרפת בזמן המלחמה, לונדון, Patrick Stevens Limited, 1991..
* ליאן ג'ונס, אומץ שקט: סוכנות נשים בהתנגדות הצרפתית, לונדון, Transworld Publishers Ltd, 1990. מסת"ב 0-593-01663-7.
* [https://www.jewishvirtuallibrary.org/jsource/ww2/sugar2.html מרטין שוגרמן (ארכיון AJEX), בנותיה של יעל; מוריאל ביק ודניס בלוך]
* [https://www.rememberingthejewsofww2.com/wp-content/uploads/2020/09/BYCK-Paul-McCue.pdf סיפורה המקיף של מוריאל ביק] מאת פול מק'קיו.
* [https://www.rememberingthejewsofww2.com/wp-content/uploads/2021/03/Lament-for-Muriel.pdf קינה על מוריאל] מאת מרטין שוגרמן.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:יהודים אנגלים
קטגוריה:נפטרים מדלקת קרום המוח
קטגוריה:מרגלים יהודים
קטגוריה:מרגלות
קטגוריה:מרגלות שפעלו נגד גרמניה הנאצית
קטגוריה:מרגלים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1918
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1918
קטגוריה:נפטרות ב-1944
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1944