הדיוויזיה השביעית (אוסטרליה)

הדיוויזיה האוסטרלית השביעית הייתה דיוויזיית חי"ר של הצבא האוסטרלי. היא הוקמה בפברואר 1940 כדי לשרת במלחמת העולם השנייה, כחלק מהכוח האימפריאלי האוסטרלי השני (AIF 2). הדיוויזיה הוקמה כמו הסטנדרט הבריטי של תשעה גדודי חי"ר לכל דיוויזיה <ref>Dickens 2005, p. 367.</ref> והורכבה משתי חטיבות חדשות ושלושה מ-12 הגדודים המקוריים של הדיוויזיה השישית שיצרו את החטיבה השלישית. הדיוויזיה ידועה לעיתים בכינוי "השביעית השקטה", בשל תפיסה שהישגיה לא היו מוכרים, בהשוואה לשאר הדיוויזיות האוסטרליות. נראה שמקורה של אמונה זו הוא בצנזורה על חלקה של הדיוויזיה ה-7 בלחימה העזה במערכה בסוריה ולבנון ב-1941. <ref>Brune 2004, p. 48.</ref><ref name="James 2017">James 2017</ref> הדיוויזיה ה-7 יחד עם הדיוויזיות האוסטרליות ה-6 וה-9 היו הדיוויזיות היחידות ששירתו הן במזרח התיכון והן באזור דרום מערב האוקיינוס השקט. היא פורקה ב-1946, לאחר תום המלחמה.

== היסטוריה ==
=== הקמה ===
הדיוויזיה ה-7 הייתה הדיוויזיה השנייה שגויסה כחלק מה-AIF ה-2 בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה. האישור להקמת הדיוויזיה החדשה ניתן ב-28 בפברואר 1940 וב-4 באפריל מונה המפקד הראשון שלה, מייג'ור גנרל ג'ון לאווראק. <ref>Johnston 2005, p. 1.</ref> עם הקמת הדיוויזיה היא הייתה מורכבת משלוש חטיבות חי"ר: ה -19, ה-20 וה-21. מתוכם, ה-19 הוקמה בארץ ישראל והשתיים האחרות באוסטרליה. אולם ביוני 1940, החטיבה ה-19 הוחלפה בדיוויזיה על ידי החטיבה ה-18, שהתבססה אז בבריטניה, כחלק מחיל המצב כדי להתגונן מפני פלישה אפשרית לאותה מדינה על ידי הגרמנים בעקבות נפילת צרפת במסגרת הדיוויזיה ה-6.<ref name="Johnston2">Johnston 2005, p. 2.</ref> אולם זה היה קצר מועד, במשך החודש שלאחר מכן הדיוויזיה איבדה את החטיבה ה-18 וקיבלה את החטיבה ה-26 שעדיין התגבשה באוסטרליה. זה אפשר לדיוויזיה לבצע אימונים ביחד לפני היציאה למזרח התיכון באוקטובר 1940. בפברואר 1941 חלו שינויים נוספים בהרכב הדיוויזיה. החטיבות ה-20 ו-26 הועברו לדיוויזיה ה-9 ובתמורה קיבלה הדיוויזיה את החטיבות ה-18 וה-25. <ref>Johnston 2005, pp. 2–3.</ref>

=== צפון אפריקה והמזרח התיכון ===
עם הגעתה ל עברה הדיוויזיה אימונים בארץ ישראל ובמצרים לפני שהחטיבה ה-18 נשלחה לכבוש עמדה איטלקית בג'יראבוב. ההסתערות העיקרית נערכה על ידי גדוד 2/9 ב-21 במרץ, אם כי פלוגה מה-2/10 ומקלעים מה-2/12 סיפקו תמיכה. <ref>Johnston 2005, p. 22.</ref> עם אובדן של 15 הרוגים ו-71 פצועים,<ref name="Johnston250" /> כבשו האוסטרלים את המצודה יחד עם 36 כלי ארטילריה. <ref>Johnston 2005, p. 24.</ref> באפריל עברה החטיבה ה-18 מאלכסנדריה לטוברוק, <ref>Wilmot 1993, p. 80.</ref> שם מילאו אחר כך תפקיד הגנתי מוצלח במצור על טוברוק, ממאי עד אוגוסט 1941. <ref>Wilmot 1993, pp. 88, 150–151 and 280.</ref> בפעולות סביב טוברוק ספגה הדיוויזיה 135 הרוגים, 507 פצועים ו-29 שבויים.<ref name="Johnston250">Johnston 2005, p. 250.</ref>
חיילי גדוד 2/25 בביירות, ספטמבר 1941
בינתיים, שאר הדיוויזיה ה-7 היוו את עמוד השדרה של פלישת בעלות הברית ללבנון ולסוריה; עם כוחות בריטיים, הודים, צרפתים חופשיים וצ'כוסלובקים שהביסו את כוחות היבשה הצרפתיים של וישי במזרח התיכון בחודשים יוני ויולי. החל מ-8 ביוני התקדמה הדיוויזיה בשני צירים מרכזיים: החטיבה ה-21 נעה בכביש החוף מצור, חצתה את הליטני ונעה לכיוון צידון, בעוד שהחטיבה ה-25 התקדמה מזרחה ממטולה לכיוון מרג' עיון וג'זין. <ref>Johnston 2005, pp. 47 and 55.</ref> שתי החטיבות התקדמו בשני טורים. <ref>Johnston 2005, p. 56.</ref> השלב הראשוני של המתקפה הגיע לסיומו ב-15 ביוני כאשר צרפתים של וישי פתחו במתקפת נגד, פגעו במרג' עיון וכבשו אותה מחדש ואת מבצר ח'יאם. <ref>Johnston 2005, p. 61.</ref> ב-21 ביוני, גדוד 2/25 נכנס לדמשק ומבצר ח'יאם והכפר הסמוך לו, נכבשו מחדש על ידי האוסטרלים. <ref>Johnston 2005, pp. 63–64.</ref> עד 30 ביוני האוסטרלים כבשו מחדש את היוזמה והדיוויזיה ה-7 מסרה את הגזרה המרכזית לידי הבריטים. בעקבות זאת, הדיוויזיה התרכזה סביב ג'זין לפני שהתקדמה לעבר דאמור. <ref>Johnston 2005, p. 66.</ref> לאחר שהעיר נלכדה, המשיכה הדיוויזיה לכיוון ביירות, שנפלה ב-12 ביולי. <ref>Johnston 2005, p. 71.</ref>

באמצע יולי נכנסה לתוקף שביתת הנשק והדיוויזיה הועסקה בתפקידי חיל המצב לאורך אזור החוף, כאשר המטה בטריפולי. החטיבה ה-18 הצטרפה לדיוויזיה בספטמבר, ותפסה עמדות הגנה סביב חלב, כדי להתגונן מפני פלישה אפשרית של כוחות גרמנים דרך טורקיה. <ref>Johnston 2005, p. 75.</ref>

במהלך המערכה, שני אנשי הדיוויזיה ה-7 זכו בצלב ויקטוריה. אבדות הדיוויזיה בסוריה ובלבנון כללו 305 הרוגים, 796 פצועים ו-90 שבויים.

=== גינאה החדשה ===
בדצמבר 1941, כאשר הכוחות היפניים התקדמו במהירות בדרום-מזרח אסיה, הוחלט כי יש צורך בדיוויזיות ה-6 וה-7 כדי להגן על אוסטרליה. בתחילת ינואר 1942 עברה הדיוויזיה מסוריה, שם נטלו על עצמם את תפקידי חיל המצב, לארץ ישראל. ב-30 בינואר עלו כוחות הדיוויזיה על ספינות תובלה, כולל USS הר ורנון (AP-22) בסואץ כדי להתחיל את המסע חזרה לאוסטרליה <ref>Johnston 2005, p. 77.</ref> כחלק ממבצע אחות חורגת. הפרוסה על פני חמש שיירות, חזרתה של הדיוויזיה הייתה מדורגת. בשלב זה, ממשלת בריטניה ביקשה לשלוח את הדיוויזיה לבורמה כדי לסייע בבלימת גאות ההתקדמות היפנית על רנגון, אך ממשלת אוסטרליה דחתה את הבקשה.<ref name="Johnston79">Johnston 2005, p. 79.</ref> <ref>Keogh 1965, p. 130.</ref>
סטיוארט של גדוד השריון 2/6, מפגיזים את הפילבוקסים היפניים בהסתערות האחרונה על בונה. לטנק מותקן מקלע היורה כלפי מעלה, כדי לנקות את צמרות העצים מצלפים. (צלם: ג'ורג' סילק).]]
אף על פי כן, יחידות הדיוויזיה, המורכבים בעיקר מאנשי גדוד מקלעים 2/3, גדוד הנדסה 2/2 ופלוגת שדה 2/6, וכן חלק מאנשי תובלה וחובשים, באוניית התובלה "אורקייד" הופנו לג'אווה, ונלחמו שם לצד כוחות הולנדים, אך עד מהרה נשטפו. <ref>Johnston 2005, pp. 80–81.</ref> <ref>Wigmore 1957, p. 457.</ref> מבין האנשים הללו, ארבעה נהרגו, בעוד 206 הפכו לשבויי מלחמה. אולם עיקר הדיוויזיה נסעה ישר לאוסטרליה, והגיעה לאדלייד באמצע מרץ 1942. <ref>Johnston 2005, p. 81.</ref> בחודש שלאחר מכן, הדיוויזיה הועברה לניו סאות' ויילס, שם ניתנה לחיילים חופשה קצרה לפני שעברה לקווינסלנד. שם הם הוצבו בתפקידי הגנה והכשרה לאור האיום הנתפס של פלישה יפנית.<ref name="Johnston82">Johnston 2005, p. 82.</ref> באפריל הוקצתה הדיוויזיה לקורפוס הראשון, הארמייה הראשונה. באוגוסט, כשהמצב בגינאה החדשה החמיר, התקבלה ההחלטה לפרוס את הדיוויזיה ה-7.<ref name="Johnston82" /> החטיבה ה-21, בפיקודו של בריגדיר ארנולד פוטס, נשלחה לפורט מורסבי, משם יתקדמו כדי לסייע בתגבור יחידות המיליציה, כולל גדוד 39, שנלחמו במערכה על שביל קוקודה. <ref>Johnston 2005, p. 83.</ref>

במקביל, החטיבה ה-18, בפיקודו של בריגדיר ג'ורג' ווטן נשלחה למפרץ מילן. <ref>Johnston 2005, p. 84.</ref> <ref>Brune 2004, p. 279.</ref> יחד עם החטיבה ה-7 (יחידת מיליציה), מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וצוות הקרקע, <ref>Brune 2004, p. 273.</ref> וגדוד הנדסה אמריקאי, <ref>Brune 2004, p. 277.</ref> הם הגנו בהצלחה על שדה תעופה בקצה המזרחי של פפואה מהתקפה גדולה של כוחות נחיתה מיוחדים יפניים. הלחימה זכתה לכינוי קרב מפרץ מילן, והייתה התבוסה המוחלטת הראשונה של כוחות היבשה היפניים במלחמת העולם השנייה. <ref>Brune 2004, p. 392.</ref> רב"ט ג'ון פרנץ', מגדוד 2/9, זכה בצלב ויקטוריה לאחר מותו על מעשיו ב-4 בספטמבר 1942. <ref>Johnston 2005, pp. 91–92.</ref> חללי הדיוויזיה במפרץ מילן היו 126 הרוגים ו-182 פצועים.
Caboolture, קווינסלנד.]]
בינתיים, המערכה על שביל קוקודה הפכה לקרב אכזרי ונורא, הכולל קרבות עזים סביב קוקודה עצמה ובאיסוראווה, שם הוענק לטוראי ברוס קינגסברי, מגדוד 2/14, צלב ויקטוריה לאחר מותו על מעשיו ב-29 באוגוסט. <ref>Johnston 2005, p. 102.</ref> האוסטרלים נסוגו מאיסוראווה, ונטלו חלק בפעולות נוספות סביב מעבר טמפלטון ואפוג'י. החטיבה ה-25 הצטרפה לחטיבה ה-21 באיוריבאיווה לפני שהאוסטרלים עמדו בעמדתם האחרונה ברכס אימיטה באמצע ספטמבר. לאחר שעוכבו בהצלחה, קווי האספקה היפניים הורחבו כעת ובאוקטובר החטיבה ה-25 השתתפה בהתקדמות הקשה שדחקה לבסוף את היפנים מרכס אואן סטנלי. בשלב זה של הלחימה, שוב נלחמו פעולות במעבר טמפלטון ובאויבי -גורארי לפני שהאוסטרלים הגיעו לנהר הקומוסי ב-13 בנובמבר. <ref>Johnston 2005, p. 119.</ref> במהלך הלחימה סביב שביל קוקודה נהרגו 359 איש מהדיוויזיה ועוד 560 נפצעו.

החטיבה ה-21 חזרה לקרב בונה-גונה בסוף 1942, בו ספגו כוחות אוסטרליה וארצות הברית אבדות רבות מאוד, תוך כדי כיבוש ראשי החופים היפנים העיקריים בחוף הצפוני של פפואה. הדיוויזיה ה-7 איבדה 750 הרוגים בקרבות אלו ועוד 1,293 פצועים. בין דצמבר 1942 למרץ 1943, <ref>Johnston 2005, p. 162.</ref> הוחזרה הדיוויזיה לאוסטרליה, שם, בתחילת 1943, הוסבה לתצורת דיוויזיית הג'ונגל, <ref>Palazzo 2004, p. 89.</ref> שבה נרשמה הפחתה בכוח האדם של הדיוויזיה בכ-4,000 איש. <ref>Palazzo 2004, p. 91.</ref>

במהלך 1943–1944, כל הדיוויזיה ה-7 נלחמה במבצעים נרחבים ולעיתים עקובים מדם נגד כוחות יפנים בצפון מזרח גינאה החדשה. לאחר הנחיתות המוטסות בנדזאב, ממערב ללה, הוטסו חיילי הדיוויזיה לעמק ראמו ולעמק מרקהאם בין ה-7 ל-12 בספטמבר. החל בנדזאב, שם טוראי ריצ'רד קליהר קיבל צלב ויקטוריה, <ref>Johnston 2005, p. 172.</ref> הם לחמו בקרב לאה-סלמאואה במקביל לדיוויזיה ה-9, שנבלמה ב-16 בספטמבר. <ref>Johnston 2005, p. 174.</ref>
כוחות של גדוד חי"ר 2/16 צופים במטוסים שמפציצים עמדות יפניות לפני התקפתם על "הפצעון", שאגי רידג', [[גינאה החדשה.]]
לאחר נפילת לאה, בסוף ספטמבר 1943 קיבלה הדיוויזיה ה-7 הוראה להתבסס סביב דופו ומראוואסה כדי לשמור על הגישות ללה ולהתחיל בפעולות סיור לתוך רכסי פינסטר.<ref name="Keogh345">Keogh 1965, p. 345.</ref> מוגבלת על ידי קו אספקה שהיה תלוי כולו בסיוע אווירי, הדיוויזיה יכלה לפרוס רק שתי חטיבות, ה-21 וה-25. <ref>Johnston 2005, p. 181.</ref> לאחר שאסקדרון הקומנדו 2/6 כבש את קאיפית, החל מ-5 באוקטובר, החלו החטיבות ה-21 וה-25 את ההתקדמות, כאשר חטיבה 21 נעה לאורך נהר הפאריה, מכוונת לעבר אוכף קנקיריו, בעוד שחטיבה 25 התקדמה דרך עמק ראמו.<ref name="Keogh345" /> העמדות היפניות בקנקיריו וסביב רכס שאגי איימו על אבטחת שדות התעופה שהוקמו סביב דופו ובעקבות כך התקבלה ההחלטה על כיבושם בידי הדיוויזיה ה-7.<ref name="Dickens264">Dickens 2005, p. 264.</ref>

לאורך אוקטובר נערכו מספר קרבות. ב-8–10 באוקטובר, הגדוד ה-27/2 כבש את השטח הגבוה סביב Beveridge's Post, Trevor's Ridge ו-Palier's Hill. <ref>Johnston 2005, p. 183.</ref> ב-11 באוקטובר השמידה מחלקה יחידה מגדוד 2/14 פלוגה יפנית בגבעת פאלייר <ref>Bradley 2004, p. 72.</ref> לפני שהתקפת נגד של 500 חיילים יפנים על עמדות ה-2/27 בג'ון קנול וברכס טרוור נהדפה ב-12 באוקטובר.<ref name="Johnston29">Johnston 2007, p. 29.</ref> <ref>Johnston 2005, p. 184.</ref> בנובמבר, כשהאוסטרלים התקרבו לעמדות היפניות סביב שאגי רידג', חטיבה 25 החליפה את החטיבה ה-21 כמאמץ העיקרי של הדיוויזיה. במשך החודש שלאחר מכן הסתפקה הדיוויזיה בפעולות סיור בלבד. <ref>Keogh 1965, p. 346.</ref> בתחילת דצמבר, חטיבה 21 החליפה את החטיבה ה-25, <ref>Keogh 1965, p. 348.</ref> ולאורך כל סוף דצמבר 1943 ועד ינואר 1944 התרחשו קרבות כבדים עם התקפות על שני המאפיינים של פרוטרו, רכס שאגי, פצעון הצלף הירוק ואוכף קנקיריו במהלך הקרב. של שאגי רידג'.<ref name="Johnston29" /> <ref>Keogh 1965, p. 353.</ref> ב-4 בינואר 1944, חטיבה 18 החליפה את החטיבה ה-21. עד פברואר, בעקבות התקפה על גבעת המכתש, נכבשו העמדות היפניות העיקריות וזמן קצר לאחר מכן החלו גורמים מהדיוויזיה ה-7 לחזור לאוסטרליה. חטיבה 25 יצאה לאורך כל ינואר ופברואר, וה-21 לאחר מכן בפברואר ומרץ. החטיבה ה-18 נשארה בגינאה החדשה עד מאי, למרות שהם הוחלפו מסביב לשאגי רידג' בפברואר על ידי החטיבה ה-15, יחידת מיליציה מוויקטוריה שהועברה מפיקוד הדיוויזיה ה-3 והועברה לפיקוד הדיוויזיה ה-7 בינואר. <ref>Bradley 2004, p. 241.</ref> <ref>Keogh 1965, p. 359.</ref> <ref>Corfield 1991, p.103</ref>

כאות תודה לסיוע שהעניקו המקומיים, נבנה בית ספר לזיכרון ב-Situm על ידי איגוד ה-AIF של הדיוויזיה השביעית של אוסטרליה בשנת 1964. <ref></ref>

=== בורנאו ===
בתחילת 1944 חזרה הדיוויזיה ה-7 לאוסטרליה בשלבים, ולאחר תקופה של שישה שבועות של חופשה, היא סיירה במדינה וערכה מצעדים במספר ערי בירה של המדינה, כולל פרת', אדלייד, סידני ומלבורן. <ref>Johnston 2005, pp. 207–208.</ref> באפריל החלה הדיוויזיה להתגבש מחדש בצפון קווינסלנד, שם היא עברה תקופה ארוכה של אימונים לקראת פעולות עתידיות, כולל אימוני תקיפה אמפיביים ותמרונים ברמת החטיבה והדיוויזיה. <ref>Johnston 2005, p. 211.</ref> פעולות עתידיות נתפסו ככרוכות בהתחייבות אפשרית ללחימה בפיליפינים בסוף 1944, אך זו לא הסתיימה. <ref>Johnston 2005, p. 212.</ref> לבסוף, במאי 1945, קיבלה הדיוויזיה פקודות לפרוס שוב מעבר לים ועד ה-19 ביוני הם הגיעו לאי מורוטאי, שם החלו להתכונן למבצעים בבורנאו, במסגרת מבצע אבוב. <ref>Johnston 2005, p. 214.</ref>
חיילי הדיוויזיה ה-7 בבליקפאפן
ביולי 1945, כל הדיוויזיה, שנתמכה על ידי גדוד המקלעים 2/1 <ref></ref> וגדוד השריון ה-1 של המיליציה, נפרסה במערכה על בורנאו, וביצעה את ההתקפה האמפיבית על Balikpapan, בבורנאו ההולנדית . <ref>Johnston 2007, p. 46.</ref> הנחיתה הראשונית התרחשה בחוף הדרומי ב-1 ביולי, <ref>Keogh 1965, p. 461.</ref> כאשר חטיבות 18 ו-21 ניהלו את ההסתערות בעוד חטיבה 25 נשארה בים בעתודה. בעקבות הצלחתה הראשונית ביום הראשון, החלה חטיבה 21 בהתקדמות מזרחה, כבשה שדה תעופה ב-Seppinggang וחצתה את נהר ה-Batakan Ketjil, שם התמודדה עם כוח יפני חזק ב-3 ביולי. בינתיים, חטיבה 18 אבטחה את הקרקע הגבוהה סביב קלנדאסאן לפני שכבשה את העיירה באליקפאפן ב-3 ביולי. לאחר מכן הם קיבלו הקלה על ידי חטיבה 25. <ref>Keogh 1965, p. 462.</ref> ב-4 ביולי, חטיבה 21, לאחר שהתגברה על ההתנגדות היפנית שבה נתקלה ביום הקודם, חידשה את התקדמותה מזרחה. לאחר מכן הם ספגו ארטילריה של הגנת החוף היפנית ליד נהר מאנגאר בסר; הם לא הצליחו להתגבר על זה עד 9 ביולי.<ref name="Keogh463">Keogh 1965, p. 463.</ref> לאחר מכן כבשה החטיבה ה-21 את סמבודג'ה, ממנגאר, לפני שליחת סיורים לתמיכה בחטיבה ה-25.<ref name="Keogh463" />

חטיבה 25 התקדמה לאורך הכביש המהיר מילפורד, נעה לכיוון צפון-מזרח לכיוון סמארינדה. בהתמודדות עם משמר אחורי יפני מבוצר היטב, הואטה ההתקדמות כשהעמדה הותקפה בסיוע ארטילרי ואווירי, כשהחטיבה החלה לכתר את העמדה. אולם לפני שהצליחו להשלים זאת, הצליחו היפנים לסגת מהעמדה בליל ה-21/22 ביולי. בכך פסקו פעולות הלחימה העיקריות, למרות שהאוסטרלים המשיכו בפעולות סיור ועימותים קלים נמשכו עד שהמלחמה הסתיימה באוגוסט.<ref name="Keogh463" /> המערכה עלתה לדיוויזיה ה-7 ב-185 הרוגים ו-470 פצועים.

לאחר סיום הלחימה, הדיוויזיה נשארה בבורנאו וקיבלה מגוון משימות כולל שמירה על שבויים יפנים והשבת החוק והסדר. <ref>Johnston 2005, pp. 242–243.</ref> עם תחילת תהליך הפירוק, לוחמי הדיוויזיה הוחזרו אט אט לאוסטרליה או הועברו ליחידות אחרות להמשך שירות. כמה אנשי צוות שימשו להקמת גדוד 65, שהוקם כדי לבצע את תפקידי הכיבוש ביפן כחלק מכוח חיל הכיבוש של חבר העמים הבריטי. <ref>Johnston 2005, p. 242.</ref>

הדיוויזיה ה-7 פורקה סופית ב-1946. הדבר נעשה בשלבים, כאשר מטה הדיוויזיה התפרק בינואר–פברואר, ויחידות הדיוויזיה פורקו בין דצמבר 1945 למרץ 1946. <ref>Johnston 2005, p. 243.</ref> בסך הכל נהרגו במהלך המלחמה 2,063 מחיילי הדיוויזיה, בעוד ש-4,356 נוספים נפצעו. כ-40,000 איש שירתו בדיוויזיה בין 1940 ל-1946. <ref>Johnston 2005, p. 251.</ref>

== מפקדים ==
* מייג'ור גנרל ג'ון לאווראק, פברואר 1941 – יוני 1941;
* מייג'ור גנרל ארתור "טובי" אלן, יוני 1941 – אוקטובר 1942;
* מייג'ור גנרל ג'ורג' אלן ואסי, אוקטובר 1942 – יולי 1944;
* מייג'ור גנרל אדוארד מילפורד, יולי 1944 – אוגוסט 1945.<ref name="Johnston43">Johnston 2007, p. 43.</ref>

== הערות שוליים ==

קטגוריה:יחידות צבא במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:אוגדות ודיוויזיות
קטגוריה:הכוחות המזוינים של אוסטרליה במלחמת העולם השנייה