OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי של לוס אנג'לס

נמל התעופה הבין-לאומי של לוס אנג'לס (באנגלית: Los Angeles International Airport; מוכר גם בקיצור כ-LAX) הוא נמל תעופה בינלאומי המשרת את העיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה ואת סביבותיה, המשתרע על שטח של 14 קילומטרים רבועים בדרום-מערב לוס אנג'לס, לחוף האוקיינוס השקט. זהו נמל התעופה הגדול ביותר והעמוס ביותר במדינת קליפורניה ובכל מערב ארצות הברית. בשנת 2019 עברו בנמל התעופה 88,068,013 נוסעים, ובשל כך זהו נמל התעופה השלישי בעולם בכמות הנוסעים שעוברת בו מדי שנה, והשני בארצות הברית לאחר נמל התעופה הבינלאומי של אטלנטה.

LAX מוציא טיסות ל-87 נמלי תעופה מקומיים ברחבי ארצות הברית ול-69 נמלי תעופה בינלאומיים. חברת התעופה יונייטד איירליינס מפעילה 210 טיסות מדי יום מנמל התעופה ל-61 יעדים, אמריקן איירליינס המפעילה 126 טיסות מדי יום ל-34 יעדים וסאות'ווסט איירליינס מפעילה 123 טיסות מדי יום. אל על מפעילה 5 טיסות שבועיות בין תל אביב ללוס אנג'לס במשך כל השנה. הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 9–787.

ישנם תשעה טרמינלים לנוסעים בנמל התעופה, הבנויים בצורה של U או של פרסה. בנוסף ישנם עוד 186,000 מטרים מרובעים המיועדים למטען ומנחת מסוקים. בנוסף להיותו נמל תעופה אזרחי, הוא משמש כבסיס צבאי. תחנת האוויר של משמר החופים האמריקאי שפועלת בנמל התעופה מפעילה ארבעה מסוקי יורוקופטר HH-65 דולפין למשימות הצלה בלב ים.

== היסטוריה ==
נמל התעופה החל להבנות בשנת 1928, לאחר שהמועצה העירונית של לוס אנג'לס הקצתה שטח ליד שכונת וסטצ'סטר דרומית-מערבית למרכז העיר. עד אז נמל התעופה הראשי היה נמל התעופה גרנד סנטרל שליד העיר גלנדייל. עוד באותה שנה החלו עבודות לבניית מסלולי המראה/נחיתה ושנה לאחר מכן נבנה ההאנגר הראשון. הנמל החל לפעול בשנת 1930 ונקרא "שדה מיינס", על שם ויליאם מיינס, סוכן נדל"ן שתיווך בין העירייה לבעלי הקרקעות.<ref></ref> עיריית לוס אנג'לס רכשה אותו בשנת 1937 על מנת שישמש כנמל תעופה עירוני ושמו הוחלף ל"נמל התעופה של לוס אנג'לס". בשנת 1949 הוחלף שמו לשמו כיום: "נמל התעופה הבינלאומי לוס אנג'לס".

עם השנים גדל תפקידו של הנמל והוא הפך לנמל התעופה הראשי של כל המטרופולין של לוס אנג'לס. בשנות החמישים נעשו עבודות להרחבת הכביש מערבה לכיוון הים, אך מערבית לנמל התעופה עבר הכביש הראשי שדרות ספולוודה , ובכך מנע את הארכת מסלולי ההמראה והנחיתה מערבה. ב-1950 שונה מהלך השדרה כך שיקיף את מסלולי ההמראה והנחיתה, וב-1953 נבנתה מנהרה, כך שמסלולי ההמראה/נחיתה עוברים מעל הכביש, שהוחזר למסלולו הקודם. זה היה נמל תעופה הראשון שמסלולי ההמראה/נחיתה והגישה עברו כגשר מעל כביש. מאז נמלי תעופה רבים משתמשים ברעיון.

בשנת 1958 תכנן משרד האדריכלים פריירה ולאקמן מערך מבנים מרכזי גדול בסגנון מודרניסטי "חללי" כך שיתאים ל"עידן הסילון". מן התכנון, שלא מומש במלואו, הוקם ב-1960 רק המבנה המרכזי הקרוי "בניין הנושא" ("Theme Building"), הבנוי כעצם בלתי מזוהה שנחת על ארבע רגליו. בראש המבנה נמצאת מסעדה המשקיפה על הפעילות הרוחשת בנמל התעופה.

בשנת 2002 בוצע במקום פיגוע ירי שבו נרצחו שני ישראלים. מבצע הפיגוע היה פליט מצרי בשם השאם מוחמד הדאית (هشام محمد هدايت).

==ראו גם==

* הפיגוע בנמל התעופה של לוס אנג'לס

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Sam Hall Kaplan, L A Lost & Found: An Architectural History of Los Angeles, Hennessey & Ingalls, 2000 
</div>

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.instagram.com/flylaxairport/ נמל התעופה של הבינלאומי של לוס אנג'לס] ברשת החברתית אינסטגרם

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
לוס אנג'לס
קטגוריה:לוס אנג'לס
רייצ'ל מתחתנת

רייצ'ל מתחתנת (באנגלית: Rachel Getting Married) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה, בבימויו של ג'ונתן דמי. הסרט יצא ב-3 באוקטובר 2008. הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ואת פסטיבל הסרטים של ונציה. הסרט, שצולם בסוף 2007 במשך שלושים ושלושה ימים, זכה לביקורות חיוביות והוא אף זכה בפרסים רבים. אן האת'וויי התמודדה על פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.

==עלילה==
קים המאושפזת במוסד גמילה, מקבלת חופשה לרגל חתונת אחותה רייצ'ל. כשהיא מגיעה הביתה, היא מקבלת יחס צונן מכולם. היא מגלה שרייצ'ל העניקה את הכבוד להיות השושבינה לחברתה הטובה ולא לה. קים דורשת להיות השושבינה ואחותה מסכימה. בארוחת טרום החתונה קים מדברת לפני כולם על תהליך הגמילה שלה ומנצלת את ההזדמנות כדי לקיים את אחד השלבים בתוכנית שנים עשר הצעדים: היא מבקשת סליחה מאחותה על כל מה שהיא עברה בגללה. בבית, רייצ'ל כועסת על קים שהיא מתעסקת כל הזמן בעצמה וגונבת את ההצגה. כאשר קים הולכת למפגש של מכורים אנונימיים, היא חושפת שכשהייתה בת 16, נהגה תחת השפעת סמים ואחיה הקטן איתן נהרג בתאונת דרכים באשמתה. בהמשך קים מתעמתת עם אמא שלה ומאשימה אותה בחוסר אחריות, על שהפקירה את איתן בידי נרקומנית. לבסוף, קים חוזרת למוסד הגמילה כשהיא מסוכסכת עם אימה.

==צוות שחקנים==
* אן האת'וויי - קים
* רוזמארי דהוויט - רייצ'ל
* דברה וינגר - אבי
* ביל אירווין - פול
* תאנד אדבימף - סידני
* מאת'ר ציקל - קיירן
* אנה דיאוור סמית' - קרול
*סבסטיאן סטן - וולטר
*אנאליי אשפורד - קופאית
*טימירה גריי - זמרת

==פרסים ומועמדויות==
* מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אן האת'וויי)
* מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (אן האת'וויי)
* מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (אן האת'וויי)
* מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר 
* מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לבמאי הטוב ביותר (ג'ונתן דמי)
* מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר (ג'ני לומט)
* מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (אן האת'וויי)
* מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (רוזמארי דהוויט)
* מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (דברה וינגר)

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי דרמה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי 2008
אקליפטוס אבדיטה

אקליפטוס אבדיטה הוא עץ קטן ממשפחת ההדסיים שמקורו בין פרת' לגראלטון באוסטרליה המערבית. זן זה של אקליפטוס הוא מסוג מלי שגובהו מתנשא בין 2 ל-3 מטרים וקליפתו חלקה. העלים הצעירים בעלי עוקץ וצורתם נעה בין דמוי ביצה לדמוי משולש. אורכם של העלים הבוגרים נע בין 5.5 עד ל-8 סנטימטרים ורוחבם נע בין 1.1 עד 1.8 סנטימטרים. בכל קבוצת ניצני הפרחים לא עולה מספר הניצנים מעל למספר 13. צורתם של הניצנים דומה לקונוס עם כובע. צבעם של הפרחים לבן וצורת הפירות מזכירה צורת חבית ורוחבם 0.5 ס"מ.

==קישורים חיצוניים==

אבדיטה
קטגוריה:אוסטרליה: עצים
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1926
אקליפטוס אקסיאיפורמיס

אקליפטוס אָקָסִיאִיפורְמִיס (שם מדעי: Eucalyptus acaciiformis) הוא עץ ממשפחת ההדסיים בעל קליפה קשה הגדל עד ל-20 מטרים. העץ גדל בקרקע ענייה על רכסי הרים ומדרונים בצפון-מזרח ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. המקור של זן זה של אקליפטוס התרחב ממחוז הנוונדוק עד לגבול קווינסלנד שבאוסטרליה.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי הנרי דין
אקסיאיפורמיס
קטגוריה:אוסטרליה: עצים
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1899
STS-56

STS-56 הייתה המשימה ה-16 של הדיסקברי וה-54 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-8 באפריל 1993 ונמשכה קרוב לתשעה ימים. המשימה התרכזה במחקרים בתחום חקר כדור הארץ והשמש.

== צוות ==
* מפקד המשימה: קנת קמרון 
* טייס: סטפן אוסוולד 
* מומחה למשימה: מייקל פול 
* מומחה למשימה: קנת קוקרל 
* מומחה למשימה: אלן אוצ'ואה 

==תיאור המשימה==
מעבורת החלל דיסקברי שוגרה מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ב-8 באפריל 1993. המטען הראשי הייתה מערכת Atmospheric Laboratory for Applications and Science-2 (ATLAS-2) שהייתה מיועדת לחקר אטמוספירה. ב-11 באפריל היה שימוש בקנדארם לשחרור מערכת SPARTAN-201. בעזרת מערכת זו היה ניתן לבצע חקר רוח השמש עטרה של השמש. המערכת הוחזרה לתא המטען ב-13 באפריל. בנוסף לכך בוצעו מחקרים נוספים בתחום הרפואה והשפעת חוסר משקל על תפקוד חברי הצוות.

במהלך הטיסה בוצע שיחת רדיו עם צוות שהיה בתחנת החלל מיר. 

המעבורת נחתה במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי ב-17 באפריל.

== ראו גם ==
* משימות מעבורות החלל

== קישורים חיצוניים ==

* [https://www.nasa.gov/mission/sts-56/ המשימה באתר נאס"א]
* [http://www.spacefacts.de/mission/english/sts-56.htm תיאור המשימה]
* [https://historycollection.jsc.nasa.gov/JSCHistoryPortal/history/shuttle_pk/pk/Flight_054_STS-056_Press_Kit.pdf דיווח לעיתונות]
* [https://nss.org/space-shuttle-flight-54-sts-56-post-flight-presentation-video/ סרטון על המשימה]

STS-056
קטגוריה:1993 בארצות הברית
אתל מרמן

Time on My Hands (1932)בסרט Alexander's Ragtime Band מ-1938
בסרט Alexander's Ragtime Band מ-1938
בסרט There's No Business Like Show Business מ-1954
אתל מרמן (באנגלית: Ethel Merman; 16 בינואר 1908 - 15 בפברואר 1984), זמרת מצו סופרן/אלט ושחקנית אמריקאית, זוכת פרס טוני ופרס גלובוס הזהב, שנודעה ככוכבת הגדולה ב"תור הזהב" של מחזות הזמר של ברודוויי. קולה החזק היווה יתרון של ממש בימים שלפני ההגברה המלאכותית.

==ביוגרפיה==
היא נולדה כאתל אגנס צימרמן (Ethel Agnes Zimmermann), להורים ממוצא גרמני וסקוטי ברובע קווינס בניו יורק ומגיל צעיר הלכה לצפות במחזות בברודוויי. היא עבדה כמזכירה בחברת מסחר למכוניות ועבדה במקביל בוודוויל בתיאטרון פלס, ב"סקנדלים" של ג'ורג' וייט, למוזיקה של ג'ורג' גרשווין. בהדרגה הפכה להיות שחקנית וזמרת במשרה מלאה, בלי ללמוד שיעורי פיתוח קול. הופעתה במחזמר Girl Crazy (1930) אותו כתבו ג'ורג' ואיירה גרשווין ובייחוד שירתה את הלהיט I Got Rhythm ממחזה זה הפכו אותה לכוכבת.

בהמשך שיתפה פעולה עם קול פורטר בחמישה מחזות זמר, בייחוד Anything Goes (1934), בו שרה את הלהיטים I Get a Kick Out of You ו-Anything Goes; ו-Red, Hot and Blue ועם אירווינג ברלין. השניים ניצלו גם את יכולות המשחק הקומי שלה בדואטים עם בני זוגה להופעות אלה. מרמן הופיעה בברודוויי עד 1970. תפקידה האחרון היה דולי בהפקת !Hello, Dolly.

משנות ה-30 הופיעה גם במספר סרטי קולנוע הוליוודיים בהם Anything Goes, (1936) The Big Broadcast of 1936, Alexander's Ragtime Band, (1938), קרא לי מאדאם (1953), אין כעסקי השעשועים (1954). ב-1963 הופיעה בסרטו של סטנלי קריימר מטורף, מטורף, מטורף העולם. הופעתה האחרונה בקולנוע הייתה בתפקיד קטן בסרט "טיסה נעימה (1980)", בו היא מגלמת חייל הסובל מהלם קרב ומשוכנע שהוא אתל מרמן ועל כן פוצח בשירים ידועים ממחזות הזמר שלה מדי פעם. היא הופיעה גם בפרקים מזדמנים בסדרות טלוויזיה כספינת האהבה והחבובות.

מרמן הייתה נשואה ארבע פעמים. לביל סמית (1940 - 1941), לרוברט לויט (1941 - 1952) ממנו נולדו לה שני ילדים, לרוברט סיקס (1953 - 1960) ולשחקן ארנסט בורגניין לו הייתה נשואה 32 ימים ב-1964.

מרמן נפטרה כתוצאה מגידול במוחה.

==אזכורים תרבותיים==
קולה הרם והמתכתי של מרמן הפך אותה למושא לפרודיות. בסרט בוקר טוב, וייטנאם מחקה השדרן אדריאן קרונאואר (בגילומו של רובין ויליאמס) את מרמן השרה את "!I've got a feeling that love is here to stay" בקול רם ומשבשת את המכ"ם הרוסי.

בפרק "השוד" מהסדרה סיינפלד (1990) מתלוננת איליין בניס על שותפתה הרעשנית: "זה כמו לגור עם אתל מרמן, רק בלי הכישרון".

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.musicals101.com/mermbio.htm ביוגרפיה באתר 101 מחזות זמר] 
* 
* 

קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:זוכי פרס טוני: שחקניות
קטגוריה:זוכי פרס טוני לשם כבוד
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: קולנוע
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: מוזיקה
קטגוריה:זמרות אמריקאיות
קטגוריה:זמרים אמריקאים
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקנית ראשית בקומדיה או בסרט מוזיקלי
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקן ראשי בקומדיה או בסרט מוזיקלי
קטגוריה:זוכי פרס דונלדסון
קטגוריה:אמריקאים שגווייתם נשרפה
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1908
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1908
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1984
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1984
ניקולו קונטאריני

ניקולו קונטאריני (באיטלקית: Nicolò Contarini; 26 בספטמבר 1553 - 2 באפריל 1631) היה הדוכס ה-97 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-18 באפריל 1630 ועד פטירתו, 15 חודשים לאחר מכן.

בתקופת כהונתו פגעה בעיר המגפה השחורה האיטלקית של 1629–1631, מגפה אשר הרגה שליש מאוכלוסיית העיר.

==קורות חיים==
ניקולו קונטאריני נולד בוונציה לג'ובאנה מורוזיני וג'יאנגאבריאלה קונטאריני. ניקולו למד פילוסופיה, ולאחר תום לימודיו החל בפעילות ציבורית עבור לה סרניסימה. בעת המחלוקת בין ג'ובאני קורנארו הראשון לבין רנייר זן, בשלהי 1629, ביקר קונטאריני את פעולותיו של קורנארו אולם לא הפך לאופוזיציונר בפועל, ולכן תמכו בו שתי הקבוצות לאחר מותו של קורנארו. בבחירות שנערכו ב-18 בינואר 1630 היה קונטאריני מועמד של פשרה בין הסיעות השונות.

בראשית כהונתו, במאי 1630, הפסידו הכוחות הוונציאנים בקרב בואלגיו, במסגרת המלחמה על השליטה במנטואה. הפסד זה הביא להסכם שלום שנחתם ברגנסבורג באותה שנה.

ביוני 1630 פרצה בוונציה המגפה השחורה. ממשלת ונציה פעלה במהירות, הטילה הסגר על החולים ושרפה את הגופות, אולם לא הצליחה למנוע את התפשטות המגפה ואלפים רבים נפטרו ממנה.

באוקטובר 1630, לבקשת הסינוריה, נדר קונטאריני נדר לבנות כנסייה לכבוד מרים, אם ישו על מנת שהמגפה תיפסק. קונטאריני נפטר בעצמו מהמגפה בטרם הונחה אבן הפינה של כנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, אותה נדר לבנות.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:דוכסי ונציה
קטגוריה:ילידי 1553
קטגוריה:נפטרים ב-1631
S-IC

ה־S-IC של משימת [[אפולו 10]]
S-IC היה השלב הראשון של משגר הסטורן 5. ה־S-IC נבנה על ידי בואינג אחרי שזכו בחוזה לייצרו ב־15 בדצמבר 1961. 

גובהו היה 42 מטרים, קוטרו 10 מטרים ומסתו 2,136,873 ק"ג, רובה של המסה הייתה הדלק (בערך 1925.5 טון). השלב הכיל חמישה מנועי F-1 כאשר אחד נמצא במרכז והארבעה האחרים מסביבו. השלב סיפק דחף של 34.02 מגה ניוטון והביא את משגר הסטורן 5 דרך 61 הקילומטרים הראשונים של ההמראה, תפקידו היה לתת האצה ראשונית למשגר.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://history.nasa.gov/SP-4206/sp4206.htm Stages to Saturn, A Technological History of the Apollo/Saturn Launch Vehicles] 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:משפחת משגרי הסטורן
אולג מנובגורוד, נסיך קייב

אולג מנובגורוד (ברוסית: Олег, בנורווגית: Helgi; אמצע המאה ה-9 – 912) היה נסיך רוסי, מייסד רוס של קייב. זכה לכינוי "הנביא" לאור יכולתו כביכול לניבוי העתיד.

==ביוגרפיה==
אולג בציור מהמאה ה-15
לפי הכרוניקה הרוסית הראשונה הוא היה בן למשפחת רוריק, ככל הנראה בן דודו של רוריק. לעומת זאת, הכרוניקה הראשונה של נובגורוד מציינת שהוא לא היה קשור אל רוריק משפחתית אלא שימש כמפקד צבאי בלבד. בכרוניקה זו גם צוין שהוא נפטר בשנת 922 (10 שנים מאוחר יותר ממה שצוין בכרוניקה הרוסית הראשונה). גם מקום קבורתו בשתי הכרוניקות שונה - באזור קייב לפי הכרוניקה הרוסית ומקורות נוספים ובאזור לדוגה לפי הכרוניקה מנובגורוד. שמו הוא שם סלאבי קדום שפירושו הוא מתנת האלים, אין קשר לשמות נורדיים כי לא היה קשר בינו לבין הנורדים.

לאחר מות רוריק בשנת 879 הוכרז אולג כנסיך נובגורוד, מכיוון שבנו של רוריק איגור היה ילד קטן.

בשנת 882 בוצעו בהנהגתו מסעות מוצלחים נגד סמולנסק ולובץ (עיר על נהר הדנייפר). לאחר מכך, הוא ירד לאורך הדנייפר לכיוון קייב וכבש אותה תוך הריגת הנסיכים השליטים בה, שהיו ממוצא סקנדינבי. בשלב זה, הוא העביר את בירתו לקייב והכריז שקייב תהיה "אם הערים הרוסיות". לכן נחשב לעיתים דווקא הוא ולא רוריק למייסד המדינה. בהמשך עסק בהרחבת השליטה שלו לשטחים גובלים. במהלך זה הוא ערך מספר מסעות צבאיות נגד הכוזרים ובשנת 907 פתח במלחמה נגד האימפריה הביזנטית. לפי עדויות רוסיות המלחמה הייתה הצלחה גדולה. אומנם אין לה שום אזכור במקורות ביזנטיים וזאת למרות שמלחמות רוסיה-ביזנטיה אחרות מאותה תקופה מתועדות בכתובים על ידי הביזנטים. לכן קיימים ספקות לגבי פירוט המלחמה ובמיוחד לגבי המצור על קונסטנטינופול.

בשנת 912 נחתם חוזה שלום חדש עם האימפריה הביזנטית. לחוזה זה יש עדויות רבות. ע"פ האגדה, לאחר חתימת החוזה מת אולג מהכשת נחש אשר הוסווה בשלד של סוסו, דבר שמימש את הנבואה שקיבל, שהוא ימות על ידי הסוס האהוב עליו.

==מסמך מהגניזה==
בשנת 1912 פורסם מכתב שכטר שמקורו בגניזת קהיר ושנכתב בעברית. במסמך זה הוזכר "הלגו מלך רוסיא". לפי הכתוב במסמך, הלגו נוצח על ידי מפקד כוזרי בשם פסח והסכים לתקוף את קונסטנטינופול, הרוסים נוצחו והלגו ברח לפרס. התקפה אכן נערכה בשנת 941. קיימת בעיה לראות בנסיך זה את אולג, כי הדבר מאריך את שנות פעילותו בעשרות שנים ואין זה סביר. ככל הנראה מדובר בנסיך איגור ואשתו אולגה.

==בתרבות ובאמנות==
דמותו של אולג הונצחה בקולנוע ובטלוויזיה.

היא גולמה על ידי ולדימיר יאגליץ' בסרט הקולנוע "אולג הנביא" שנגנז וגם על ידי דנילה קוזלובסקי בעונה הששית של סדרת הטלוויזיה "ויקינגים".

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:נסיכי קייב
קטגוריה:הרוגי תקיפות בעלי חיים
קטגוריה:נפטרים ב-912
סנטה קטלינה

אבלון, היישוב הגדול ביותר בסנטה קטלינה]]
סנטה קטלינה (באנגלית: Santa Catalina) הוא אי באוקיינוס השקט, 35 קילומטרים דרומית-מערבית ללוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, אחד משמונת איי התעלה של קליפורניה.

== גאוגרפיה ==
אורכו של האי הוא 35 ק"מ, רוחבו 13 ק"מ, ושטחו כ-194 קמ"ר. הנקודה הגבוהה ביותר בו נמצאת בגובה 639 מטרים מעל פני הים.

בשנת 2000 חיו באי 3,696 תושבים, מתוכם 3,127 (כ-85% מתושבי האי) באבלון, העיר היחידה בתחומי האי. בחלקו הצפוני של האי שוכנת עיירה נוספת, 'טו פורטס', בה חיים כ-300 תושבים. שאר תושבי האי חיים בשני יישובים קטנים נוספים, או בבתים מבודדים באי.

כלכלת האי מתבססת בעיקר על תיירות. בזכות קרבתו ללוס אנג'לס, מבקרים באי כמיליון תיירים מדי שנה. דרך ההגעה הפופולרית ביותר היא באמצעות מעבורות היוצאות מדי יום מלוס אנג'לס, לונג ביץ', ניופורט ביץ' ודנה פוינט. ניתן להגיע גם בטיסה לשדה התעופה למטוסים קלים הנמצא באי.

בגלל היותו כה קטן, כמעט ואין מכוניות באי, ועל מנת לקבל אישור להביא רכב לאי, נאלצים תושבי המקום להמתין כ-10 שנים. ישנו כביש בין-עירוני אחד שמחבר את העיר אבלון עם שאר היישובים.

רוב התושבים נעים במכוניות 'קלאב קאר' או באופניים.

== היסטוריה ==

האירופאי הראשון שהגיע לאי היה חואן רודריגס קבריו בשנת 1542. קברייו תקע בו את דגל ספרד וקרא לו סן סלבדור. בשנת 1602 הגיע לאי מגלה ארצות ספרדי נוסף, סבסטיאן ויסקאינו, ושינה את שמו לסנטה קטלינה על שמה של קתרינה מאלכסנדריה. בתקופת הבהלה לזהב נמצאו באי מרבצי זהב, ומתיישבים החלו להגיע לאי, אך מעט מאוד זהב נמצא בו.

האי שויך לארצות הברית בהסכם גוואדלופו הידלגו בשנת 1848, והוא התפתח כאתר נופש לאחר שנרכש על ידי ויליאם ריגלי ג'וניור, בשנת 1919.

היישוב הרשמי הראשון, העיר אבלון, הוקם בשנת 1887, אך הוכרז כעיר רק בשנת 1913.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:קליפורניה: איים
קטגוריה:מחוז לוס אנג'לס
קטגוריה:מחוז לוס אנג'לס: יישובים
קטגוריה:אזורים ללא מכוניות
שותפות בין-מגזרית

שותפות בין-מגזרית (באנגלית: Cross-sector Partnership) או שיתוף פעולה בין-מגזרי (באנגלית: Cross-Sector Collaboration) היא מושג המתייחס למסגרת ארגונית מפורשת ומתמשכת של יחסי גומלין וחליפין בין נציגים מהמגזרים השונים במשק (לרוב המגזר הציבורי, המגזר השלישי והמגזר העסקי), העוסקת בהשגת מטרות ציבוריות באמצעות הכוונה משותפת של משאבים.

שותפות בין-מגזרית היא מקרה מובחן של שותפויות. ייחודה של שותפות זו נובע מאופי המפגש שהיא מזמנת - מפגש בין גורמים בעלי זהות שונה ומרוחקת, רצון לגשר בין ארגונים בעלי תפיסות ערכיות וניהוליות שונים. השוני בין הגורמים נוגע לתפקידו בחברה, משפיע על המחויבות הערכית והחברתית שלו ועל רציונל פעולתו. על אף הרצון לפעול יחדיו השותפים שואפים לשמור על תפקידם הראשוני המובחן. שותפות בין מגזרים היא התערבות במרחב הציבורי, ומתוך כך, היא מקפלת בתוכה משמעות ערכית החורגת מהפונקציונלי או הניהולי.

בישראל מופעל מאז 2007 השולחן העגול הממשקי כמסגרת לשיח בין מגזרי ברמה הלאומית, ביוזמת משרד ראש הממשלה ובהפעלה של שיתופים.

בשנת 2012 הוקם "מיזם ממשלה-חברה אזרחית" – שותפות של שבעה משרדי ממשלה, של מכון אלכא למנהיגות וממשל בג'וינט ישראל, ושל נציגי התפוצות. את התהליך המרכזי בחברה האזרחית מוביל ארגון הגג מנהיגות אזרחית יחד עם קואליציית ארגוני תשתית. מטרת המיזם היא יצירת מערכת כוללת (אקו-סיסטם) המחזקת עשייה משותפת.<ref></ref>

==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
*Reginald, V. L., Gerencser, M., Napolitano, F., and Kelly, C. (2008). Megacommunities: How Leaders of Government, Business and Non-Profits Can Tackle Today's Global Challenges Together, Palgrave Macmillan.
</div>

==קישורים חיצוניים==
*מ' טליאס, י' דוניץ, ד' שמעוני, י' פיורקו (2007). [http://www.theinstitute.org.il/~alkaco/files/pictures/articles/shotfuyotbeinmigzarim2007.pdf המדריך לשותפויות בין מגזרים], ירושלים: אלכ"א-ג'וינט
* [Http://www.pmo.gov.il/PMO/PM+Office/Departments/policyplanning/migzar1.htm השולחן העגול הממשקי באתר משרד ראש הממשלה] 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סוציולוגיה ארגונית
קטגוריה:מגזרים כלכליים
מהירות קרקעית

מהירות קרקעית (באנגלית: Ground speed, או בקיצור: GS) הוא מושג מעולם התעופה, המתאר את מהירותו של כלי טיס ביחס לקרקע, בעוד שמכשירי המדידה הבסיסיים במטוס מודדים את מהירותו ביחס לאוויר (מהירות אווירית). לרוב המהירות הקרקעית שונה מהמהירות האווירית, עקב קיומן של רוחות.

לדוגמה, במקרה שבו הרוח מגיעה מהכיוון אליו טס הכלי (כלומר: הרוח נושבת לכיוונו), הרי שהמהירות האווירית שלו תהיה גדולה מהמהירות הקרקעית, כי חלקיקי האוויר חולפים על פניו במהירות גדולה יותר מאשר הקרקע. 

אם נניח כי אין רוחות בכלל, אזי המהירות הקרקעית תשתווה למהירות האווירית.

==דוגמה יישומית==

כאשר מטוס מגיע לנחיתה בשדה התעופה, יעדיף הטייס לנחות נגד כיוון הרוח, זאת מכיוון שלכל מטוס ישנה מהירות אווירית מינימלית שמתחתיה המטוס מאבד עילוי ומזדקר. לכן, עדיף לנחות מול הרוח כדי ליצור מצב שבו המהירות הקרקעית תקטן ביחס למהירות האווירית ותאפשר למטוס לבצע עצירה קצרה ובטוחה יותר על המסלול.

==ניסוח מתמטי==
כידוע:
:<math>\vec V_A \ = \vec V_G \ - \vec V_W\ </math>

נניח כי כיוון מכשיר המדידה (אף המטוס בדרך כלל) בכיוון ציר ה- Y כמתואר בתרשים בטיסה ישרה ואופקית. המהירות האווירית הנמדדת היא המהירות האווירית בציר זה (Y), לכן נמצא את ההיטלים על הציר ומשם נחלץ את המהירות הקרקעית.

:<math>\alpha</math> - הזווית בין כיוון ציר ה- Y לכיוון המהירות הקרקעית (זווית החלקה).
:<math>\delta</math> - הזווית בין כיוון ציר ה- Y לכיוון מהירות הרוח.
סכום ההטלים על ציר ה-Y:
:<math>V_{A,Y} = V_G \cos \alpha + V_W \ cos (180-\delta) </math>
:<math>V_{A,Y} = V_G \cos \alpha - V_W \ cos \delta </math>

נוסחה למהירות קרקעית (ישרה ואופקית):
:<math>V_G = \dfrac{V_{A,Y} + V_W \ cos \delta}{\cos \alpha } </math>

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.groundspeedrecords.com/ Groundspeedrecords.com] - רישומי מהירות קרקעית גדולות במיוחד.
* [https://web.archive.org/web/20110201094502/http://avc.obsment.com/ avc.obsment.com] - מחשבון למהירויות טיסה.

קטגוריה:מונחים בתעופה
במעלה

כותרת עיתון "במעלה"{{תמונה להחלפה}}

"בַּמַּעֲלֶה" היה עיתון תנועת הנוער העובד. ההחלטה על יסודו נתקבלה במועצת התנועה בירושלים בה' באב תרפ"ה והוא נוסד בשנת תרפ"ו-1925. בשנת 1959, עם איחוד התנועות, הפך לעיתון הנוער העובד והלומד. בתחילה יצא כדו-שבועון אולם בשנות השבעים הפך לירחון. עקב קשיים כספיים הוא פסק מלהופיע בין השנים 1975–1978, ולאחר מכן פעל עד שנת 1996.

העיתון היה אחד מעיתוני הנוער העבריים הראשונים, וייחודיותו בכך שהוא נכתב ברובו על ידי בני הנוער עצמם, נערך ונמכר על ידי בני הנוער. העיתון שימש ככלי חינוכי חשוב של תנועת הנוער העובד, להפצת ערכיה בקרב בני הנוער, ואף כיצירה מקורית של הנוער עצמו. העיתון שנכתב על ידי חניכים ממגוון החטיבות ואופני הפעילות של התנועה גם שימש ככלי מאחד בתנועה לבני נוער מרקעים שונים, מן העיר המושב והקיבוץ. תפקיד נוסף שנטל על עצמו העיתון היה לחשוף את בני הנוער חברי התנועה שנשרו מלימודיהם לתרבות פועלית, לסוגיות אקטואליות ולנעשה בשדה הספרות העברית - כל זאת ערוך באופן המתאים לבני נוער. בין המדורים הקבועים בעיתון בשנותיו הראשונות היו מדור ספרות, הבה נשירה (שיר עם תווים), מדור לידיעת הארץ, מדור "הידעת?", מדור ההכשרה של ההגנה "ללמד בני יהודה קשת", ומדורים המוקדשים ל"דברי החברים".

דוד כהן טיפח מאוד מפעל זה והיה חולק מניסיונו העיתונאי לעורכים, מסייע בעריכה ואף מצרף מכתבים אישיים לכותבים שנשלחו אליהם בלווית העיתונים הראשונים שיצאו מהדפוס - טרם הופץ הגיליון. כהן אף היה כותב בעיתון, לרוב במגוון שמות בדויים ומפרסם טורי דעה וסיפורי אגדה.
דוד כהן מטעם עיתון במעלה]]

בין השאר שימש העיתון בתחילתו כמענה אידאולוגי לתעמולת השמאל הרדיקלי - הלא-ציוני בארץ ישראל, שניסה לפגוע בפעילות התנועה ולגייס את חבריה. כותרתו "במעלה" מתקשרת הן עם העלייה העברית והציונות, והן עם תפיסת ההגשמה כ"עליה שלב אחר שלב" ולא כ"מהפכה" חד פעמית נוסח המהפכה הקומוניסטית ברוסיה.

העיתון היה מודפס בקואופרטיב דפוס אחדות, שפועליו הסכימו לקבל את שכר העבודה באופן רטרואקטיבי לאחר מכירת העיתון - משום הדלות התקציבית בה עמדה התנועה. עם איחוד הנוער העובד עם "התנועה המאוחדת" נכלל עיתון תנועה זו "ניבים" שנערך על ידי משה שלו בתוך במעלה. 

בין עורכי העיתון בתקופות השונות נמנו: אברהם ברוידס (העורך הראשון), משה בן אלול, דב מיזל, משה מוסנזון, אורי סלע (1950), משה (מושקה) שלו, עמוס כרמל (1959–1960), מרדכי נאור (1961-1960). התנועה הוציאה גם עיתון לגיל הצעיר בעריכת יוסי יזרעאלי.

בין הכותבים, שרבים מהם פרסמו בעיתון זה את שיריהם הראשונים: אברהם ברוידס - משורר הנוער העובד, זרובבל גלעד, שלמה אבן-שושן, אסתר קל, דבורה עומר, אורי ברנשטיין. המלחין דוד זהבי פרסם את תווי הלחן שלו להמנון הפלמ"ח לראשונה בין דפי "במעלה". כן כתב בו מרדכי גילת, לימים כתב תחקירים מוערך.

בשנת 2010 החלה יוזמה להשקתו מחדש של עיתון "במעלה" בפורמט של "עיתון מקוון" באתר הנוער העובד והלומד.
בנוסף יוצא בתנועת הנוער העובד עיתון המחדשים (האיגוד המקצועי לנוער) "חברים" - אף הוא פרי כתיבתם של בני הנוער עצמם.

== לקריאה נוספת ==

* דב מייזל, מאמר: לדרכו ותפקידו של "במעלה", הנוער העובד - קובץ במלאת 25 שנה לתנועה, הוצאת במעלה (תש"י)
* נחמן רז (ריז'יק), מאמר: דו-שיח, הנוער העובד - קובץ במלאת 25 שנה לתנועה, הוצאת "במעלה" (תש"י)

== קישורים חיצוניים ==
*
* 
*
*

==הערות שוליים==

קטגוריה:הנוער העובד והלומד
קטגוריה:עיתונות בעברית
קטגוריה:תנועת העבודה
קטגוריה:עיתונות סוציאליסטית בישראל
קאבו דה רוקה

המגדלור
קאבו דה רוקה (פורטוגזית Cabo da Roca) הוא הנקודה המערבית ביותר באירופה היבשתית (לא כולל איים). הכף שוכן במערב פורטוגל, כ-42 קילומטרים מערבית לבירה ליסבון, וצוקיו מתנשאים לגובה של 140 מטרים מעל למימי האוקיינוס האטלנטי. 

המקום היה מוכר לרומאים אשר כינוהו "פרומונטוריום מאגנום" (Promontorium Magnum - חצי האי הגדול). בעידן התגליות הוא כונה בשם "כף ליסבון". 

במקום מגדלור שבנייתו הושלמה בשנת 1772 ועמוד אבן נושא צלב, שעליו לוח ובו חקוקות הקואורדינטות הגאוגרפיות של הכף, ודבריו של המשורר הפורטוגזי בן המאה ה-16, לואיש דה קמואש:

<div style="direction: ltr;">

</div>

==קישורים חיצוניים==
 
* [https://web.archive.org/web/20090826072235/http://www.accessibleportugal.com/revista/2008/Novembro/travel.html אודות המקום]
* [http://www.avesdeportugal.info/sitcabodaroca.html מצפה הציפורים בקאבו דה רוקה]

מראה חוף [[האוקיינוס האטלנטי מתצפית קאבו דה רוקה]]

קטגוריה:אירופה: גאוגרפיה
קטגוריה:פורטוגל: גאוגרפיה
קטגוריה:אירופה: לשונות יבשה
צ'ארלסטון (מחול)

[[ג'וזפין בייקר רוקדת צ'ארלסטון סולו במועדון פולי ברז'ר בפריז, 1926]]
ממוזער
הצ'ארלסטון הוא סוג של ריקוד ג'אז ממשפחת ריקודי הסווינג שהיה נפוץ בעיקר בשנות ה-20. הריקוד דרש תנועת רגליים ואגן מהירה ואנרגטית והיה לסמל הדור הצעיר של "עידן הג׳אז" בין שתי מלחמות העולם (תקופה שנקראת גם "שנות העשרים הסוערות").

מקור הריקוד בשיר בשם The Charleston מאת ג'יימס פ. ג'ונסון, שהושפע מביקורו בעיר צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית. השיר הפך ללהיט במחזה Runnin' Wild שהוצג בברודוויי בשנים 1923–1924.

הריקוד, הבנוי על מקצב ג'אז, הופיע במסבאות בלתי-חוקיות (speakeasy) בדרום ארצות הברית בתקופת היובש. אף על פי שהבסיס הקצבי נבע ממוזיקה אפרו אמריקאית או קובנית (לפי ניתוחו של המוזיקולוג גונתר שולר, מדובר בסוג של הבנרה) נפוץ הריקוד בקרב לבנים. היה זה בתחילה ריקוד סולו של נשים שנחשב מיני, מגרה ובלתי מוסרי, מאוחר יותר נוצרו גם גרסאות ריקוד זוגיות וקבוצתיות. כמו כן נוצר שילוב של צ'ארלסטון וסטפס שהיה תובעני ומורכב.

בשנות ה-20, לאחר הצלחת The Charleston המקורי, נפוצו עוד ועוד הקלטות של שירי צ'ארלסטון לריקודים. הקצב של שירים אלה היה מהיר (יותר מ 200–250 פעימות לדקה) והם נוגנו על ידי הרכבי תזמורות לריקודים (ביג בנד מוקטן שכלל כ-10 נגנים בכלי נשיפה וחטיבת קצב שכללה תופים, קונטרבס ופסנתר או גיטרה). הריקוד שולב הן במופעי וודוויל כמופע ראווה (שם נדרשה מהרקדניות המופיעות גם להטוטנות ויכולת ריקוד ואקרובטיקה) והן במסיבות פרטיות, באולמות ריקודים ובבתי קפה (שבשל תקופת היובש מילאו את מקומם של הברים) בהם ניגנו צ'ארלסטון לריקודים עבור קהל המבלים.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סגנונות מוזיקליים
קטגוריה:מחול
קטגוריה:ארצות הברית: תרבות
פרימוז' קוזמוס

פרימוז' קוזמוס (בסלובנית: Primož Kozmus; נולד ב-30 בספטמבר 1979 בנובו מסטו) הוא מיידה פטיש סלובני. קוזמוס זכה במדליית זהב ביידוי פטיש באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות העולם באתלטיקה 2009. הוא האלוף האולימפי הסלובני הראשון במקצועות האתלטיקה.

שיאו האישי הוא מרחק של 82.58 מטרים, והוא מהווה גם את השיא הסלובני. קוזמוס קבע את תוצאה זו בתחרות בפולין. באליפות העולם לאתלטיקה בשנת 2009 זכה במדליית הזהב לאחר שיידה את הפטיש למרחק של 80.84 מטרים, היחידי בתחרות שיידה את הפטיש למרחק גבוה יותר מ-80 מטרים.

==הישגים==
{| class=wikitable
|- bgcolor="cccccc"
!שנה
!טורניר
!מיקום הטורניר
!מיקום בתחרות
!תוצאה בתחרות
|-
|rowspan=2|2003
|אליפות העולם באתלטיקה
|פריז, צרפת
|align="center" | 5
| 79.68
|-
|גמר האתלטיקה העולמי
| סזומבסלי, הונגריה
|align="center" | 6
| 78.59
|-
|rowspan=2|2004
|אתונה 2004
| אתונה, יוון
|align="center" | 6
| 78.56
|-
|גמר האתלטיקה העולמי
| סזומבסלי, הונגריה
|align="center" | 4
| 77.21
|-
|rowspan=2|2006
|אליפות אירופה באתלטיקה
| גטבורג, שוודיה
|align="center" | 7
| 78.18
|-
|גמר האתלטיקה העולמי
| שטוטגרט, גרמניה
|align="center" | 8
| 76.39
|-
|rowspan=2|2007
|אוסקה 2007
| אוסקה, יפן
|bgcolor="silver" align="center" | 2
| 82.29
|-
|גמר האתלטיקה העולמי
| שטוטגרט, גרמניה
|align="center" | 6
| 76.78
|-
|rowspan=2|2008
|בייג'ינג 2008
| בייג'ינג, סין
|bgcolor="Gold" align="center" | 1
|82.02
|-
|גמר האתלטיקה העולמי
| שטוטגרט, גרמניה
|bgcolor="Gold" align="center" | 1
|79.99
|-
|rowspan=2|2009
|ברלין 2009
| ברלין, גרמניה
|bgcolor="Gold" align="center" | 1
| 80.84
|-
|גמר האתלטיקה העולמי
| סלוניקי, יוון
|bgcolor="Gold" align="center" | 1
| 79.80
|-
|2011
|טגו 2011
| טגו, קוריאה הדרומית
|bgcolor=cd7f32 align="center" | 3
|79.39
|-
|2012
|לונדון 2012
| לונדון, בריטניה
|bgcolor=silver align="center" | 2
|79.36
|}

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:אתלטים סלובנים
קטגוריה:אלופים אולימפיים: יידוי פטיש (גברים)
קטגוריה:אלופי עולם באתלטיקה
קטגוריה:אלופים אולימפיים מסלובניה
קטגוריה:אתלטים באולימפיאדת אתונה (2004)
קטגוריה:אתלטים באולימפיאדת בייג'ינג (2008)
קטגוריה:אתלטים באולימפיאדת לונדון (2012)
קטגוריה:סלובנים שנולדו ב-1979
פרנצ'סקו אריצו

אנדרטה לזכרו של אריצו, ב[[כנסיית סן מרטינו.]]
פרנצ'סקו אריצו (באיטלקית: Francesco Erizzo; 18 בפברואר 1566 - 3 בינואר 1646) היה הדוכס ה-98 של ונציה. אריצו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-10 באפריל 1631 ועד פטירתו.

==קורות חיים==
פרנצ'סקו אריצו נולד בוונציה למשפחת אריצו - משפחת אצולה אמידה (אך לא עשירה). אריצו כיהן במספר משרות ציבוריות ובהן שגריר לה סרניסימה בחצר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובחצר האפיפיור אורבנוס השמיני, וכן כפרוודיטורה.

אריצו לא נשא אישה.

אריצו נבחר לתפקיד הדוג'ה ב-10 באפריל 1631, עת השתוללה בוונציה המגפה השחורה האיטלקית, אשר גרמה למותם של כשליש מאוכלוסיית העיר (כ-45,000 נפטרים), ואף את קודמו לתפקיד - הדוג'ה ניקולו קונטאריני.

אריצו נבחר ברוב של 40 קולות למול 1 (היחיד שהתנגד לבחירתו היה רנייר זן, יריבו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון).

בשל המגפה לא לוותה בחירתו של אריצו בפסטיבלים כמקובל. המגפה הסתיימה ב-1631 ואריצו לקח על עצמו את נדרו של קודמו - קונטאריני להקים כנסייה המוקדשת למרים, אם ישו, על מנת שהמגפה תיפסק. עם סיום המגפה, הורה אריצו על בניית הכנסייה, שנקראה סנטה מריה דלה סאלוטה, וכן הורה על חג שיחגג ב-21 בנובמבר ויקרא "חג המדונה של הבריאות" (Festa della Madonna della Salute) במסגרתו תערך תהלוכה של נכבדי העיר מבזיליקת סן מרקו לעבר הכנסייה שברובע דורסודורו לאות תודה על ההצלה מהמגפה. מסורת זו נמשכת עד ימינו.

שנות ה-30 של המאה ה-17 היו תקופה של שלווה בוונציה, ובשנת 1637 נפתח התיאטרו סן קאסיאנו - בית האופרה הראשון של העיר. בשנת 1640 נפתח בית אופרה נוסף - התיאטרו סן מויזה. שנות השלום נפסקו עם פרוץ מלחמות קאסטרו - בין דוכסות פרמה למדינת האפיפיור. ונציה כרתה ברית עם פרמה ולחמה לצידה כנגד מדינת האפיפיור על השליטה בעיר קאסטרו. הסכם השלום נחתם בשנת 1644 לאחר ניצחונן של ונציה ופרמה.

בספטמבר 1644 אבירי מלטה תקפו ספינה טורקית ובה עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה. האבירים ביקשו מקלט בהרקליון (שאז נקראה קאנדיה) בכרתים, שהייתה אז בשליטת ונציה. בתגובה, הסולטאן העות'מאני איברהים הראשון האשים את ונציה ותקף את כרתים. אריצו פנה לסנאט של ונציה וביקש כי ימנו אותו למפקד הצבא. הסנאט הסכים על אף התנגדותו של ג'ובאני פזארו (לימים הדוג'ה). אריצו אסף צי גדול במטרה לתקוף את הטורקים, אולם נפטר חודש לאחר מינויו, ב-3 בינואר 1646, בהיותו בן 79.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:דוכסי ונציה
קטגוריה:ילידי 1566
קטגוריה:נפטרים ב-1646
Sporothrix schenckii

סְפּוֹרוֹטְרִיקְס שֶנְקִי (שם מדעי: Sporothrix schenckii) היא פטרייה דימורפית השייכת לסוג הפטריות Sporothrix, הגדלה באדמות כבול בתפוצה כלל עולמית.

== מאפיינים ==
הפטרייה דימורפית, כלומר, יכולה להתקיים הן כעובש ספרופיטי והן כשמר פרזיטי. תכונה זו תלויה ישירות בטמפרטורה של הסביבה בה היא גדלה: בטמפרטורה של 25°c היא עובש אשר גדל בקצב יחסית מהיר ומתאפיין בתפטיר לח המזכיר מרקם עדין של קטיפה בצבע לבן הנוטה לגוון קרמי - חום כעבור מספר זמני דור. לעומת זאת בטמפרטורה של 37°c נהפכת הפטרייה לשמר בעל גוון בצבע בז'.

Sporothrix schenckii מתרבה בדרך כלל על ידי רבייה אל-זוויגית באמצעות פיזור ספורות (נבגים) הקרואים Conidia, שהן ספורות רכות הצומחות ישירות על גבי הקורים של התפטיר, ניתקות מהם ומתפזרות בעזרת הרוח עד שנוחתות על קרקע נוחה לגדילה ונובטות לעובש חדש. במידה והספורות נוחתות על מצע בעל טמפרטורה של 37°c ומעלה הן נובטות לשמר. טמפרטורה מעין זו אופיינית לבעלי חיים בעלי דם חם, כלומר עופות ויונקים בכלל ובני האדם בפרט, כך שלרוב צורת השמר היא הצורה הפתוגנית והטפילית של הפטרייה.

חדירת הספורות לגוף מתאפשר בדרך כלל עקב פציעה של העור אשר תכלול את שכבותיו העמוקות, כגון הדרמיס ומערכת הלימפה. במצב כזה עלולה להתפתח מחלת ה-Sporotrichosis שהיא פטרת תת-עורית המאופיינת בדלקת של קשרי הלימפה שמתבטאת בנפיחות, אדמומיות ונגעים מוגלתיים באזור בו מתרבה הפטרייה.

למרות העובדה שתפוצת הפטרייה היא כלל עולמית, ישנם מקומות ברחבי העולם, כגון פרו בהם המחלה נחשבת לאנדמית (מחלה בעלת שיעורי ההארעות גבוהים במיוחד בפרק זמן נתון).

הפטריה רגישה במיוחד לאַמְפּוֹטְרִיצִין B ולתרופות מקבוצת הטריאזולים כמו פְלוּקוֹנָזוֹל (Diflucan) ואִיטְרָקוֹנָזוֹל (Sporanox).

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פטריות שק
קטגוריה:פטריות שתוארו ב-1900
חלוצי רודוי

חלוצי רודוי (חלוציאל) (נולד ב-1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. כיהן כקצין שריון ראשי ומפקד אוגדה.

==ביוגרפיה==
רודוי נולד בישראל וגדל בבאר טוביה. הוא נקרא על שם קרוב משפחתו, , שלחם בשורות הפלמ"ח ונפל בקרב מלכיה ב-10 במאי 1948. רודוי התגייס לצה"ל ב-1982 ושובץ בחיל השריון. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים בחטיבה 401, וכן כמדריך בקורס קציני שריון. ב-1987 מונה למפקד פלוגה וב-1988 לסגן מפקד גדוד, יצא ללימודים אקדמאיים וסיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1992 מונה למפקד גדוד 46 של חטיבה 401, וב-1994 לראש ענף התקשוב במפקדת חילות השדה. בתפקידו הבא היה מפקד גדוד קורס קציני השריון. 

ב-1998 קודם לדרגת אלוף-משנה ונקרא להקים את המכללה לפיקוד טקטי של זרוע היבשה, במקביל להיותו מפקד חטיבת שריון במילואים, עוצבת כוכב האור. ב-2001 קיבל את הפיקוד על חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מבצע חומת מגן. ב-2003 קיבל את הפיקוד על חטיבה 460, שבתקופתו אוחדה עם בית הספר לשריון והפכה לחטיבת ההכשרות של החיל. 

באוקטובר 2005 קודם לדרגת תת-אלוף והתמנה לקצין שריון ראשי ומפקד עוצבת עידן, אוגדת מילואים בפיקוד המרכז. כקצין שריון ראשי נדרש להתמודד עם קשיי השריון הישראלי מול איום הנ"ט של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה כאשר בתום הלחימה מונה לראש ועדה לבדיקת נושא זה מטעם זרוע היבשה. ביולי 2008 סיים את תקופת כהונתו, ומונה לנספח צה"ל בסינגפור. השתחרר ב-2013.

משמש מנהל פיתוח עסקי בחו"ל בחברת הייעוץ הביטחוני SBM.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20160303183549/http://www.yadlashiryon.com/show_item.asp?itemId=552&levelId=63853&itemType=0 חלוצי רודוי באתר יד לשריון].
* טל זגרבה וגילי כהן, [http://sbiz.tavor.biz/brief/4189/files "לקונספט של הטנק אין אלטרנטיבה"], אתר צה"ל, 24 ביולי 2008.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:תתי-אלופים בצה"ל
קטגוריה:מפקדי חטיבה 460
קטגוריה:מפקדי חטיבה 7
קטגוריה:מפקדי עוצבת עידן
קטגוריה:קציני שריון ראשיים
קטגוריה:נספחים צבאיים ישראלים בסינגפור
קטגוריה:מפקדי המכללה לפיקוד טקטי
קטגוריה:באר טוביה: אישים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:מפקדי גדודים בחטיבה 401
קטגוריה:מפקדי גדודים בחטיבה 460
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1964
פילון (אדריכלות)

פילון במקדש בפילה
פילון (ביוונית: Pylon) הוא שער כניסה מונומנטלי למקדש המצרי העתיק.

==מבוא==
באדריכלות, הפתחים: חלונות, דלתות ושערים, הם גורם חשוב בעיצובם של הקירות ושל החלל הכלוא בתוכם. הפתחים מחלקים את הקירות לגושים אטומים ולחללים שיש להם סדר וריתמוס. גודלם וצורתם של הפתחים נקבעים לפי שיקולים שונים: פונקציונליים, מבניים וצורניים.
השער משמש לכניסה לקשר בין פנים הבית, העיר או המתחם, לבין החוץ.

בנייתם של מפתחים הייתה בעייתית מפאת הצורך לייצב את הפתח. בבנייה המסורתית הפתחים היו קטנים מפני שלא ידעו לייצב אותם. גודל המפתח היה קשור באורך הקורה המקסימלי.

==פילון במצרים העתיקה==
פילון רעמסס השני בכניסה למקדש לוקסור, אשר אחריה שדרת ספינקסים בעלי ראשי אדם, המשתרעת על פני 3 ק"מ. בעבר חיברה בין מקדש לוקסור לכרנכ. שני פסלים אדירי ממדים של רעמסס השני שומרים על הפילון. שני אובליסקים בגובה 25 מ', נמצאים לצידם, אולם היום נותר רק אחד מכיוון שהשני נמצא בכיכר הקונקורד בפריז.]]
פתרון לבעיה גודל המפתח מוצאים בדרכים שונות, במצרים העתיקה הפתרון היה בניית פילון. פילון מורכב משני מגדלים המתחברים באמצעות קרניז, הנמוך מהם וסוגר את הפתח ביניהם. השער היה בדרך כלל במחצית הגובה של המגדלים. באמונה המצרית העתיקה, הפילון שיקף את האופק שבין שני הרים שמעברם זורחת ושוקעת השמש. הם סימלו מקום של בריאה ולידה מחדש.

הפילונים היו מקושטים בסצנות המדגישות את סמכויות השלטון של המלך מהיותם מקום פולחן ציבורי.

בפילון של מקדש איזיס בפילה (Philae), משנת 500 לפנה"ס, נראה פרעה מכניע את אויביו בעוד האלים: איזיס, חורוס וחתחור מתבוננים. דוגמאות נוספות נמצאות בלוקסור ואדפו.

פולחן אמון-רע אל השמש, התקיים פעמים רבות בראש פילון המקדש. פילונים אחדים הכילו גם חדרי מדרגות פנימיים.

הפילון הראשון שנמצא הוא מהמאה ה-13 לפנה"ס. זוג של אובליסקים היו מוצבים בדרך כלל לפני הפילונים.

==ראו גם==
*אדריכלות מצרים העתיקה
*היפוסטיל

==קישורים חיצוניים==

*
קטגוריה:אלמנטים אדריכליים
פרנצ'סקו מולין

פרנצ'סקו מולין (באיטלקית: Francesco Molin; 21 באפריל 1575 - 27 בפברואר 1655) היה הדוכס ה-99 של ונציה. מולין כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-20 בינואר 1646 ועד פטירתו.

בתקופת כהונתו כדוג'ה לחמה לה סרניסימה באימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים. הלוחמה החלה בתקופת קודמו של מולין, פרנצ'סקו אריצו והסתיימה בשנת 1669.

==קורות חיים==
פרנצ'סקו מולין נולד בוונציה למארינו מולין ולפאולה בארבאריגו. פרנצ'סקו פנה בצעירותו לקרירה צבאית, ושירת בצי של לה סרניסימה. מולין כיהן כפרוודיטורה והצלחתו במעשיו ובכישוריו הדיפלומטיים הביאה לבחירתו כפרוקורטור. בראשית מלחמת כרתים נבחר מולין למפקד צי לה סרניסימה. אולם בשל מחלת הצינית התקשה לעיתים בביצוע תפקידיו.

ב-20 בינואר 1646 בתום 23 סבבי הצבעה, נבחר מולין לתפקיד הדוג'ה. בשנים הראשונות של כהונתו פעל מולין לחזק את הצי ואת כוחות הצבא הוונציאנים באזור ונציה ודלמטיה במטרה להגן על הרפובליקה מפני האימפריה העות'מאנית. ונציה זכתה במספר ניצחונות ואף כבשה את מצודת קליז. הצי הוונציאני פשט על הדרדנלים והביס את הצי העות'מאני. בין השנים 1654–1656 צר הצי הוונציאני, שבראשו האדמירל לאצארו מוצ'ניגו על הדרדנלים. האדמירל מוצ'ניגו נהרג בקרב ימי במיצרים בשנת 1657.

עלות המלחמה הממושכת הביאה את מולין למכור תוארי אצולה בעיר במחיר של 100,000 דוקטים (כאשר 60,000 דוקטים נחשבו ל"מתנה" שנתנה ללה סרניסימה, ו-40,000 כהלוואה). בעקבות מכירות אלה מספר משפחות סוחרים עשירות הפכו למשפחות אצולה.

מולין נפטר ב-27 בפברואר 1655.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:דוכסי ונציה
קטגוריה:פרוקורטורים של סן מרקו
קטגוריה:ילידי 1575
קטגוריה:נפטרים ב-1655
קארלו קונטאריני

קארלו קונטאריני (באיטלקית: Carlo Contarini; 5 ביולי 1580 - 1 במאי 1656) היה הדוכס ה-100 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-27 במרץ 1655 ועד פטירתו, כשנה לאחר מכן.

==קורות חיים==
קארלו קונטאריני נולד בוונציה לאנדראה קונטאריני ואליזבתה מורוזיני. אביו נפטר עשרה ימים לאחר לידתו והוריש לו הון רב. משפחת קונטאריני הייתה אחת ממשפחות האצולה הוותיקות והעשירות בוונציה

קארלו קונטאריני נשא לאישה את פאולינה לורדאן - בת למשפחת אצולה ונציאנית עשירה.

קונטאריני שירת את לה סרניסימה בתפקידי פרוודיטורה, סאביו, רקטור, וכיהן כחבר בסנאט של ונציה. בשנים שלפני בחירתו לדוג'ה פרש מהפוליטיקה והחיים הציבוריים. בעקבות מות הדוג'ה פרנצ'סקו מולין ב-27 בפברואר 1655 נפגש חבר הבוחרים במרץ 1655 במטרה לבחור יורש. הבוחרים היו חלוקים בדעותיהם ואף מועמד לא זכה לרוב הקולות. קונטאריני נבחר כמועמד של פשרה בין הסיעות השונות, מאחר שלא השתייך לאף סיעה מחד, ובשל גילו המבוגר היה צפוי לכהן תקופה קצרה. בהצבעה ה-68 שנערכה, ב-27 במרץ 1655 נבחר קונטאריני לתפקיד הדוג'ה.

קונטאריני כיהן בתפקיד 13 חודשים, אשר נחשבו תקופה שלווה בתוך העיר, והוא הצליח לפייס את הפלגים השונים אשר פילגו את העיר. מאידך, לכל אורך כהונתו נמשכה מלחמת כרתים - הלוחמה בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה באי כרתים.

קונטאריני חלה בראשו 1656, ככל הנראה בשל לחצי תפקידו, ונפטר ב-1 במאי 1656.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:דוכסי ונציה
קטגוריה:ילידי 1580
קטגוריה:נפטרים ב-1656
אבא שאול בן בטנית

אַבָּא שָׁאוּל בֶּן בָּטְנִית היה תנא שחי בירושלים בסוף תקופת בית שני, כשני דורות לפני חורבנו.

היה משיב לשאלות בהלכה. כחברו, רבי אלעזר ברבי צדוק, מצא את פרנסתו כחנווני. בעיסוקו זה נודע כמקפיד ביותר על הימנעות מגזל ועל שמירת ממון הזולת, ולשם כך בין היתר נדב לציבור כמות גדולה של שמן, וזאת כדי להשיב את ספק גזילת הציבור.

במסכת ביצה מסופר שכשהיו באים לקוחות לקנות אצלו שמן, היה ממלא בכליו שמן במידה המבוקשת ומריק לתוך הכלים של הלקוחות. ובמשך כל הלילה היה מניח את כליו הפוכים מעלי כלי הלקוחות, כדי שכל השמן שבכלים יתמצה לכלי הלקוחות, וכך לא יבא לידי איסור גזל.

בתלמוד בבלי הוא מביא בשם אבא יוסף בן חנין אמרת ביקורת כלפי משפחות הכהנים הגדולים המזוהים עם כת הצדוקים או המקורבים להם, ששלטו באותם ימים בשלהי תקופת בית שני בירושלים: 

לפני מותו ציווה לבניו: "קברו אותי תחת מרגלותיו של אבא, והתירו תכלת מטליתי". חלק מהראשונים ראו בדבריו של אבא שאול את מקור המנהג שלנו שלא לקבור את המת בטלית. בנו נקרא אף הוא בשם בטנית, כשם סבו.

== לקריאה נוספת ==
* 
* 
* 
* מרדכי מרגליות (עורך), "אבא שאול בן בטנית", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, מהדורת אייזנברג תשס"ז, כרך א', עמ' 9

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:תנאים
אלי לנצמן

אלי לנצמן (נולד ב-1936) הוא היסטוריון יהודי-ישראלי של אמנות יפן ומזרח אסיה. מפתח ומנהל מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה בשנים 1966–1992, וממייסדי האגודה לידידות ישראל-יפן.

==ביוגרפיה==
נולד בתל אביב. למד כשבע שנים ביפן, בוגר אוניברסיטת ג'ושי (1960 - 1963) ואוניברסיטת טוקיו (1964 - 1966). התמחה באוצרות ושימור אמנות יפנית במוזיאון Yamato Bunka-kan בעיר נארה. שימש מבקר אמנות בשניים מהעיתונים הגדולים ביפן: Mainichi ו-Yomiuri.

בשנת 1966 הוזמן על ידי אבא חושי, ראש עיריית חיפה, לנהל ולפתח את המוזיאון לאמנות יפנית בחיפה ולשמש כאוצר ראשי, תפקיד בו שימש כשלושים שנה. בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס "קרן יפן" היוקרתי על שלושים שנות פעילותו. ב-22 ביוני 2001 הוענק לאלי לנצמן אות כבוד אישי מטעם קיסר יפן, "The Order of the Sacred Treasure, Gold Rays with Neck Ribbon", על פעילותו רבת השנים למען קידום תרבות יפן. ספרו "Chinese Portraiture" (1966) הציג לראשונה את ההבדלים המהותיים בין ההתייחסות המערבית לציור לבין ההתייחסות הסינית המדגישה את המאפיינים הרוחניים של הדמויות.

לנצמן תרם ערכים רבים לאנציקלופדיה העברית, כולל הערכים בנושא אמנות יפנית ואמנות סינית. היה מראשוני המרצים בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ומשמש כמרצה בטכניון, המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות. היה בין מייסדי "האגודה לידידות ישראל-יפן" ושימש בתפקיד יושב-ראש עד לשנת 2007. בשנת 2009 נבחר כיושב-ראש של כבוד של האגודה לידידות ישראל-יפן.

לנצמן הוא עורך אנציקלופדיה אודות תרבות ואמנות יפן בעברית.

==פרסומים נבחרים==
<div style="direction: ltr;">
* Chinese Portraiture, Tuttle, Tokyo 1966
* Tessai, New Japan (Mainichi) Vol.19, 1967
</div>
*סין: אמנות והיסטוריה, פרסומי טייוואן, 1979
*אמנות יפנית, האנציקלופדיה העברית, כרך כ'
*אמנות סינית, האנציקלופדיה העברית, כרך כ"ה
*טעם התה והאסתטיקה היפנית, צפון, אגודת בסופרים, תשנ"ח
*טנטרה: האהבה כסמל רעיוני, נפש, תשס"ג
*אמנות גדולה בממדים קטנים, פסלוני שנהב יפנים, מרכז וייל, 2007

==קטלוגים נבחרים==
*רישומים יפנים, מוזיאון ישראל, תשל"ג
<div style="direction: ltr;">
* Hokusai, Paintings & Prints, M.O.J.A.H, 1970
* Genre Paintings, M.O.J.A.H, 1971
* Contemporary Japanese Prints, Tel Aviv Museum 1973
* Hashira-e & Triptychs, M.O.J.A.H, 1980
* Bijin-ga, M.O.J.A.H, 1981
* Fauna & Flora in Japanese Art, M.O.J.A.H, 1981
* Yakusha-e, Kabuki Prints, M.O.J.A.H, 1983
* Impressions in Monochrome, M.O.J.A.H, 1983
* Fukei Prints, M.O.J.A.H, 1984
* Surimono Prints, M.O.J.A.H, 1989
</div>

==לקריאה נוספת==
* שי חורב, אלי לנצמן, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 224, 2018.

==קישורים חיצוניים==

* [http://japangeo.org.il/ japangeo], אנציקלופדיה אודות תרבות ואמנות יפן בעריכת אלי לנצמן

קטגוריה:אנציקלופדיסטים יהודים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1936
חומר דיאלקטרי

דיאלקטרן או חומר דיאלקטרי הם מונחים פיזיקליים לציון חומר מבודד ושקוף, במקרה בו חשוב המקדם הדיאלקטרי או מקדם השבירה של החומר. חומרים דיאלקטריים משמשים כחומרי מילוי ברכיבים חשמליים שונים כגון קבלים, אנטנות, מעגלים מודפסים ועדשות אופטיות. דוגמאות לחומרים דיאלקטריים הנמצאים בשימוש הן: זכוכית, סוגי פולימרים (פלסטיק) שונים, פיברגלס, קרמיקות שונות.

כאשר חומר דיאלקטרי ממוקם בשדה חשמלי, השדה גורם לפולריזציה (קיטוב) של החומר הדיאלקטרי - כלומר הוא גורם למטענים חיוביים לנוע מעט לכיוון השדה, ולמטענים שליליים לנוע מעט בניגוד לכיוון השדה. דבר זה גורם להקטנת השדה החשמלי בתווך אליו הוכנס החומר הדיאלקטרי. החומר הדיאלקטרי מחליש את עוצמת השדה כי הוא יוצר שדה משלו. 

בעוד שהמונח "מבודד" מתייחס לחומרים בעלי דרגה נמוכה של מוליכות חשמלית, המונח "דיאלקטרי" משמש לתאר חומרים בעלי קוטביות גבוהה. תכונה זו מאופיינת באמצעות מקדם דיאלקטרי.

בחומר דיאלקטרי מהירות האור תלויה ביחס הפוך למקדם השבירה. עיקרון זה משמש למשל בתכנון עדשות אופטיות. מקדם השבירה בחומר שווה לשורש של מכפלת המקדם הדיאלקטרי היחסי של החומר והמקדם המגנטי היחסי של החומר. נהוג לתת למקדם הדיאלקטרי ערך מרוכב כאשר החלק המדומה הוא הבליעה של החומר. החלק המדומה והממשי קשורים ביניהם באמצעות יחסי קרמרס-קרוניג.

==ראו גם==
* מקדם דיאלקטרי

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:חשמל
פרנצ'סקו קורנארו

פרנצ'סקו קורנארו או פרנצ'סקו קורנר (באיטלקית: Francesco Cornaro או Francesco Corner; 6 במרץ 1585 - 5 ביוני 1656) היה הדוכס ה-101 של ונציה. קורנארו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-17 במאי 1656 ועד פטירתו, כחודש לאחר מכן. תקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר מבין כל דוכסי ונציה.
== חייו ==
פרנצ'סקו היה בנם של ג'ובאני קורנארו הראשון, אשר כיהן כדוג'ה בין השנים 1625–1629. פרנצ'סקו נשא לאישה את אנדריאנה פריולי, בתו של אנטוניו פריולי אשר כיהן כדוג'ה בין השנים 1618–1623.

קורנארו כיהן כשגריר לה סרניסימה בחצרו של דוכס סבוי. הדוכס האמין כי קורנארו מנסה לקשור נגדו ולרצחו וגירש אותו מהדוכסות. לאחר גירושו, פנה קורנארו לעסקים.

לאחר מותו של קארלו קונטאריני ב-1 במאי 1656 (לאחר כהונה קצרה), נבחר קורנארו לתפקיד הדוג'ה בבחירות שנערכו ב-17 במאי 1656. הוא נפטר כחודש לאחר מכן ונקבר בכנסיית טולנטיני.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:דוכסי ונציה
קטגוריה:ילידי 1585
קטגוריה:נפטרים ב-1656
רצועת הביטחון (תוכנית רדיו)

רצועת הביטחון היא תוכנית אקטואלית, צבאית - ביטחונית יומית, המשודרת בגלי צה"ל.

התוכנית עלתה לאוויר בשנת 1998 והיא משודרת עד היום. העורך הראשי הראשון היה יצחק טוניק, שהיה גם מגיש התוכנית, ומפקד גל"צ לשעבר. בשנת 2007 החליפה אותו טלי ליפקין-שחק, שמשמשת בתפקיד עד היום ובנוסף גם עורכת את התכנית. במהלך השנים הגישו את התוכנית עיתונאים צבאיים בולטים בישראל, ובהם: עמוס הראל, יואב לימור, פנחס עידן, ואלכס פישמן.

התוכנית עוסקת בנושאים מגוונים ובהם: צבא, אסטרטגיה וממשל, המזרח התיכון והעולם הערבי, וצבא-חברה.

מפעם לפעם נערכות תוכניות מיוחדות בהן טלי ליפקין-שחק מארחת מרואיין באולפן לתוכנית שלמה. במהלך מבצע עופרת יצוקה, כמו גם במלחמת לבנון השנייה, שודרה התוכנית בשידור חי, במשך שעה בכל ערב.

==צוות התוכנית==
* טלי ליפקין-שחק - מגישה ועורכת ראשית
* ג'קי חוגי - מגיש
*
* סמדר פרי - מגישה
* אמיר בר שלום - מגיש

==קישורים חיצוניים==
* [http://glz.co.il/1097-8181-HE/Galatz.aspx האתר הרשמי] (מתוך אתר גלי צה"ל)

קטגוריה:תוכניות רדיו בגלי צה"ל
טולנטיני

חזית הכנסייה.
טולנטיני (בוונטית: Tolentini) הוא כינוייה של כנסיית סן ניקולו דה טולנטינו (באיטלקית: Chiesa di San Nicolò da Tolentino) הממוקמת בוונציה שבצפון איטליה. בניית הכנסייה, המוקדשת לניקולס מטלנטינו, החלה בשנת 1590 בתכנונו של ונצ'נצו סקאמוצי. בניית הכנסייה הושלמה בשנת 1714. 

הכנסייה בנויה בסגנון נאו קלאסי וחזיתה מעוצבת בסגנון קורינתי (היחידה בוונציה הבנייה בסגנון זה). החזית תוכננה על ידי אנדראה טיראלי.

בכנסייה קבור הדוג'ה פרנצ'סקו מורוציני בקבר מעשה ידי פיליפו פארודי.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ונציה: כנסיות
טלי ליפקין-שחק

טלי ליפקין-שחק (נולדה ב-27 בינואר 1956) היא עיתונאית וכתבת צבאית.

==ביוגרפיה==
נולדה בתל אביב כטלי רפופורט. הוריה היו עזריה רפופורט, איש קול ישראל וממקימי הטלוויזיה הישראלית, ורותי רפופורט לבית זקהיים, שחקנית בהבימה, שניהם מראשוני השדרנים בגלי צה"ל.

סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב בשנת 1974 והתגייסה לצה"ל. שירתה שנתיים בשירות חובה ועוד שנתיים כאזרחית עובדת צה"ל בתפקיד מזכירת ראש אמ"ן וראש לשכת מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.

לאחר שחרורה מצה"ל עבדה בעיתון "דבר" (על פרסומיה חתמה בשמה דאז: טלי זלינגר). בשנת 1982 מונתה לכתבת הצבאית של העיתון, ובכך הייתה לאישה הראשונה בישראל המשמשת ככתבת צבאית. בתפקידה זה סיקרה את מלחמת לבנון הראשונה (החל בתקופה שנשים טרם הורשו להיכנס ללבנון) ואת האינתיפאדה הראשונה.

בשנת 1995 הצטרפה לצוות ההקמה וההפעלה של הרדיו האזורי בתל אביב, עם תוכנית בוקר בענייני היום. בשנת 1997 הצטרפה לצוות הכותבים של "מעריב" בכתבות מוסף ותרבות ובמדור "דעות". בשנת 1998 התחילה בשידור תוכנית טלוויזיה שבועית ב"טלעד" בשם "הזמן השלישי" המיועדת לבני הגיל השלישי.

מאז 1997 היא מעורבת בקבוצת "עזרת נשים" לתמיכה במרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית ובקידום המודעות לבעיה; יו"ר חוג הידידים של "מרכז גליקמן" למניעת אלימות במשפחה; בינואר 1999 התמנתה לנשיאת כבוד של אקי"ם.

הייתה מעורבת בעריכה ובהגשה של הסרטים התיעודיים "רגעים באוקטובר" - סיפורים ממלחמת יום הכיפורים (1998), "מלכוד 82" - סדרה של חמישה פרקים על מלחמת לבנון הראשונה (2002) ו"ילדים כותבים לרבין" - סרט העוקב אחר ההשפעה של רצח ראש הממשלה יצחק רבין על ילדים (2003).

בשנים 2009–2010 הנחתה את התוכנית "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית הישראלית, לצדם של דן מרגלית, רונן ברגמן ומיה בנגל.

כיום מנהלת את התוכניות הצבאיות בגלי צה"ל, עורכת ראשית ומגישה את "רצועת הביטחון", את התוכנית "פ.א. פגישה אישית", בה היא מראיינת אנשי צבא וביטחון על הקריירה וחייהם האישיים, ובימי רביעי בלילה את התכנית "24 היום שהיה". בנוסף מגישה מדי פעם משדרי אקטואליה, ומשמשת פרשנית לענייני צבא, ביטחון ומגדר. נחשבת בעלת דעות המשתייכות לשמאל הפוליטי בישראל.

== חיים אישיים ==
הייתה נשואה לבני זלינגר ולהם בת. בשנות ה-80 נישאה בשנית לאלוף אמנון ליפקין-שחק (לימים הרמטכ"ל), ונולדו להם שני בנים. התאלמנה ב-19 בדצמבר 2012.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://qa-ietv.scepia-sites.co.il/1065-he/Tachi.aspx טלי ליפקין שחק] באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית
* .
* .

==הערות שוליים==

קטגוריה:שדרניות רדיו ישראליות
קטגוריה:שדרני רדיו ישראלים
קטגוריה:סגל גלי צה"ל
קטגוריה:כתבים צבאיים ישראלים
קטגוריה:סגל דבר
קטגוריה:ערב חדש
קטגוריה:מנחות טלוויזיה ישראליות
קטגוריה:בני זוג של חברי הכנסת
קטגוריה:בני זוג של שרי ממשלת ישראל
קטגוריה:בנות זוג של שרי ממשלת ישראל
קטגוריה:עיתונאיות ישראליות
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:בוגרות תיכון עירוני א' (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני א' (תל אביב)
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1956
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1956