OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
קרב לושונקואו

קרב לושונקואו (ביפנית: 旅順口の戦い) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה שנערך בלו'שונקואו (לימים תקרא פורט ארתור) שבמנצ'וריה, בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות צ'ינג הסיניים. במקורות מערביים מכונה קרב זה לעיתים בשם הקרב על פורט ארתור (אף על פי שהכוונה היא בעיקר לקרב שפתח את מלחמת רוסיה–יפן). 

==רקע==
לאחר הניצחון בקרב ג'יוליאנצ'נג ובמספר תקריות אחרות, הציבו היפנים לעצמם את כיבוש לושונקואו כמטרה אסטרטגית. לעיר הנמל נודעה חשיבות בשל אופייה הגאוגרפי, הביצורים שלה והנמל המוגן שלה, ונחשבה כבלתי ניתנת לכיבוש. בנמל היה גם המבדוק היבש היחיד ברשות צי בייאנג, ציה הקיסרי של סין, וציוד מודרני אחר, ואובדנם פירושו אובדן היכולות לתקן ולצייד את ספינות הצי. בנוסף, מיקומה בקצה חצי האי ליאודונג חולש למעשה על נתיבי השייט לטיינג'ין ולבייג'ינג, ולכך נודעה חשיבות אסטרטגית רבה.

==הקרב==
הארמייה הראשונה של צבא יפן, תחת פיקודו של גנרל איוואו אויאמה, התחלקה לשתי קבוצות. קבוצה אחת נעה צפונה לכיוון העיר מוקדן, כפעולת הסחה, והקבוצה השנייה צעדה במורד חצי האי ליאודונג לכיוון לושונקואו. הארמייה השנייה נחתה מצפון ללושונקואו וכבשה את העיר ג'ינז'ואו ב-6 בנובמבר, ובכך למעשה בודדה את עיר הנמל. ביום המחרת כבשה הארמייה גם את דאליין ללא התנגדות מרובה, שכן מגיניה נסו דרומה. 

צי בייאנג, שעגן באותה עת בלושונקואו, קיבל פקודה מהרשויות הסיניות לסגת לנמל ווייהאיוויי, על מנת להימנע מעימות עם ספינות הצי הקיסרי היפני, שעתידות היו להגיע לאזור על מנת לסייע לכוחות הקרקע. כך נותרו מגיני העיר חשופים למתקפה מהים. 

עימותים בפאתי העיר החלו ב-20 בנובמבר, ובשעה 02:00 ב-21 בנובמבר נפתחה המתקפה היפנית. הרעשה ארטילרית הקדימה את ההתקדמות החיילים, ועל אף שהסינים ניסו להעמיד התנגדות, היא לא הספיקה על מנת לעצור את היפנים, ששלטו בקרב. עד שעות הצהריים התמוטטה ההגנה הסינית והיפנים השתלטו על כל עמדות ההגנה מסביב לעיר ועל מתקני הנמל, כולל המבדוק היבש. 

===טבח===
בכניסה לעיר עצמה תלו הסינים את גופותיהם המושחתות של מספר חיילים יפנים שנהרגו, והדבר עורר זעם בקרב היפנים, כשאלה נכנסו לעיר. בנוסף, בעיר עצמה לחמו הסינים מבית לבית, וירו על החיילים היפנים ממחסה. בתגובה, פתחו היפנים במסע טבח חסר הבחנה, במהלכו נרצחו לפחות 2,000 בני אדם חפים מפשע.

==לקריאה נוספת==
* שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002).
<div class="mw-content-ltr">
* Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. 
</div>

==קישורים חיצוניים==
* [http://sinojapanesewar.com/PortArthur.htm The capture of Kin-chow, Nov 6-7, and Talienwan (Port Arthur), Nov 21, 1894].

לושונקואו
טמרין רעמתי זהוב-ראש

טמרין רעמתי זהוב-ראש (שם מדעי: Leontopithecus chrysomelas) הוא מין של קוף ממשפחת המרמוסטיים. מין זה אנדמי לברזיל ותחום תפוצתו מצומצם מאוד, בצפון מדינת באהיה. בעקבות תפוצתו המצומצמת הוא נתון בסכנת הכחדה ומעריכים כי בטבע נותרו בין 6,000 ל-10,000 פרטים, אך אזור היערות בו הוא חי קטֵן בכ-0.5% בשנה, וכן הוא גם ניצוד בשל מראהו.

לטמרין רעמתי פרווה שחורה בכל הגוף מלבד רעמתו, זנבו ורגליו להם צבע זהוב. אורכו 26 ס"מ, אורך זנבו 38 ס"מ ומשקל הנקבה עד 590 גרם והזכר יכול להגיע עד 700 גרם. לטמרין אצבעות דקות וארוכות שמאפשר להם לתפוס חרקים בצורה יעילה כך שחרקים הוא מזונו העיקרי, בנוסף הוא אוכל עלים ופירות.

הטמרין חי בקבוצות בגודל ממוצע של ארבעה עד שבעה פרטים, בשטח של 660–860 דונם. הוא נע על צמרות עצים ביערות עד לגובה 120 מטר מעל גובה פני הים.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1820
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי היינריך קאל
קטגוריה:מרמוסטיים
קטגוריה:ברזיל: יונקים
קטגוריה:יונקים ביערות הגשם של אמריקה הדרומית
החוויה האולימפית

החוויה האולימפית הוא מרכז מבקרים אקטיבי שהוקם בשנת 2009 על ידי הוועד האולימפי בישראל ונמצא בבניין האולימפי במרכז הספורט הלאומי תל אביב (נקרא גם: "מרכז הספורט - הדר יוסף") במתחם שכונת הדר יוסף בתל אביב-יפו.

המרכז הוקם כחלק משליחותו של הוועד להנחיל את הערכים האולימפיים בקרב אוכלוסיית המדינה. מטרת הקמתו היא לייצר בקרב המבקרים דמויות לחיקוי אשר פרט לכישרונם המולד, גם עבדו במשך שנים רבות על התמקצעות בתחומם והגיעו להישגים.

בשנת 2012 קיבל המוזיאון הכרה עולמית כשהתקבל כחבר בארגון המוזיאונים האולימפיים של הוועד האולימפי הבינלאומי.

==היסטוריה ומבנה==
את רעיון הקמת המרכז גיבשו ראשי הוועד האולימפי הישראלי לאחר זכייתו של גל פרידמן במדליית הזהב הראשונה לישראל באולימפיאדת אתונה, מתוך רצון להעביר את המסרים של החוויה האולימפית גם לקהל הרחב, באמצעות סיור וירטואלי אטרקטיבי במיוחד.

בהקמתו הושקעו כ-15 מיליון ש"ח והוא מתשתרע על פני 850 מטר מרובע המחולקים לחמישה אולמות גדולים, המייצגים את חמש הטבעות האולימפיות. באולמות מפוזרים אמצעי המחשה טכנולוגיים כגון מסך 360 מעלות, הולוגרמות, מסך כדורי, מיצגים אור קוליים ועמדות אינטראקטיביות, הנעים מתקופת יוון העתיקה ועד ימינו. טבעת אחת מוקדשת כולה למדליסטים הישראלים ולאסון אולימפיאדת מינכן 1972.

==האולמות==
המרכז מחולק לחמישה אולמות המייצגים את חמש הטבעות האולימפיות. לאורך כל המסע מלווים את המבקרים צמד השחקנים אמנון וולף ואביגיל הררי המגלמים מאמן וספורטאית ישראליים שיוצאים למסע היסטורי לאורך האולימפיאדה מנקודת המבט הישראלית. מלבד האולמות ניתן לראות במקום לפידים אולימפיים מקוריים, כולל הלפיד של המשחקים האולימפיים במינכן 1972 וכן מדליות מקוריות.

===טבעת התהילה===
באולם הראשון מועברים סיפור המסגרת של הסיור והצגה של רגעי השיא הגדולים בתולדות המשחקים האולימפיים במיצג היקפי של 360 מעלות המלווה בתאורה, סרטון ומוזיקה.

===טבעת ההיסטוריה===
באולם השני מסע אל תחילת המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה במפגש עם פסל יווני שקם לתחיה ואחריו קפיצה אל פריז של סוף המאה ה-19 עם חידוש המשחקים בעידן המודרני דרך דמות שיוצאת מתוך עיתון צרפתי ישן.

הלפידים האולימפיים

===הטבעת הישראלית===
באולם השלישי מפגש אישי של המבקרים עם הולוגרמות נעות ומדברות של ששת המדליסטים האולימפיים של ישראל - גל פרידמן, יעל ארד, שחר צוברי, אריק זאבי, מיכאל קולגנוב ואורן סמדג'ה והיא כוללת גם הנצחה של י"א חללי מינכן באמצעות סיפורה האישי של כלת פרס ישראל האתלטית אסתר רוט-שחמורוב. בחדר זה משולבים קטעים דוקומנטריים מהארכיון של סטיבן ספילברג.

===טבעת העתיד===
מסך ענק בצורת כדור עליו מוקרן מיצג הולוגרמה שמבטא את רוח החוויה האולימפית העולמית.

===טבעת ההתנסות===
עמדות התנסות מעשית - יכולת ריכוז בטכניקת ביופידבק, סיבולת על גבי מכשיר ריצה המדמה ריצת מרתון, זינוק לבדיקת מהירות התגובה הכוח והניתור, ועמדות מידע וטריוויה אינטראקטיביות וכן תצוגה של הלפידים האולימפיים תרומתו של אלכס גלעדי, חבר הוועד האולימפי הבינלאומי.

==קישורים חיצוניים==
* 
* [http://www.youtube.com/watch?v=dNMA_gvS9zU&feature=player_embedded סיור וירטואלי] באתר YouTube

==הערות שוליים==

קטגוריה:תל אביב-יפו: מוזיאונים
קטגוריה:ישראל במשחקים האולימפיים
קטגוריה:פארק הירקון
קטגוריה:מוזיאונים לספורט
קטגוריה:הדר יוסף
טמרין רעמתי שחור-פנים

טמרין רעמתי שחור-פנים (שם מדעי: Leontopithecus caissara) הוא מין של קוף ממשפחת המרמוסטיים האנדמי לברזיל.

== מאפיינים ==
לטמרין רעמתי שחור-פנים פרווה זהובה בכל הגוף מלבד פניו, ידיו וזנבו (מלבד קצהו הזהוב). אורכו 30 ס"מ, כאורך זנבו, ומשקלו עד 600 גרם. לטמרין אצבעות דקות וארוכות המאפשרות תפיסת חרקים יעילה כך שחרקים הוא מזונו העיקרי, בנוסף הוא אוכל עלים, פירות ונקטר.

הוא חי בקבוצות של 2 עד 11 פריטים כאשר בדרך כלל בקבוצה חמישה פריטים. הוא נע על צמרות עצים ביערות עד לגובה 300 מטר מעל גובה פני הים.

תחום תפוצתו מצומצם מאוד, כ-170 ק"מ רבוע, בדרום מזרח מדינת סאו פאולו וצפון מזרח מדינת פרנה. מין זה חי ביערות שנמצאים ליד חופי האוקיינוס האטלנטי. בעקבות תפוצתו המצומצמת הוא נתון בסכנת הכחדה חמורה, מעריכים כי נשארו רק 260 בטבע. משנת 1990 הוא מוגן בפארק הלאומי סופראגויי (Superagüi).

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:מרמוסטיים
קטגוריה:ברזיל: יונקים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1990
קטגוריה:יונקים ביערות הגשם של אמריקה הדרומית
קרב ג'יוליאנצ'נג

קרב ג'יוליאנצ'נג (ביפנית: 鴨緑江作戦) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה שנערך ב-24 באוקטובר 1894 בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות האימפריה הסינית. קרב פיונגיאנג סיים את הלחימה בקוריאה, והחיילים הסינים נסוגו לתוך סין, תוך שהיפנים בעקבותיהם. הקרב נערך בנהר יאלו, המהווה גבול טבעי בין קוריאה לסין.

==רקע==
לאחר תבוסתו בקרב פיונגיאנג נסוג צבא בייאנג מקוריאה, חצה את נהר יאלו לתוך מנצ'וריה, והקים שם את מפקדתו בעיר ג'יוליאנצ'נג. בנוסף, הורה מפקד הצבא, סונג צ'ינג, לבצר קטע באורך 16 קילומטרים על גדת הנהר, באזור המתאים לחצייה, כהכנה להגעת היפנים. 

הארמייה היפנית הראשונה, תחת גנרל ימגטה אריטומו, הגיעה לאזור ב-23 באוקטובר.

==הקרב==
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-24 באוקטובר חצה כוח יפני שמנה שבע פלוגות מרגימנט חיל הרגלים ה-18 את נהר היאלו. בתגובה, פתח עליהם המוצב הסיני באזור באש, ויחידה שמנתה 300 חיילים ו-60 פרשים נשלחה אחריהם, אך נהדפה. הכוח היפני הצליח להשתלט על המוצב הסיני ולקח שלל שני תותחים, תחמושת וציוד חורף. לאחר שקיבל את הידיעה על כיבוש המוצב, החליט אריטומו לפתוח במתקפה כללית ביום המחרת, ה-25 באוקטובר. 

במהלך הלילה בנה חיל ההנדסה היפני בחשאי גשר מפרקים מעל הנהר, מול הביצורים הסיניים בהושאן, ובשעה 04:30 ב-25 באוקטובר, חצתה אותו הדיוויזיה השלישית. בשעה 06:15 התפתח קרב בין הצדדים, ולאחר שעה וחצי של לחימה נסוגו הסינים מהביצורים, ונסו לכיוון ג'יוליאנצ'נג. כשהבין המפקד הסיני שחייליו נטשו את עמדותיהם והותירו ליפנים לחצות את נהר היאלו, שלח לקראתם חיילים רעננים. אך גם התקפה זו נהדפה על ידי היפנים, ובשעה 10:30 תם הקרב עם ניצחון יפני.

אריטומו תכנן לתקוף את ג'יוליאנצ'נג ב-26 באוקטובר, אך משהגיעו אליה גילו שהיא ננטשה במהלך הלילה. 

==תוצאות הקרב==
הארמייה היפנית הראשונה רדפה אחרי הסינים הנסוגים, והתפצלה לשתי קבוצות בעושתה כן: קבוצה אחת דלקה אחרי חיל המצב של אנטונג צפונה ומערבה, ובדרכה כבשה את הערים פנגהְואנגצ'נג ושיויאן, דבר שתרם לבידודה של פורט ארתור. הקבוצה השנייה צעדה אף היא צפונה, אך לכיוון מוקדן, בירת מנצ'וריה. הכוחות הנותרים של גנרל סונג התמקמו בעיר ליאויאנג, בדרך למוקדן, על מנת לחסום את התקדמות היפנים. 

בנוסף, מאחר שיפן כבשה שטחים בהם התגוררה אוכלוסייה אזרחית סינית, הוקם מנגנון הנהגה אזרחי זמני באזורים שנכבשו במנצ'וריה.

==לקריאה נוספת==
* שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002).
<div class="mw-content-ltr">
* Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. 
</div>

==קישורים חיצוניים==
* [http://sinojapanesewar.com/invasionofChina.htm The Invasion of China]

קטגוריה:קצרמר סין
'יוליאנצ'נג
דימיטר סטאנצ'וב

דימיטר יאנב סטאנצ'וב (בבולגרית: Димитър Янев Станчов; 21 במאי 1863, סבישטוב, האימפריה העות'מאנית – 23 במרץ 1940, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי ודיפלומט בולגרי אשר כיהן כשר החוץ וראש ממשלת נסיכות בולגריה.

==ביוגרפיה==
סטאנצ'וב נולד בסבישטוב ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת וינה. הוא כיהן כמזכירו האישי של הנסיך פרדיננד הראשון ובהמשך מונה לשליח דיפלומטי נסיכות בולגריה בממלכת רומניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית. סטאנצ'וב כיהן כשר החוץ בממשלתו של דימיטר פטקוב ולאחר שנרצח פטקוב בכדורי מתנקש, מונה לראש הממשלה בפועל. לאחר מינויו של פטר גודב לראש הממשלה, כיהן סטאנצ'וב כשר החוץ והדתות של הנסיכות ולתקופה קצרה גם כשר למבני ציבור, כבישים ותקשורת. בהמשך, מונה לשגריר בולגריה בממלכה המאוחדת, צרפת, בלגיה וממלכת איטליה.

הוא התנגד לכניסתה של בולגריה למלחמת העולם הראשונה והודח מתפקידו. לאחר תבוסת בולגריה במלחמה, מונה למזכיר צוות המשא ומתן הבולגרי שדן בתנאי חוזה ניי. בהמשך, כיהן שוב כשגריר בממלכה המאוחדת ובבלגיה וב-1924 התפטר מתפקידו כשגריר בולגריה בהולנד בשל התנגדותו למדיניות ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב. בין 1927 ל-1929 כיהן סטאנצ'וב כיושב ראש הוועד האולימפי הבולגרי ולאחר סיום תפקידו פרש מהחיים הציבוריים. דימיטר סטאנצ'וב הלך לעולמו ב-1940 בסופיה והוא בן 76 שנים. הוא היה נשוי ואב ל-5 ילדים. נכדו איוואן סטאנצ'וב כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתה של רנטה אינג'ובה.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20160303232728/http://www.events.bg/bg/holidays/930/Съставено-28-мо-правителство דימיטר סטאנצ'וב – תקציר ביוגרפי], באתר events.bg 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ראשי ממשלת בולגריה
קטגוריה:שרי החוץ של בולגריה
קטגוריה:שגרירי בולגריה
קטגוריה:שגרירים בממלכה המאוחדת
קטגוריה:שגרירי בולגריה בצרפת
קטגוריה:שגרירים בבלגיה
קטגוריה:שגרירים באיטליה
קטגוריה:שגרירים בהולנד
קטגוריה:משפטנים בולגרים
קטגוריה:בולגרים שנולדו ב-1863
קטגוריה:נפטרים ב-1940
כנסיית שמעון סטיליטס

כנסיית שמעון סטיליטס (ערבית كنيسة مار سمعان العمودي - "כניסת מר סמעאן אל-עמודי") היא כנסייה ביזנטית הרוסה בחלקה, אשר הוקדשה לקדוש הנוצרי שמעון סטיליטס . שרידי הכנסייה שוכנים בקלעאת סמעאן (قلعة سمعان - מצודת שמעון), אחד מהכפרים המתים בצפון-מערב סוריה, כ-30 ק"מ צפונית-מערבית לחלב. הכנסייה הוקמה באתר בו לפי המסורת ניצב העמוד שעליו התגורר הקדוש שמעון סטיליטס משך 33 שנים. המבנה נחשב לכנסייה הביזנטית העתיקה ביותר ששרדה, והוא השפיע על האדריכל אנטוניו ברלוצי עת תכנן את כנסיית ההשתנות על הר תבור.

==רקע היסטורי==
שמעון סטיליטס נולד בשנת 386 בהרי נור (טורקית Nur Dağları - "הרי האור") שבנפת האטיי בטורקיה (ההרים כונו ביוונית בשם אמאנוס (Ἁμανός)). הוא היה לנזיר מתבודד, אך במקום לחיות במערה, קבע את מגוריו על משטח מוקף מעקה בשטח של פחות מארבעה מ"ר, ואשר ניצב על עמוד בגובה של יותר מ-13 מטרים. הוא זכה לפרסום, ונהג להטיף בפני קהל מאמיניו פעמיים ביום. הוא מת בשנת 459 לאחר שחי על העמוד משך 37 שנים, ונקבר במערה באנטיוכיה (כיום אנטקיה). האתר בו ניצב העמוד כמו גם המערה בה נקבר הנזיר, היו לאתרי עלייה לרגל. בשנת 475 לערך, הורה זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, על הקמת כנסייה לזכרו של הקדוש, וזו הושלמה בשנת 491. במאה ה-9 בוצר המתחם, וזכה לכינוי "קלעאת סמעאן", היינו "מצודת שמעון".

==האתר==
הכנסייה הענקית משתרעת על-פני שטח של 5,000 מ"ר, והיא הוקמה על גבעה צחיחה סביב העמוד שעליו חי הנזיר. למבנה צורת מתומן שממנו קורנות ארבע בזיליקות הפונות אל ארבע רוחות השמיים. אורכה של כל אחת מהבזיליקות הוא 37 מטרים ורוחבה 24 מטרים. במרכז המתומן ניצב העמוד, אך כיום נותר ממנו בסיס וחלקו התחתון שהתבלה במהלך מאות שנות שימוש. גובה הבסיס ושארית העמוד הוא כשני מטרים בלבד. הבזיליקה הפונה מזרחה הייתה החשובה בין הארבע, והיא ארוכה מעט משלוש האחרות. בצידה המזרחי נקבע אפסיס. הכניסה אל המתחם הייתה דרך שלוש קשתות נושאות גמלונים בבזיליקה הדרומית, ומאחוריהן השתרע הנרתקס. 

הכנסייה נחשבה לאחד המבנים הנוצרים המונומנטליים החשובים בזמנה. סביב הכנסייה קמו מנזר, שתי קפלות ומספר בתי הארחה לצליינים, והמתחם כולו הוקף בחומה במאה ה-9. המנזר ואחת הקפלות צמודים לבזיליקה המזרחית בצידה הדרומי. מאוחר יותר הוקמו בפטיסטריום וקפלה נוספת במרחק של כ-200 מטרים מדרום לכנסייה, ודרך תהלוכות באורך של כקילומטר אשר נסללה מפינתה המערבית, הוליכה אל הכפר הסמוך דיר סמעאן.

== גלריה ==
<gallery widths="175px" heights="175px">
Church of Saint Simeon Stylites 01.jpg|חזית הבזיליקה הדרומית
Church of Saint Simeon Stylites 19.jpg|האפסיס בבזיליקה המזרחית
Column of St Simeon The Stylite.jpg|העמוד של שמעון סטיליטס
Chiesa tabor.JPG|חזית כנסיית ההשתנות על הר תבור
</gallery>

==ראו גם==
* כנסיית ההשתנות

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.sacred-destinations.com/syria/st-simeon-church.htm כנסיית שמעון סטיליטס], באתר sacred destinations

קטגוריה:סוריה: מבני דת
קטגוריה:המזרח התיכון: כנסיות ומנזרים
קטגוריה:סוריה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:אתרי מורשת עולמית בסיכון
קטגוריה:סוריה: אתרים ארכאולוגיים
נמל התעופה קטניה-פונטנרוסה

נמל התעופה קטניה - וינצ'נצו בליני (באיטלקית: Aeroporto di Catania-Fontanarossa Vincenzo Bellini), שוכן בסמוך לעיר קטניה, השנייה בגודלה באי האיטלקי סיציליה. נמל התעופה נקרא על שמו של מלחין האופרה וינצ'נצו בליני, שנולד בקטניה.

== פעילות ==
נמל התעופה קטניה הוקם בשנת 1924. נמל זה שימש בתחילה את צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. בשנות ה-40 המאוחרות היה ברור כי שדה התעופה עמוס ויש צורך להרחיבו. בשנת 1950 נפתח נמל התעופה קטניה גדול ומשופר יותר. לאחר 20 שנה של צמיחה בלתי צפויה במספר הנוסעים, בשנת 1981 היה שוב צורך לבנות מחדש את נמל התעופה כדי להתמודד עם הדרישה. ב-8 במאי 2007 נפתח הטרמינל החדש, המצויד ב-22 שערים ו-6 גשרים במקום הטרמינל הישן.

נמל התעופה ממוקם ליד הכביש המהיר A19, המקשר את קטניה לפלרמו ולמרכז סיציליה. שירותי הסעות מבצעים נסיעות מהנמל אל מרכז העיר ולתחנת הרכבת המרכזית, בעוד שאוטובוסים שונים אחרים הנוסעים לחלקים אחרים באי זמינים גם כן ישירות מנמל התעופה. בנמל ישנם גם שירותי מוניות.

נמל תעופה זה הוא העמוס בסיציליה והשישי באיטליה עם 6,794,063 נוסעים ב-2011, אולם, מבחינת תנועת המטוסים השדה דורג שלישי, אחרי נמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו ונמל התעופה מילאנו לינטה.

== קישורים חיצוניים ==

* 

קטניה
קטגוריה:קטניה
קטגוריה:אירופה: שדות תעופה על שם אישים
פולינוירופתיה של מחלה קריטית

פולינוירופתיה של מחלה קריטית (באנגלית: CIP ,Critical Illness Polyneuropathy) וגם מיופתיה של מחלה קריטית (CIM ,Critical Illness Myipathy) הן תסמונות חופפות של חולשת שרירים מפושטת וליקויים נוירולוגים, אשר יכולות להתפתח בקרב חולים קריטיים בטיפול נמרץ.

ל-CIP ו-CIM מאפיינים קלינים דומים, המובדלים לעיתים קרובות על בסיס מבחנים אלקטרופיזיולוגיים מיוחדים או על ידי ביופסיה לשריר ולעצב. הסיבות לתסמונות אינן ידועות.

קורטיקוסטרואידים וחסמים נוירומסקולרים אשר ניתנים בטיפול נמרץ לעיתים קרובות, יכולים לתרום להתפתחות התסמונות, כמו גם עליה ברמת הסוכר בדם שגם כן מופיעה בקרב חולים קריטיים.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://web.archive.org/web/20200615191538/http://igdc.huji.ac.il/PageNotFound404.aspx מאמר מכתב עת: גרונטולוגיה: כתב-עת בנושאי הזיקנה לד (1) 2007] באתר מרכז הידע לחקר הזקנות האוכלוסייה בישראל
==הערות שוליים==

 
קטגוריה:מחלות מערכת העצבים
ליאונרד אורנשטיין

ליאונרד סלומון אורנשטיין (באנגלית: Leonard Ornstein; 12 בנובמבר 1880 – 20 במאי 1941) היה פיזיקאי תאורטי יהודי הולנדי שנודע בעיקר בזכות עבודתו בתחום המכניקה הסטטיסטית.

== קורות חיים ==
נולד כבן יחיד לסוחר נתן לאונרד אורנשטיין ורעייתו סופיה מריה מנסון בניימכן.
בשנת 1898 החל בלימודיו באוניברסיטת ליידן תחת הנחייתו של הנדריק לורנץ, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה התאמת הפורמליזם של גיבס למולקולות. משוואת אורנשטיין- זרניקה, אותה פיתח במשותף עם חתן פרס נובל פריץ זרניקה, מיושמת לחישוב פונקציות קורלציה בתאוריית הזורמים תחת הנחות קירוב שונות כדוגמת פוטנציאלי כדורים קשיחים, לנרד ג'נוס יוקאווה ופוטנציאלים נוספים. תהליך אורנשטיין-אולנבק מתאר את התנועה של חלקיק בראוני מאסיבי תחת השפעת כח חיכוך או כח מרכזי.

ב-1914 מונה לתפקיד פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת אוטרכט שם היה ממשיך דרכו של פטר דביי. בין השנים 1918 ועד 1922 עמד בראש החברה הציונית ההולנדית (NZB). כשהוקמה המחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים אורנשטיין סייע למאמציו של חיים ויצמן במציאת פיזיקאי חוקר מהמעלה הראשונה שימונה לחבר סגל. ב-1921 במשותף עם גיליסט הולסט דחף להקמת האגודה הפיזיקלית ההולנדית ועמד בראשה מ-1939 עד נובמבר 1940. ב-1922 מונה למנהל המעבדה הפיזיקלית, שם הרחיב את תחום התעניינותו למחקר של עוצמות קווי פליטה ספקטרליים.

לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה הוצע לאורנשטיין להגר עם משפחתו לארצות הברית אולם אורנשטיין סירב לעזוב את מעבדתו באוטרכט. בספטמבר 1940 סולק מן האוניברסיטה ונאסר עליו להיכנס למעבדתו ובנובמבר 1940 פוטר באופן רשמי. אורנשטיין ביטל את חברותו באגודה הפיזיקלית ההולנדית ב-29 בנובמבר 1940, בתקופה זו התרחק מן החיים הציבוריים והסתגר בביתו עד למותו במאי 1941.
האוניברסיטה העברית ארגנה אזכרה לכבודו סמוך למותו, בה נאמו יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה ושמואל סמבורסקי, שעשה חלק מעבודת הדוקטורט במעבדה שלו באוטרכט.
== קישורים חיצוניים ==

* [http://cbp.tnw.utwente.nl/PolymeerDictaat/node15.html פיתוח משוואת אורנשטיין-זרניקה]
* [http://igitur-archive.library.uu.nl/phys/2006-0117-200034/1930-ornstein-brownian.pdf מאמר משותף של אורנשטיין ואולנבק על התנועה הבראונית]

==הערות שוליים==

קטגוריה:פיזיקאים יהודים
קטגוריה:פיזיקאים הולנדים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ליידן
קטגוריה:סגל אוניברסיטת אוטרכט
קטגוריה:הולנדים שנולדו ב-1880
קטגוריה:הולנדים שנפטרו ב-1941
מיזם GNOME

מיזם GNOME זו הקהילה העומדת מאחורי סביבת העבודה GNOME. אלו כוללים את מפתחי התוכנה והמשתמשים בה.

== קרן GNOME ==

באוגוסט 2000 הוקמה קרן GNOME כדי לנהל את מיזם GNOME, להוציא הודעות מסודרות לתקשורת בנושא ולקשר בין חברות המעוניינות בפיתוח תוכנות GNOME. אמנם הקרן אינה מעורבת באופן ישיר בהחלטות הטכניות, אך היא מרכזת את גרסאות GNOME וקובעת אילו מיזמים יהיו חלק מסביבת העבודה. חברות בקרן פתוחה לכל מי שתורם תרומה לא פשוטה למיזם. חברי הקרן זכאים להיבחר למועצת המנהלים ולהצביע בבחירותיה. רק חברים בקרן יכולים להציע את מועמדותם למשרות בקרן.

== תוכניות ואירועים ==
מיזם GNOME מחזיק תוכניות קהילתיות כמו אירועים וכנסים, המתאימים לרוב למשתמשים ולמפתחים מקומיים. הכינוס המרכזי של GNOME הוא כנס משתמשי ומפתחי קרן GNOME (GUADEC), הכנס השנתי בנושא קידום ופיתוח של GNOME. הרעיון של אירועי GUADEC מגיע מהמפגש הראשון של משתמשי ומפתחי הקרן בפריז, צרפת ומהמפגש הבא אחריו בקורוניה, ספרד. GNOME אף משתתפת בוועידת שולחנות העבודה, שהוא כנס משותף אשר אורגן על ידי קהילות GNOME ו־KDE, המתקיים מדי שנה באירופה.

== שיתוף פעולה עם מיזמים אחרים ==
מיזם GNOME משתף פעולה באופן פעיל עם מיזמים נוספים של התוכנה החופשית. מאמצי שיתוף פעולה קודמים היו מאורגנים לרוב על בסיס מיזם למיזם. כדי להרחיב את שיתוף הפעולה, קיים freedesktop.org.

== קישורים חיצוניים ==
* 

קטגוריה:GNOME
קטגוריה:תוכנה חופשית
יונקרס (ניו יורק)

יונקרס (באנגלית: Yonkers) היא עיר במחוז וסטצ'סטר הממוקמת צפונית לניו יורק ושייכת למטרופולין שלה. יונקרס היא העיר השלישית בגודל אוכלוסייתה בניו יורק (אחרי ניו יורק ובאפלו) והעיר המאוכלסת ביותר במחוז וסטצ'סטר. נכון לשנת 2020 חיים בעיר כ-211,569 אלף תושבים.

==היסטוריה==
תחילתה של יונקרס בשנת 1646 כאשר אדריאן ואן דר דוק קיבל שטח מהולנד החדשה, בנה חווה וקרא לה "קולן דונק". בסוף המאה ה-17 השטח נרכש על ידי פרדריק פיליפס, מהגר הולנדי אמיד מאוד שהחזיק בבעלות על שטחים עצומים, אשר מהווים כיום חלק גדול משטח העיר. נכדו של פיליפס, פרדריק פיליפס השלישי, שירש את האדמות, היה מן התומכים הבולטים בכתר הבריטי, וברח לבריטניה בזמן המהפכה האמריקאית. האדמות שהיו בבעלותו הוחרמו ונמכרו, ובמקום הוקם כפר. הכפר החל לגדול רק במהלך המאה ה-18, בזכות התפתחות התעשייה והתפתחותה של ניו יורק. בשנת 1853 הציג אלישע אוטיס לראשונה את ההמצאה שלו, המעלית. זמן קצר לאחר מכן הוקמה חברת המעליות הראשונה בעולם, חברת מעליות אוטיס. היה זה אחד המפעלים הגדולים בעיר דאז. החלק הצפוני כיום של יונקרס הוכרז ככפר בשנת 1854 (אז חיו בה כ־12 אלף תושבים) וכעיר בשנת 1872. החלק הדרומי של יונקרס סופח לרובע הברונקס. באותה עת הוצע לתושבי העיר לספח את יונקרס לעיר ניו יורק אך הם סירבו.

==גאוגרפיה==
יונקרס משתרעת על שטח של 52.6 קמ"ר וגובלת ברובע הברונקס מדרום, במאונט ורנון ובנהר הברונקס ממזרח, בהסטינג-על-ההדסון מצפון ובנהר ההדסון ממערב. קרבתה למנהטן (כ־15 דקות נסיעה) הפכה אותה לעיר פופולרית למבקשים לחיות מחוץ לניו יורק הומת האדם ולמחפשי דירות במחירים נמוכים יותר.

==דמוגרפיה==
במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2010 נמנו בה 195,976 תושבים.
אוכלוסיית העיר מגוונת מבחינת מעמדות חברתיים, עם אוכלוסייה מבוססת יותר בשכונות הצפוניות והשכונות הדרומיות, הגובלות בברונקס, עניות יותר.
ישנה קהילה יהודית בחלק הדרומי-מערבי של העיר ושוכן בה בית חב"ד ואף בית קברות יהודי.

==שכונות==
החלק הדרומי של העיר מורכב בעיקר מבניינים רבי קומות כמו בשכונות רבות בניו יורק. החלק הצפוני של העיר הוא בעיקר בתים פרטיים, כמו בפרברים רבים ברחבי ארצות הברית.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:מדינת ניו יורק: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1646
יאנוש מורגנשטרן

וורשה]]
קברו של מורגנשטרן ב[[בית הקברות הצבאי פובונזקי בוורשה עם תמונתו ורשימת סרטיו המפורסמים ביותר, 2023]]
כוכבו של מורגנשטרן בשדרת התהילה ב[[לודז']]
יאנוש "קובה" מורגנשטרן (בפולנית: Janusz Morgenstern, 16 בנובמבר 1922 – 6 בספטמבר 2011) היה במאי ומפיק קולנוע יהודי-פולני.

==ביוגרפיה==
יאנוש מורגנשטרן נולד למשפחה יהודית בשנת 1922, בעיירה מיקולינצה (כיום בגבולותיה של אוקראינה) לדוד מורגנשטרן ואסתר (לבית דרוקס). עם סיום בית הספר העממי בעירה המשיך את לימודיו התיכוניים בעיר פשבורסק שם גר דודו, אחי אמו מארק דרוקס, שבביתו גם גר באותן שנים. הדוד מארק היה עורך דין ופילוסוף, והשפעתו הרוחנית והאינטלקטואלית על קובה הייתה רבה.

בשנת 1939, עם כניסת הגרמנים לעיירה, גורשו כל היהודים לגטו בעיר הסמוכה טרנופול. ערב האקציה הצליח קובה ועוד חברים לברוח מהגטו אל היערות סביב העיר - שם הסתתרו חודשים רבים על סף מוות מקור ורעב. הוריו שנשארו בגטו התאבדו. בחודשים האחרונים של המלחמה, כשהצבא הרוסי התקדם אל העיירה, ביקש קובה את עזרתו של מנהל בית הספר בו למד בילדותו והלה החביא אותו במרתף ביתו.

לאחר המלחמה למד בימוי בבית הספר לקולנוע בלודז' ובתחילת דרכו שימש עוזר במאי לאנדז'יי ויידה. בשנת 1954 סיים את לימודיו ושימש שם כמורה לקולנוע. מאז הפיק וביים עשרות סרטים והוא נודע כאחד הבמאים הנערצים בפולין. בישראל מוכר מורגנשטרן בעיקר דרך הסרט הקצר בן 9 הדקות שיצר בשנת 1961 - אמבולנס, אשר פגש תלמידי תיכון ישראלים רבים בתהליכים חינוכיים על אודות השואה, ובמהלך ביקור ביד ושם.

ב-7 באפריל 2011, חשף את הכוכב שלו בשדרת הכוכבים ברחוב פיוטרקובסקה בלודז'.

ב-6 בספטמבר 2011 נפטר, ונקבר בבית הקברות הצבאי בורשה בפובזקי (רובע A29-tuje-8) בשדרת ההצטיינות. בטקס השתתפו בין היתר הנשיא ברוניסלב קומורובסקי, שר התרבות בוגדן זדרוייבסקי, חברו רומן פולנסקי ויוצרי קולנוע רבים. בדרכו האחרונה ליוותה אותו המוזיקה של קשישטוף קומדה.

== הנצחה ==
בשנת 2022, נחנך חדר עריכה על שמו בבית הספר התיכון מנור בקיבוץ כברי שבגליל.

== חיים אישיים ==
התחתן עם השחקנית קריסטינה צרנייאק, ובחר בעקבות אירועי השואה לא להביא ילדים לעולם.

==סרטיו==
<div style="direction: ltr;">

</div>

== לקריאה נוספת ==
* קריסטינה צ'רניאק-מורגנשטרן, הסרט שלנו - תמונות וזיכרונות מחיי עם קובה, 2017 (קראקוב). Krystyna Cierniak-Morgenstern, Nasz film. Sceny z zycia z Kuba. Wspomnienia
* מארק הנדריקובסקי, Morgenstern, פוזנן 2012. Marek Hendrykowski, Morgenstern

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:במאי קולנוע פולנים
קטגוריה:יהודים פולנים
קטגוריה:מפיקי קולנוע יהודים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יהודים פולנים
קטגוריה:פולנים שנולדו ב-1922
קטגוריה:פולנים שנפטרו ב-2011
הרי נור

הרי נור (בטורקית: Nur Dağları) או הרי אמאנוס (ביוונית: Ἁμανός) הם רכס הרים בדרום טורקיה המשתרע בנפות האטיי ואוסמניה. בפי תושבי האזור קרוי הרכס בשם "הרי גאבור" (Gavur Dağları), היינו, "הרי הכופרים" שכן באזור ישבו בעבר נוצרים רבים.

הרכס שייך למסיף הרי הטאורוס מהם הוא נשלח דרומה כאצבע שאורכה כ-150 ק"מ. ממערב גובלים הרי נור במישור צ'וקורובה ובמפרץ איסכנדרון ובדרום ובמזרח הוא תחום על ידי נהר עאסי ויובליו. הרי נור מגיעים לשיאם בהר בוז (Bozdağ - "הר הכסף", או Mıgır Tepe - "תל מיגיר"), המתנשא לגובה של 2,240 מטרים. 

שני מעברי ההרים החשובים לרוחבו של הרכס הם "מעבר בלן" (Belen Geçidi, בעבר "השערים הסורים") המחבר בין איסכנדרון וחלב; ו"מעבר בהצ'ה" (Bahçe Geçidi, בעבר "מעבר אמאנוס", לטינית "Amani Portae") שבו עובר כיום כביש מהיר O-52 (E90) בין אדנה וגזיאנטפ.

זיהויו כהר האמנה. יש הסוברים כי השם "אמנאוס" משמר את השם המקראי "אמנה", הר האמנה מוגדר במקורות רבים בתור הגבול הצפוני של ארץ ישראל השלמה, התלמוד הירושלמי במסכת שביעית אומר שכל מה שנמצא לפנים מהאמנה הוא ארץ ישראל, ומה שנמצא מחוץ לאמנה הוא חו"ל.

==קישורים חיצוניים==

הרי נור
נור
נור
אמנת ירושלים

פרט מתוך אמנת ירושלים
אמנת ירושלים היא הצהרת אמונים של מדינת ישראל לעיר ירושלים שנחתמה ביום ירושלים, 31 במאי 1992, כ"ח באייר ה'תשנ"ב, במלאת 25 שנה לירושלים המאוחדת במשכן הנשיא בירושלים.

בין החותמים על האמנה: נשיא המדינה חיים הרצוג, ראש הממשלה יצחק שמיר, הרמטכ"ל אהוד ברק, הרבנים הראשיים לישראל אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו, נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, יו"ר מפלגת העבודה יצחק רבין וראש העיר ירושלים טדי קולק.

האמנה חוברה ביוזמת המשרד לענייני ירושלים על ידי השופט פרופ' מנחם אלון, ששיבץ בה פסוקים ומדרשים מהמקורות היהודים.

בעיתון החרדי יתד נאמן נכתב נגד החתימה על האמנה. גם ראש עיריית ירושלים טדי קולק התנגד לאמנה מטעמים פוליטיים, אך לבסוף חתם על האמנה. ביום ירושלים 1993 נחתמה האמנה שוב בבית הנשיא עזר ויצמן עלי ידי נציגיהם של 1,300 קהילות יהודיות מ-70 מדינות מרחבי העולם. האמנה נחתמת מחדש באירועים שונים ומוצגת בטרקלין שאגאל אשר במשכן הכנסת, בסמוך למגילת העצמאות.
מגילת האמנה המוצגת ב[[טרקלין שאגאל בכנסת]]
מתוך האמנה:

אליעזר ויסהוף יצר את העיטורים שבמגילת אמנה, ואשתו אריאלה עצבה את האותיות וכתבה את המגילה.

== קישורים חיצוניים ==

*[https://main.knesset.gov.il/about/building/pages/chagallhall.aspx טרקלין שאגאל] באתר הכנסת
*[http://www.knesset.gov.il/birthday/heb/KnessetBuilding2.htm יצירות אומנות במשכן הכנסת ומידע על האמנה] באתר הכנסת
*[http://www.isragift.co.il/?section=449&product=2482&lineItem=350 מדליה ממלכתית לציון האמנה] של החברה הישראלית למדליות ולמטבעות

== הערות שוליים ==

קטגוריה:יום ירושלים
קטגוריה:ירושלים
קטגוריה:אירועים שהונצחו על מדליות ישראל
קטגוריה:מעמדה של ירושלים
כרזת יום השואה

בעקבות כרזת יום העצמאות, החל משנת ה'תש"ע החל יד ושם תחרות עיצוב כרזה לזכר השואה. התחרות נקראת "מעצבים זיכרון". הכרזה נבחרת לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה. 

לרשות המתמודדים עומד אוסף החפצים והתמונות של יד ושם. על הכרזה מופיע דימוי חזותי המתקשר למושגי השואה, ובנוסף הכתובת "יום הזיכרון לשואה ולגבורה X" כאשר X היא השנה העברית וסמליל יד ושם ומשרד ההסברה.

בסיום התחרות נקבעים גם מקומות שני ושלישי ולעיתים גם כאלו הראויות לשבח.

== הכרזות ==
<div style="text-align: center;">
<gallery style="width: 100%;">
קובץ:כרזת השואה 1 2010.jpg |כרזת יום השואה ה'תש"ע-2010עיצוב: נמרוד בר - און
קובץ:כרזת השואה 1 2011.jpg |כרזת יום השואה ה'תשע"א-2011עיצוב: אדווה לוטטי 
קובץ:כרזת השואה 1 2012.jpg |כרזת יום השואה ה'תשע"ב-2012עיצוב: דוריאל רימר
קובץ:כרזת יום השואה 1 2013.jpg |כרזת יום השואה ה'תשע"ג-2013עיצוב: דעה גלעדי
קובץ:כרזת השואה 2014.jpg|כרזת יום השואה ה'תשע"ד-2014
קובץ:כרזת השואה 2015.jpg|כרזת יום השואה ה'תשע"ה-2015
קובץ:כרזת השואה 2016.jpg|כרזת יום השואה ה'תשע"ו-2016
קובץ:כרזת השואה 2017.jpg|כרזת יום השואה ה'תשע"ז-2017
קובץ:כרזת השואה 2018.jpg|כרזת יום השואה ה'תשע"ח-2018
קובץ:כרזת השואה 2019.jpg|כרזת יום השואה ה'תשע"ט-2019
קובץ:Poster2020.jpg|כרזת יום השואה ה'תש"ף-2020
</gallery>
</div>

== ראו גם ==
* כרזת יום העצמאות

== קישורים חיצוניים ==
* 

קטגוריה:השואה באמנות
קטגוריה:יד ושם
יום השואה
ורקלויטה

תנועת וֶרְקְלוֹיְטֶה (בגרמנית: Werkleute – אנשי המעש) הייתה תנועת נוער יהודית-גרמנית שנוסדה בשנת 1932 ופעלה בגרמניה ובארץ ישראל, עד להצטרפות חבריה לתנועת השומר הצעיר בשנת 1938.

== רקע ==
=== היסטוריה ===

קבוצת ורקלויטה, [[1938]] 
התנועה נוסדה בשנת 1932 בברלין כפלג הגדול מתנועת הנוער שהתפרקה, "קאמראדן" (בגרמנית: Kameraden - Deutsch-jüdischer Wanderbund - "קומראדים – ברית משוטטים גרמנית-יהודית"). לאחר המשבר הכלכלי שפקד את גרמניה בשנת 1929 נחלשה תנועת קאמראדן הליברלית והתפצלה לארבעה פלגים שהגדול מביניהם היה "ורקלויטה" בהנהגתו של מנחם גרזון.

על אף שרבים מחבריה היו בני הבורגנות, הייתה התנועה בתחילה קרובה יותר לחוגים סוציאליסטיים ולחוגים קומוניסטיים והתנגדה לשלילת הגולה, וחבריה האמינו כי יהודים ימשיכו לחיות בגולה תמיד; באשר ליהודי גרמניה, סברו כי יש להעמיק במורשת היהודית, אך גם לפעול למען החברה הכללית. אולם בהמשך, בהשפעת מאורעות התקופה ועליית הנאצים לשלטון, נטתה התנועה יותר לכיוון ציוני חלוצי. יחד עם זאת גם נחלשה זיקתה הליברלית כלפי היהדות והתנועה אימצה גישה חילונית, בדומה לתנועות הציוניות.

בשנת 1933 עלו לארץ ישראל שתי קבוצות בוגרים כדי לעבור הכשרה בגבעת חיים ובמשמר העמק. ב-1934 הקימו חברי התנועה את קיבוץ הזורע בארץ ישראל ובשנת 1936 הוקם קיבוץ משמר הדרום, שהתאחד בסופו של דבר עם "הזורע". בשנת 1938 הצטרפו שני קיבוצי התנועה בארץ ישראל לתנועת השומר הצעיר בעקבות היחסים הקרובים עם יעקב חזן, ובעקבותיהם גם יתר חברי התנועה בגרמניה.

== בסיסים רעיוניים ==
במרכז התנועה עמדו הערכים של חיי עדה, במובן שיתופי-קהילתי, ושיבה אל היהדות ברוח ההוגה מרטין בובר שפעל אז בגרמניה.
את חיי העדה הגשימו חברי התנועה בקרב הפרולטריון היהודי בגרמניה ובחוגים בתוך התנועה הסוציאליסטית. כוונתם הייתה לעודד אחווה וקשרים בלתי-אמצעיים כתשתית למעשה פוליטי.
== ראו גם ==
* הקיבוץ הארצי השומר הצעיר
* הזורע
* עדה ברודסקי
* שמיר (קיבוץ)
* תנועות נוער יהודיות בשואה
* משמר העמק
* גוט וינקל (חוות הכשרה)

== לקריאה נוספת ==
* "וורקליטה" בתוך: אלי אברהמי, לקסיקון הקיבוץ, רמת אפעל : יד טבנקין, תשנ"ח 1998 

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.moreshet.org/?CategoryID=282&ArticleID=482 על ורקלויטה באתר "מורשת"]
* [https://web.archive.org/web/20060713013802/http://www.havatzelet.org.il/heb/mosdot/hh.htm השומר הצעיר בארץ ובעולם], באתר קרן חבצלת (על השומר הצעיר)
* 
* [http://leobaeck.oxfordjournals.org/content/4/1/165.extract מכון לאו בק] מאמר באנגלית על ורקלויטה

קטגוריה:תנועות נוער
קטגוריה:השומר הצעיר
קטגוריה:יהדות גרמניה
קטגוריה:ציונות סוציאליסטית
קטגוריה:תנועות נוער ציוניות סוציאליסטיות
קטגוריה:שנות ה-1930
הנרייטה פימנטל

הנרייטֶה הנריקס פּימֶנטֶל (בהולנדית: Henriette Henriques Pimentel; 1877–1944) הייתה יהודייה הולנדית ממוצא ספרדי, שניהלה את בית הילדים ה"קרֶש" (De Creche - "הפעוטון") באמסטרדם עד למלחמת העולם השנייה ובתקופת השואה. הצילה יחד עם ולטר סוסקינד, יוהאן ואן הולסט ואחרים, כמה מאות ילדים יהודים ונרצחה באושוויץ עם יתר הילדים, שלא הצליחה למלט מהמוות.

==קורות חיים והצלת הילדים==
צוות ה"קרש" - הנרייטה פימנטל יושבת שנייה משמאל בשורה הראשונה (מארכיון בית לוחמי הגטאות)
בית הילדים De Creche, שבאמסטרדם, נוסד ב-1906 על ידי "העמותה למעונות ליונקים ופעוטים" (Vereniging zuigelingeninrichting en kinderhuis), מכספי הנדוניה של יהודייה הולנדית בשם סופי רוזנטל (Sophie Rosenthal), כמעון יום לילדים ממשפחות יהודיות שחיו במצוקה כלכלית. פימנטל החלה לנהל אותו ב-1926 והמשיכה בכך 17 שנה עד סגירתו על ידי הנאצים. הילדים שחיו בו היו יהודים ולא יהודים כאחת וגם הצוות היה מעורב. ב-1941, כשנה לאחר כיבוש הולנד על ידי הנאצים במאי 1940, סולקו מבית הילדים כל אנשי הצוות הלא-יהודים. 

בערב ראש השנה תש"ד (29 בספטמבר 1943), החל גירוש יהודי הולנד למחנות ההשמדה. יהודי אמסטרדם וסביבתה רוכזו ב"תיאטרון ההולנדי" - Hollandsche Schouwburg, שהיה סמוך ל"קרש", כאשר ה"קרש" עצמו שימש גם הוא כתחנת מעבר לחלק מהילדים היהודים. פימנטל החלה להעביר את הילדים לסמינר הקלויניסטי למורים, הסמוך, שמנהלו יוהאן ואן הולסט שיתף עימה פעולה. הוא קיבל לימים אות חסיד אומות העולם בגין מעשיו. ואן הולסט שלח את הילדים לכפרים שונים מחוץ לאמסטרדם. הם נעזרו לשם כך גם באחד מאנשי היודנרט, ולטר סוסקינד, יהודי גרמני ממוצא הולנדי, ששימש כמנהל אותו מקום ריכוז יהודי בתיאטרון, וכן באנשי מחתרת הולנדים. על פעילותו של ולטר סוסקינד ומשפחתו, בהצלת יהודי הולנד, נעשה סרט הולנדי, בינואר 2012 - "סוסקינד".

פימנטל לא הספיקה להציל את כל הילדים שהסתתרו ב"קרש" ונשארה עם אלה מהם שנותרו, כשסגרו הנאצים את ה"קרש" וגירשו גם את הילדים שהיו בו. חלק מהילדים גורשו בטרנספורטים מיוחדים למחנה וסטרבורק (Westerbork) בהולנד וחלקם הנותר למחנות אחרים מחוץ למדינה. פימנטל גורשה עם האחרונים, לאושוויץ, שם נרצחה גם היא, כמותם. פימנטל הייתה בת 67 בהירצחה. היא לא הייתה נשואה ולא השאירה אחריה צאצאים, למעט הילדים שהצילה.

== ראו גם ==
* יהדות הולנד

==לקריאה נוספת==
* [http://books.google.co.il/books?id=gRdUvDLC3pgC&pg=PA278&lpg=PA278&dq=Henriette+Henriques+Pimentel&source=bl&ots=P0X355-P1Q&sig=m_QFAnv8ZxoiSp5i9XJJDiiKnkY&hl=iw&sa=X&ei=9uKQT5nPMujX0QX6t8DUAQ&ved=0CEkQ6AEwBQ#v=onepage&q=Henriette%20Henriques%20Pimentel&f=false מרדכי פלדיאל, "Saving the Jews: Amazing Stories of Men and Women Who Defied the "Final Solution], הוצאת שרייבר, 2000, בעמ' 278 ואילך

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.infocenters.co.il/gfh/notebook_ext.asp?book=70526&lang=heb&site=gfh הנרייטה הנריקז - פימנטל], באתר ארכיון בית לוחמי הגטאות
* 
* [http://www.imdb.com/title/tt1609159/fullcredits#cast על הסרט "סוסקינד"], באתר IMDb

 

קטגוריה:מנהלי בתי ספר
קטגוריה:אנשי חינוך בשואה
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים הולנדים
קטגוריה:יהודים בשואה: הולנד
קטגוריה:נספים במחנה ההשמדה אושוויץ
קטגוריה:יהודים שפעלו להצלה בתקופת השואה
קטגוריה:מצילים בשואה: הולנד
קטגוריה:מצילי ילדים בשואה
קטגוריה:מצילים יהודים בשואה
קטגוריה:מצילות בשואה
קטגוריה:ילידות 1876
קטגוריה:הולנדים שנולדו ב-1876
קטגוריה:נפטרות ב-1944
דויד סולארי

דויד אדוארדו סולארי פוג'ו (בספרדית: David Eduardo Solari Poggio; נולד ב-21 במרץ 1986 בברנקייה שבקולומביה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי, ששיחק בעברו גם בישראל.

== קריירה ==
לפני שהגיע לישראל שיחק בשמונה מועדונים שונים: ונציה וקיוג'ה (איטליה), אספולי (אקוודור), אולימפו (ארגנטינה), דפורטיבו טאצ'ירה (ונצואלה), א.א.פ. פאפוס ואלקי לרנקה (קפריסין).

בינואר 2012 הצטרף לקבוצת עירוני קריית שמונה. את שערו הראשון במדי קריית שמונה הבקיע סולארי מול הפועל באר שבע במסגרת חצי גמר גביע הטוטו, ובהמשך עונת 2011/2012 זכה עם הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה.

עונה לאחר מכן העפיל עם קבוצתו לגמר גביע המדינה הראשון בתולדות המועדון, אך קבוצתו נכנעה להפועל רמת גן בדו-קרב בעיטות עונשין.

ב-25 ביוני 2013 חתם סולארי לשנתיים במועדון ספורט אשדוד. ב-3 בפברואר 2015 חתם במכבי פתח תקווה עד סוף העונה.

ב-4 באוגוסט 2015 חתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית.

בקיץ 2016 חזר לארגנטינה וחתם בקבוצת סנטראל קורדובה (רוסאריו) מליגת המשנה. בקיץ 2017 חתם בקבוצת אנוסיס נאון פראלימני מליגת המשנה בקפריסין, ובמדיה שיחק עונה אחת.

דויד סולארי הוא אחיהם של הכדורגלנים סנטיאגו סולארי, ששיחק בעבר בריאל מדריד, ואסטבן סולארי, ואחותו היא השחקנית ליז סולארי.

== תארים ==
;עירוני קריית שמונה
* אליפות ישראל: 2011/2012
* גביע הטוטו: 2011/2012

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:כדורגלנים ארגנטינאים
קטגוריה:קשרי כדורגל ארגנטינאים
קטגוריה:ברנקייה: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני ונציה
קטגוריה:כדורגלני אינדפנדיינטה
קטגוריה:כדורגלני אולימפו
קטגוריה:כדורגלני דפורטיבו טאצ'ירה
קטגוריה:כדורגלני א.א.פ. פאפוס
קטגוריה:כדורגלני אלקי לרנקה
קטגוריה:כדורגלני עירוני קריית שמונה
קטגוריה:כדורגלני מועדון ספורט אשדוד
קטגוריה:כדורגלני מכבי פתח תקווה
קטגוריה:כדורגלני הפועל עפולה
קטגוריה:כדורגלני אנוסיס נאון פאראלימני
קטגוריה:כדורגלנים זרים בישראל
קטגוריה:ספורטאים ארגנטינאים באיטליה
קטגוריה:ספורטאים ארגנטינאים באקוודור
קטגוריה:ספורטאים זרים בוונצואלה
קטגוריה:ספורטאים ארגנטינאים בקפריסין
קטגוריה:ספורטאים ארגנטינאים בישראל
קטגוריה:ארגנטינאים שנולדו ב-1986
פטר גודב

פטר טודורוב גוּדֶב (בבולגרית: Петър Тодоров Гудев; 13 ביולי 1862, גראדץ, מחוז סליבן, האימפריה העות'מאנית – 11 במאי 1932, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן כשר הפנים וראש ממשלת נסיכות בולגריה.

פטר גודב נולד בעיירה גראדץ, את השכלתו התיכונית רכש בסליבן ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש בפריז ובבריסל. גודב לחם במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885). הוא הצטרף למפלגת העם הליבראלית וב-1896 נבחר לפרלמנט הבולגרי. בין 1905 ל-1907 כיהן גודב כיושב ראש האספה הלאומית הבולגרית. לאחר רציחתו של דימיטר פטקוב בכדורי מתנקש וכינונה של ממשלת מעבר זמנית בראשות דימיטר סטאנצ'וב, כיהן למשך מספר חודשים כראש הממשלה ושר הפנים של בולגריה. כהונתו נקשרה לפרשיית שחיתות כלכלית במסגרתה הואשם בשימוש בכספי ציבור למטרותיו הפרטיות. גודב נאלץ להתפטר ופרש מהחיים הציבוריים. הוא הלך לעולמו ב-1932 בסופיה והוא בן 70 שנים.

==קישורים חיצוניים==

* [http://liternet.bg/publish4/bgyrdev/pgudev/content.htm פטר גודב - ביוגרפיה], באתר liternet.bg 

קטגוריה:משפטנים בולגרים
קטגוריה:ראשי ממשלת בולגריה
קטגוריה:יושבי ראש האספה הלאומית (בולגריה)
קטגוריה:בולגרים שנולדו ב-1863
קטגוריה:נפטרים ב-1932
קרב ניוז'ואנג

קרב ניוז'ואנג (ביפנית: 威海衛の戦い), הנקרא גם קרב ינגקואו, נערך במסגרת מלחמת סין–יפן הראשונה מחוץ לעיר ינגקואו שבליאונינג, ב-4 במרץ 1895. בקרב לחמו כוחות האימפריה היפנית מול כוחות שושלת צ'ינג והוא הסתיים בניצחון יפני.

==רקע==
לאחר כיבוש העיר האיצ'נג שבחצי האי ליאודונג על ידי הדיוויזיה השלישית היפנית ב-13 בדצמבר 1894, ניסו הכוחות הסיניים לכבוש אותה בחזרה ארבע פעמים, אך כל הניסיונות נכשלו. ב-10 בינואר 1895 כבשה הארמייה היפנית השנייה את העיר גאיז'ואו, המרוחקת כ-31 קילומטרים מניוז'ואנג, וכך נקבעו קווי ההגנה של הצבא הסיני. הצבא היפני, לעומתו, עמד בפני ברירה לנוע צפונה ולתקוף את בירת המחוז מוקדן, או להמשיך מזרחה, לכיוון הבירה בייג'ינג.

==הקרב==
לאחר ניסיון הנפל האחרון לכבוש מחדש את האיצ'נג, נשלחה תגבורת בת 20,000 חיילים לעיר הנמל ניוז'ואנג. כוח נוסף, בסדר גודל דומה, נשלח גם לעיר ליאויאנג, הצפונית להאיצ'נג, וב-1 בפברואר קיבל המשנה למלך ליו קוניי את הפיקוד על כל הכוחות באזור.

הסינים פתחו במתקפה על האיצ'נג ב-16 בפברואר, ובה השתתפו כ-16,000 חיילים, אך ההתקפה נהדפה במחיר 150 הרוגים בצד הסיני. אולם, בעקבות הידיעה על נפילת ווייהאיוויי ב-12 בפברואר, נאלץ הפיקוד הסיני להפסיק את המתקפה. נפילת עיר הנמל החשובה פגעה פגיעה קשה במורל החיילים הסינים, ואלה החלו לערוק.

היפנים פתחו במתקפת נגד על ליאויאנג ועל ניוז'ואנג ב-28 בפברואר. בחסות הרעשה ארטילרית התקדמו כוחות הרגלים על פני חזית רחבה. המגינים הסינים החלו לסגת בצורה בלתי מאורגנת לכיוון העיר ג'ינז'ואו, וכמעט ולא העמידו התנגדות להתקדמות היפנית. מספר יחידות, תחת פיקודו של לוטננט גנרל קאצורה טרו, רדפו אחרי הסינים הנסוגים, והגיעו עד לשערי ליאויאנג ב-3 במרץ, בעוד הכוח העיקרי של הצבא היפני, שכלל את הדיוויזיות החמישית והשלישית, הגיע לניוז'ואנג ב-4 במרץ.

לאחר הרעשה ארטילרית שנמשכה כשעתיים, עזבו המגינים הסינים את ביצורי העיר ללא התנגדות, ונכנסו אל תוך העיר, שם פתחו בלוחמה עירונית, שלעיתים הגיעה לכדי קרבות פנים אל פנים. הלחימה פסקה עד שעות הלילה, ורבים מהחיילים הסינים נמלטו מבעד לקווים היפנים ואל האזורים הכפריים. כ-600 חיילים סינים נכנעו בתוך העיר, וכבעבר, הותירו הסינים מאחוריהם מצבורי נשק, תחמושת ואספקה, שנפלו שלל לידי היפנים.

בימים שלאחר נפילת העיר, כבשו הכוחות היפנים גם את המוצבים שהגנו על פתח הנמל, ובכך חיסלו כל התנגדות.

==תוצאות הקרב==
כיבוש ניוז'ואנג סימן את סוף הלחימה ביבשת אסיה במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה. היפנים ביצעו עוד נחיתה במחוז ג'יאנגסו, צפונית לשאנגחאי, ב-24 במרץ, והגיעו למרחק של 80 קילומטרים מהתעלה הגדולה. מצב זה הוסיף לחץ על ממשל צ'ינג בשולחן המשא ומתן, וכך היה גם כיבוש פנגחו הסמוך לטאיוואן. הסכם שימונוסקי, שסיים את המלחמה, נחתם ב-17 באפריל.

==לקריאה נוספת==
* שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002)
<div class="mw-content-ltr">
* Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. 
</div>

==קישורים חיצוניים==

<div class="mw-content-ltr">
* [http://sinojapanesewar.com/Manchuria.htm Manchuria Battle of Newchang (Yingkou) March 4, 1895]
</div>

ניוז'ואנג
אדמונד אלביוס

אדמונד אלביוס, 1863 לערך
אדמונד אלביוס (1829 – 9 באוגוסט 1880) היה עבד ממוצא אפריקאי מראוניון שתרם רבות לתעשיית גידול ועיבוד הווניל. בהיותו בן 12 הוא המציא שיטה להאבקת סחלב הווניל במהירות וביעילות. הטכניקה של אלביוס יצרה מהפכה בתעשיית הווניל ואפשרה גידול רווחי של פולי וניל מחוץ למקום הגידול הטבעי שלהם במקסיקו.

אלביוס נולד בסנט-סוזאן בראוניון. אמו, שהייתה שפחה, מתה בזמן הלידה, והוא אומץ על ידי אדונה, פראול בלייה בומונט.

באותה תקופה ייבאו מתיישבים צרפתיים פולי וניל לראוניון ולמאוריציוס השכנה בתקווה לפתח תעשיית גידול וניל מקומית. עד מהרה התברר כי הצמחים היו עקרים כי לא היו בנמצא חרקים מתאימים שיאבקו את הצמח. בשנות ה-30 של המאה ה-19 פתח צ'ארלס מורן, פרופסור לבוטניקה מאוניברסיטת לייז' בבלגיה, שיטה להאבקה ידנית של הווניל. אולם השיטה הייתה איטית והייתה לא יעילה מספיק בשביל להפוך את גידול הווניל לתעשייה רווחית.

ב-1841, גילה אלביוס כיצד ניתן להאביק את סחלב הווניל במהירות בעזרת מקל דק או עלה עשב ותנועת אגודל עדינה. עלה העשב או המקל משמשים להרמת השפה החוצצת בין המאבק הזכרי לעֵלִי הנקבי ובאמצעות האגודל מעבירים את האבקנים הדביקים ומורחים אותם על העלי.

בטכניקה של אלביוס עושים שימוש עד היום ורוב גידולי הווניל בעולם מואבקים בצורה ידנית. בעקבות תגליתו של אלביוס הפכה ראוניון לתקופה לספקית הגדולה בעולם של וניל. בהמשך הביאו המתיישבים הצרפתים את הטכניקה למדגסקר וזו נותרה יצרנית הווניל הגדולה בעולם עד היום.

ב-1848 הטילה צרפת איסור על העבדות במושבותיה ואלביוס עזב את מטע הווניל לטובת בירת האי, סן-דני, שם עבד כעובד מטבח. מאוחר יותר הורשע בגנבת תכשיטים ונידון לעשר שנות מאסר. לאחר שריצה חמש שנות מאסר, הומתק עונשו על ידי מושל האי שזקף לזכותו את תרומתו הגדולה לתעשיית הווניל ולכלכלת בראוניון. אלביוס מת חסר כל בסנט-סוזאן בשנת 1880.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ראוניון
קטגוריה:ילידי 1829
קטגוריה:נפטרים ב-1880
תומכי תורה

איסוף כספים בת"ת [[ישיבת קול תורה]]
תומכי תורה (בעגה חרדית: ת"ת, בישיבות החסידיות: קרן עזר נישואין) הוא שמם של ארגוני חסד שפועלים בישיבות במטרה לספק תמיכה חומרית בתלמידי הישיבה. בישיבות הליטאיות והספרדיות הת"ת מנוהל על ידי תלמידים מהישיבה (המכונים ת"תניקים). עיקר ההכנסה של קופות הת"ת היא מהמגבית השנתית שעורכים תלמידי הישיבה בפורים.

==מטרת הת"ת==
מטרת הת"ת היא סיוע לחתנים העומדים לפני נישואיהם, רכישת פריטי לבוש לבחורים ממשפחות דלות אמצעים, וכן מכירה מסובסדת של פריטי לבוש. בנוסף כספי הת"ת מסייעים בישיבות השונות (בעיקר בישיבות הקטנות) עבור החזקת אוצר הספרים או סיוע לאחזקה השוטפת של הישיבה עצמה.

==מגבית חג הפורים==
בפורים, שאחת ממצוות היום היא מתנות לאביונים - החיוב לתת צדקה לנזקקים - זוכה הת"ת לעדנה. ביום זה במרבית הישיבות יוצאים התלמידים למגבית בשכונות החרדיות. הם מסתובבים בקבוצות, פוקדים את הבתים ומתרימים את האנשים. 
מיר ברכפלד]]
בימים שלפני חג הפורים מתנהל בישיבה קמפיין במטרה לעודד את הבחורים לצאת לאסוף כספים. בישיבות החסידיות הבחורים לובשים בזמן המגבית תחפושות של לבוש מסורתי. בחלק מהישיבות הליטאיות/ספרדיות הת"ת מארגן לאוספים חולצות עליהם מודפס שם הישיבה וגם סלוגן המגבית של אותה שנה.

הבחורים מצוידים בדרך כלל ברשימות של כתובות של תורמים פוטנציאלים, ביניהם בוגרי הישיבה, משפחות התלמידים או נדיבים ידועים. הציבור שמתורגל לבואם של הבחורים הנוהגים לרקוד בבתים נוהג לכבד אותם ביין או דברי מאכל. כדי לגרום לאנשים לפתוח את כיסם וליבם, מכינים בדרך כלל ראשי הקבוצה מספר "" על מגילת אסתר או בעניינים אחרים, ובחלק מהכתובות, בעלי הבתים מוסיפים לסכום התרומה באם הווארט שהשמיעו הבחורים היה אכן מעניין.

חלק מהישיבות נמנעות ממגבית הפורים כדי למנוע התנהגות לא ראויה מצד הבחורים שחלקם משתכרים במהלך היום.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:יהדות חרדית בישראל
קטגוריה:ישיבה: מושגים
קטגוריה:קרנות צדקה
קטגוריה:ארגוני סיוע כלכלי בישראל
המרכז המסחרי החדש בחיפה

הכניסה למרכז המסחרי החדש
שלט של [[המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל]]
המרכז המסחרי החדש הוא מרכז מסחרי שהוקם בעיר התחתית בחיפה בשנות ה-30 של המאה ה-20. בנייתו הושלמה בשנת 1936. המרכז שוכן כיום ברחוב הבנקים. בעת הקמת המרכז היה קיים כבר מרכז מסחרי בעיר התחתית. בעקבות כך נקרא מרכז זה "המרכז המסחרי החדש", והמרכז הראשון נקרא המרכז המסחרי הישן.

==היסטוריה==
בעקבות בניית נמל חיפה החלה בשנת 1931 יוזמה של יזמים יהודים שבתי לוי ושמואל פבזנר להקמת מרכז מסחרי חדש קרוב יותר לכניסה לשער הנמל. הם איתרו שטח אדמה בגודל של 20,000 מ"ר שנמצא היום בין דרך יפו מצפון, רחוב אלנבי מדרום, רחוב עין דור ממזרח ורחוב הבנקים ממערב. בשטח זה שהיה בבעלות של סלים חורי שכן בעבר "גן אינשירח" (גן התענוגות). השטח היה משועבד למשפחת אמין שרה מדמשק. בעקבות אי־פירעון החוב של הבעלים השטח הועמד למכירה פומבית.

לצורך תכנון המבנה הוכרז על תחרות שזכה בו משרד מקס לב-דנון. תוכניתם שהייתה מאוד חדישה עוררה את חששותיהם של היזמים, הם פנו לייעוץ נוסף לאדריכל האנגלי קליפורד הולידיי. התוכנית הסופית הייתה שילוב רעיונותיהם של שני המשרדים ומשרד אורל (פייבלזון) וזוהר.

המרכז נחשב בזמנו כמרכז המודרני ביותר בארץ והוא כלל מבנים בגובה של 7-5 קומות, מעליות, מערכות ביוב וחשמל משוכללות. המבנה בפינת רחובות הבנקים-יפו נבנה על ידי המשרד הקבלני של פועלי חיפה כבית מלון מפואר (מלון סבוי).
הפקידות הבריטית הגבוהה והקצונה הבריטית ראו כי מלון סבוי מהודר יותר מאשר מלון אירופה הסמוך של משפחת פרמינגר-קורנשטיין ולכן עברו אליו. בתוך המתחם עברו מספר רחובות. מרחוב הבנקים עוצב מעין שער שאפשר כניסת כלי רכב למתחם. לרחובות המתחם ניתנו שמות של מונחים מסחריים: רחוב חשבון, פיקדון ורחוב הנאמנים. אחד הרחובות נקרא (אמין) שרה, וזאת כדי להודות לבעל השטח שחיכה בסבלנות לפירעון החוב של היזמים.

בתקופת מאורעות 1939-1936 שימש המרכז כמתחם הגנה לאוכלוסייה היהודית. במלחמת העצמאות נעשו מאמצים שהמרכז לא יינטש. האזור היה נתון להתקפות ולניסיונות של החדרת מכוניות תופת למרכז. כמפקדו הצבאי של המתחם התמנה גרשון ריטוב שקבע את מפקדתו במלון סבוי במתחם שהתרוקן בעקבות האירועים מאורחיו. ב-22 באפריל 1948 יצאה מהמרכז יחידה של הפלי"ם בפיקודו של יוחאי בן-נון לקרבות בעיר התחתית ולכיבוש רחובות סטנטון-הבורג' (היום רחובות שיבת ציון ומעלה השחרור). הם כבשו את המטה האזורי של הכוחות הערבים ששכן בפינת הרחובות האלה.

==ראו גם==
* המרכז המסחרי הישן בחיפה

==לקריאה נוספת==
* דוד הנדל, "חיפה של פעם - מרכזים מסחריים בעיר התחתית", חיפה, ביטאון העמותה לתולדות חיפה, חוברת 1, 2004.
* גילברט הרברט וסילבינה סוסנובסקי, "התפתחותה של חיפה, 1948-1918: תכנון וארכיטקטורה", חיפה בהתפתחותה, 1918–1948, (עורכים: מרדכי נאור ויוסי בן-ארצי), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1989, עמ' 51-52. 

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.eli2006.co.il/Pictures/01-03a.jpg מלון סבוי בבניה] מאוסף מועצת פועלי חיפה

==הערות שוליים==

קטגוריה:חיפה: מרכזי קניות
קטגוריה:העיר התחתית
קטגוריה:ישראל: שווקים
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן קליפורד הולידיי
ברוך וידר

הרב ברוך וידר (נולד בשנת תשי"ט, 1959) הוא ראש ישיבת הכותל.

==קורותיו==
נולד וגדל בנתניה. בוגר הישיבה התיכונית בעיר, בראשות הרב מנחם מנדלסון. שימש כמדריך בסניף המקומי של בני עקיבא. למד במשך שנה בישיבת מרכז הרב בראשותו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת הכותל. שירת בחיל השריון במסגרת ההסדר ונלחם בקרב סולטאן יעקוב במלחמת לבנון הראשונה. 

בתחילת שנות ה-80 נישא ליהודית קליין (בתו של עו"ד מנחם קליין, לשעבר סגן ראש עיריית הרצליה ולאחר מכן ראש עמותת הגרעין התורני בעיר). לאחר נישואיו המשיך את לימודיו בכולל של ישיבת הכותל. הוסמך לרבנות ובעל תעודת הוראה מטעם מכללת ליפשיץ. במשך כעשר שנים היה יד ימינו של הרב יעקב כץ. עם פרישת הרב כץ - כתוצאה ממעברו לישיבת נתיב אריה - מונה הרב וידר כראש הכולל של ישיבת הכותל. במקביל לימד בישיבת עטרת ירושלים שברובע המוסלמי, בשנת תשס"ח נבחר לעמוד גם בראשות הישיבה.

מתגורר ברובע היהודי בירושלים. כדרכו של רבו הרב אביגדר נבנצל, הוא נוהג להניח תפילין בכל שעות היום ואף מוסר שיעורים בישיבה כשהוא עטור תפילין.

==ספריו==
* מנחה לברוך - שיעורים בהלכות בשר בחלב.
* כי בא מועד - שיחות לחגי ישראל
* ויתנו לך כתר מלוכה - שיחות שנאמרו בימי מגפת הקורונה, קיץ תש"פ.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://www.inn.co.il/tags/%D7%94%D7%A8%D7%91_%D7%91%D7%A8%D7%95%D7%9A_%D7%95%D7%99%D7%93%D7%A8 כתבות וראיונות - הרב ברוך וידר], באתר ערוץ 7

קטגוריה:בוגרי ישיבת מרכז הרב
קטגוריה:בוגרי ישיבת הכותל
קטגוריה:בוגרי ישיבת בני עקיבא נתניה
קטגוריה:רבני ישיבת הכותל
קטגוריה:ראשי כולל אברכים ישראלים
קטגוריה:העיר העתיקה: רבנים
קטגוריה:רבני הציונות הדתית
קרב פנגחו

קרב פנגחו היה קרב האחרון במלחמת סין–יפן הראשונה, והכין את האזור לכיבוש האי טאיוואן בידי כוחות האימפריה היפנית.

==רקע==
לאחר שהחל המשא ומתן לשלום עם סין של שושלת צ'ינג, שאפו היפנים לספח את ארכיפלג פנגחו ואת טאיוואן, תחת הסכם שימונוסקי. אף על פי שהלחימה בצפון סין נגמרה כבר, לא נכללו פנגחו וטאיוואן בהפסקת האש, ובכך התאפשר ליפנים לערוך בהם התקפה. היפנים ראו בארכיפלג פנגחו, השוכן בין סין לטאיוואן, יעד אסטרטגי החיוני לכיבוש האי. כיבוש פנגחו עשוי למנוע משלוח תגבורת מסין.

בפנגחו שהה חיל מצב סיני שמנה כ-5,000 חיילים, ובאיים נבנו מערכות ביצורים ותותחי חוף.

==הקרב==
כוח משלוח שמנה 5,500 חיילי של צבא יפן יצא לארכיפלג פנגהחו ב-15 במרץ 1895, ונחת באי פָצ'או, בדרום הארכיפלג, בבוקר ה-23 במרץ. הנחיתות לא נתקלו בהתנגדות סינית רצינית, והיפנים השתלטו במהירות על אזור הנחיתה. בשעות הלילה, ה-24 במרץ, תקפו יחידות יפניות את המוצב הסיני מחוץ לנמל מקונג, ותוך חצי שעה כבשו אותו, לאחר שהמגינים הסינים נמלטו.

הלחימה המשיכה ברוח זו, וליפנים נדרשו שלושה ימים בלבד על מנת להשתלט על כל האיים בארכיפלג. לאחר הפגזת הביצורים הסיניים על ידי ספינות הצי הקיסרי היפני.

==לקריאה נוספת==
* שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002).
<div class="mw-content-ltr">
* Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. 
* Takekoshi, Yosaburo. Japanese Rule in Formosa. Longmans, Green, and co., 1907.
</div>

==קישורים חיצוניים==

<div class="mw-content-ltr">
* [http://sinojapanesewar.com/Taiwan.htm Taiwan (Formosa) and the Pescadoers ( Peng-hu)]
</div>
קטגוריה:קצרמר סין
פנגחו