OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
פיל שילר

פיליפ ו. שילר (באנגלית: Philip W. Schiller) הוא סגן הנשיא הבכיר לשיווק עולמי בחברת אפל. שילר הוא דמות בולטת בציבור ההרצאות והכנסים של אפל. הוא מסייע למנכ"ל החברה טים קוק, והיה חבר בצוות ההנהגה הבכירה של החברה, לאחר שסטיב ג'ובס חזר לאפל בשנת 1997.

== קריירה ==
לשילר יש למעלה מ-24 שנות ניסיון בניהול ושיווק מוצרים, ביניהן 17 שנים בחברת אפל בתפקידים שונים. הניסיון שלו כלל גם תפקידים בחברת "מקרומדיה" (כסגן נשיא לשיווק מוצרים), בחברת "FirePower מערכות" (כמנהל שיווק מוצרים), בחברת "נולאן", "Norton & Company" ובבית החולים הכללי במסצ'וסטס (כמתכנת ומנתח מערכות).
שילר נואם באירוע של חברת אפל
באפל, שילר סייע בפיתוח ושיווק המוצרים iMac, iBook, PowerBook G4, אייפוד, Mac OS X והמוצרים שבאו אחריהם.

שילר לעיתים השתתף בכנסי החברה ובנאומים של המנכ"ל שלה לשעבר סטיב ג'ובס, בדרך כלל בהצגה של מוצרים חדשים כמו האייפון והאייפוד. במהלך היעדרותו של ג'ובס בעקבות המחלה שהייתה לו, שילר הציג מצגות ונאם בכנסי החברה פעמים רבות בעצמו (עם תמיכה של עובדים אחרים בחברה), כולל הופעתו האחרונה בתערוכת ה-"Macworld" של IDG ב-6 בינואר 2009, וכן בכנס ה-WWDC המרכזי ב-8 ביוני 2009. שני הכנסים, שנערכו בסן פרנסיסקו, הוצגו בדרך כלל על ידי ג'ובס עצמו. המוצרים העיקריים שהציגו בכנסים אלו היו ה-מקבוק פרו (הליין העדכני), ה-אייפון 3GS, גרסאות ועדכונים חדשים של חבילות ה-iLife ו-iWork. כמו כן הוצגו גם שינויי מחירים ושינויים ב-DRM (ניהול זכויות דיגיטלי) בחנות ה-iTunes. נכון להיום, שילר הוא האדם העיקרי אשר מקיים את כנסים אלו ונואם בהם.

ב-19 בינואר 2012 נאם שילר באירוע המרכזי של אפל, שם הוצגו ה-iBooks (2) ותוכנת ה-iTunes U, עבור מכשירי iOS.

ב-11 ביוני 2012, הציג שילר את ה-מקבוק פרו החדש עם תצוגת הרשתית (Retina Display) באולם הכנסים "מוסקון" בסן פרנסיסקו. אירוע זה היה גם ביום הפתיחה של כנס ה-WWDC בשנת 2012, הכנס השנתי העולמי של חברת אפל למפתחים של תוכנות ויישומים.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.apple.com/pr/bios/philip-w-schiller.html ביוגרפיה על פיל שילר], באתר אפל.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בוגרי בוסטון קולג'
קטגוריה:עובדי אפל
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1960
לאורה (סרט)

לאורה (באנגלית: Laura) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת פילם נואר בבימויו של אוטו פרמינגר. בסרט משחקים ג'ין טירני, דיינה אנדרוז, קליפטון ווב, וינסנט פרייס וג'ודית אנדרסון. תסריט הסרט עובד על ידי ג'יי דארלטר, סמואל הופנסטין ואליזבת' ריינהרדט ומבוסס על ספר בעל אותו שם של ורה קאספרי משנת 1943.

בשנת 1999, נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע. מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-73 ברשימת "מאה שנים... מאה מותחנים", במקום ה-7 ברשימת "מאה שנים... מאה פסקולים" ובמקום ה-4 ברשימת "מאה שנים... עשרת הגדולים".

==עלילה==
הסרט מגולל את סיפורו של השוטר מארק מק'פרסון (דיינה אנדרוז) החוקר את רציחתה של נערת הזוהר לאורה האנט (ג'ין טירני). לאורה נורתה בפתח ביתה. מק'פרסון חוקר את וולדו ליידקר (קליפטון ווב) פטרונה של לאורה, צ'לבי קרפנטר (וינסנט פרייס) ארוסה של לאורה, אן טריידוול (ג'ודית אנדרסון) דודתה העשירה של לאורה שמתאהבת בצ'לבי ובסי קלרי (דורותי אדמס) עוזרת הבית של לאורה.

במהלך החקירה מק'פרסון מתחיל להיות אובססיבי כלפי לאורה. הוא אף מואשם על ידי וולדו שבכך שהוא מתאהב בלאורה המנוחה. מק'פרסון מגלה גם שוולדו נהיה קנאי ללאורה והוא אף ניסה למחבל לה במערכות יחסים. באחד הערבים כשמק'פרסון נשאר בדירתה של לאורה היא נכנסת להפתעתו ללא ידיעה על מותה הפיקטיבי. מק'פרסון מגלה שמי שנורתה הייתה דאיין רדפארן, דוגמנית שניהלה רומן עם צ'לבי.

בעת מסיבה שלאורה עורכת בביתה מק'פרסון מחליט לעצור אותה כדי לבדוק את תגובות החשודים. לבסוף מתברר שמי שהרג את דאיין היה וולדו ליידקר שבסוף הסרט גם ניסה להרוג את לאורה עקב קנאתו אליה.

==צוות שחקנים==
* ג'ין טירני - לאורה האנט
* דיינה אנדרוז - מארק מק'פרסון 
* קליפטון ווב - וולדו ליידקר
* וינסנט פרייס - צ'לבי קרפנטר
* ג'ודית אנדרסון - אן טריידוול
* דורותי אדמס - בסי קלרי

==הפקה==
אוטו פרמינגר היה מעוניין לביים סרט המבוסס על מחזה. הוא פנה לורה קאספרי ולסוכניה במטרה לעבד את המחזה "Ring Twice for Laura". פרמינגר וקאספרי חלקו על אופן העיבוד של המחזה. מרלן דיטריך הייתה אמורה לשחק בתפקיד הראשי, אך היא זנחה את הפרויקט עקב חוסר תקציב. פרמינגר רצה ללהק את ליירד קרגר לתפקיד וולדו ליידקר, אך מפיקי הסרט סירבו עקב תדמיתו השלילית של קרגר. לבסוף קליפטון ווב לוהק לתפקיד. לאחר מכן לוהקו וינסנט פרייס, דיינה אנדרוז, ג'ין טירני וג'ודית אנדרסון.

==קבלה==
===ביקורות===
הסרט זכה לביקורות מהללות ממבקרים כמו רוג'ר איברט. הסרט זכה לדירוג של 100% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 45 ביקורות.

===פרסים ומועמדויות===
ג'וזף לאשל זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר. אוטו פרמינגר היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, אך הוא הפסיד לבמאי לאו מקארי מהסרט "הולך בדרכי". קליפטון ווב היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אך הוא הפסיד לבארי פיצג'רלד מהסרט "הולך בדרכי". ג'יי דארלטר, סמואל הופנסטין ואליזבת' ריינהרדט היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, אך הם הפסידו לפרנק באטלר ולפרנק קאבט מהסרט "הולך בדרכי". לייל ווילאר, לילנד פולאר ותומאס ליטל היו מועמדים לפרס אוסקר לתפאורה הטובה ביותר, אך הם הפסידו לסדריק גיבנס, לוויליאם פרארי, לאדווין וויליס ולפול הדנישסקי מהסרט "אורות הגז".

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:סרטי 1944
קטגוריה:סרטי דרמה אמריקאיים
קטגוריה:סרטים אפלים
קטגוריה:סרטי פשע אמריקאיים
קטגוריה:סרטי מותחן פסיכולוגיים
קטגוריה:סרטי שחור-לבן אמריקאיים
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קטגוריה:סרטים בשימור ספריית הקונגרס
קטגוריה:סרטי פולחן
פרנק ספלמן

פרנק אייזק ספלמן (באנגלית: Frank Isaac Spellman; 17 בספטמבר 1922 – 12 בינואר 2017), היה מרים משקולות יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 1948), סגן אלוף עולם (1947) ואלוף המכביה השלישית במשקל חצי בינוני.

== ביוגרפיה ==
פרנק ספלמן נולד בעיירה קטנה במלוורן, פנסילבניה למשפחת מהגרים בת חמישה ילדים. אביו, דוד, היגר מגרמניה לארצות הברית ועבד כמנהל עבודה במחצבת אבן. אמו, שרה היגרה מאוסטריה ועבדה כתופרת. בגיל 7 התייתם מאביו וגדל בבית יתומים עד גיל 17.

באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1946, הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה זכה ספלמן במדליית ארד במשקל בינוני (372.5 ק"ג), אחרי האלוף האולימפי מברלין 1936 חאדר אל טוני ממצרים (377.5 ק"ג) ובן ארצו ג'ון טרפק (375.0 ק"ג).

===סגן אלוף עולם===
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית בשנת 1947, זכה ספלמן במדליית כסף במשקל בינוני (375.0 ק"ג), אחרי בן ארצו סטנלי סטנצ'יק (405.0 ק"ג) ולפני קים סונג-ג'יפ מקוריאה הדרומית (352.5 ק"ג).

===אלוף אולימפי===
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ספלמן במדליית זהב בהרמת משקולות במשקל בינוני (עד 75 ק"ג) בשיא אולימפי חדש של 390 ק"ג (120 ק"ג, 152.5 ק"ג, 117.5 ק"ג), לפני בן ארצו פיט ג'ורג' (382.5 ק"ג) וקים סונג-ג'יפ (380.0 ק"ג) וחאדר אל טוני.

במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה ספלמן במדליית זהב בתוצאה של 357 ק"ג (115 ק"ג, 107 ק"ג, 135 ק"ג)

לאחר המכביה פרש מספורט תחרותי הוא עבד כצלם מקצועי.

== תארים והישגים ==
* בשנת 1983 זכה ספלמן להיכלל ביד לאיש הספורט היהודי.

==קישורים חיצוניים==

* תמונה של פרנק ספלמן מרים משקולות
* 
<div style="direction: ltr;">
* Jim Seip, [http://www.naplesnews.com/story/sports/olympics/2016/07/31/olympic-fire-still-burns-93-year-old-floridian-frank-spellman-weighlifting-medalist/87883798/ Olympic fire still burns for 93-year-old Floridian Frank Spellman, weighlifting medalist], Naples News, July 31, 2016
* Kevin Farley, [http://www.teamusa.org/USA-Weightlifting/Features/2017/January/12/Remembering-Frank-Spellman Remembering Frank Spellman],Team USA, January 12, 2017
</div>

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מרימי משקולות יהודים
קטגוריה:יהודים אמריקאים
קטגוריה:אלופי המכביה: מרימי משקולות
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הספורטאים היהודים: אמריקאים
קטגוריה:משתתפי אולימפיאדת לונדון (1948)
קטגוריה:אלופים אולימפיים אמריקאים: הרמת משקולות
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1922
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2017
רצח באוריינט אקספרס

רצח באוריינט אקספרס (באנגלית: Murder on the Orient Express), הוא ספר מאת הסופרת הבריטית אגתה כריסטי. הספר יצא לאור ב-1934. עלילת הספר עוסקת בחקירת רצח שאירע ברכבת האוריינט אקספרס הנודעת. הספר הפך עם צאתו לרב מכר ולקלאסיקה ונחשב לספר המפורסם והידוע ביותר שכתבה כריסטי.

==תקציר העלילה==
הרקול פוארו שירת במשטרת בלגיה. לאחר קריירה ארוכה במשטרה פרש, עקר ללונדון, והפך לבלש פרטי. בעיסוק זה מצא עצמו מנהל חקירות ברחבי העולם, ובין היתר סייע לממשלות שונות בחקירות סבוכות במיוחד. לאחר שסיים בהצלחה ניהול חקירה סבוכה ורגישה במיוחד עבור הצבא הצרפתי בסוריה, עשה את דרכו חזרה לאנגליה באמצעות רכבת האוריינט אקספרס מאיסטנבול לפריז. 

באחד הלילות הרכבת נתקעה בשלג באזור מבודד ובבוקר שלמחרת התגלתה גופת אדם, ראצ'ט שמו, דקורה 12 פעמים בדקירות לא אחידות בחזהו. פוארו פתח בחקירת המקרה. בחקירה גילה פוארו בהדרגה שלכל אחד מנוסעי הקרון יש מניע לרציחתו של ראצ'ט, כך שכולם חשודים.

==תרגום לעברית==
תרגום לעברית של הספר, מאת אריה חשביה, יצא לאור בשנת 1975 בהוצאת מ. מזרחי. בשנת 2017 יצא לאור, בהוצאת עם עובד, תרגום חדש לספר, מאת מיכל אלפון.

==אזכורים בתרבות==
* בעונה השנייה של הסדרה "הפוני הקטן שלי: חברות היא קסם" קיים פרק בשם "MMMystery on Friendship Express" העוסק אף הוא בתעלומה בתוך רכבת.
* בעונה 8 של דוקטור הו יש פרק שבו מתרחש מוות ברכבת ששמה הוא גם האוריינט אקספרס. לפרק עצמו קוראים "Mummy on the Orient Express".
* בסדרת האנימציה למבוגרים המצליחה ״פיוצ׳רמה״ ישנו פרק הקרוי ״Murder on the Planet Express Ship" העוסק במפלצת המשנה צורה והורגת אחד-אחד את אנשי הצוות בחללית, לבסוף מתגלה כי המפלצת הייתה חלק מניסיון של הפרופסור לגבש את הצוות.
* בפרק הכפול של העונה השנייה בסדרת הסיטקום הישראלית "הפיג'מות", הלהקה מעלה בבית המלון בו הם עובדים כצוות בידור את המחזה "רצח בארוחת ערב" ומציינים שהוא נכתב על ידי אגתה כריסטי. כמו כן, בהצגה זו פעם ראשונה שאנו נתקלים בדמות השוטר של קובי - מרסל פוארו, שככל הנראה נקרא ע"ש הרקול פוארו מהסיפור המקורי, על מנת להישאר נאמנים למקור. המחזה משתבש כשעודד, שהיה אמור לשחק את הנרצח, מגלה את גופתו של עזרא (אושיק לוי), בעל בית המלון, וחושב שגנב לו את התפקיד ומשם מתחילה חקירה בין כל אורחי ועובדי המלון.

==עיבודים לקולנוע ==

הספר עובד גם לסרט קולנוע, "רצח באוריינט אקספרס", משנת 1974 אותו ביים סידני לומט, ומככבים בו אלברט פיני כפוארו, שון קונרי בתפקיד קולונל ארבטנוט ולורן באקול כגברת האברד.

עיבוד נוסף לספר נעשה בשנת 2001 ובו גילם אלפרד מולינה את הבלש פוארו. וכמובן, גם בגילום של השחקן דייוויד סושה בסדרת הטלוויזיה הבריטית "פוארו".

בשנת 2017 הופק סרט קולנוע נוסף על פי הספר, "רצח באוריינט אקספרס", בבימויו של קנת בראנה, שאף גילם את הבלש פוארו, ובהשתתפות ג'ודי דנץ', ג'וני דפ, וילם דפו, דרק ג'קובי, ג'וש גד, פנלופה קרוז ומישל פייפר.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ספרות בלשית
קטגוריה:ספרי 1934
קטגוריה:ספרי אגתה כריסטי
קטגוריה:ספרי הוצאת מ. מזרחי
קטגוריה:ספרי הוצאת עם עובד
קטגוריה:ספרים בריטיים
קטגוריה:ספרים שעובדו לסרטים
קטגוריה:רכבות בסיפורת
קטגוריה:הרקול פוארו
רות ירדני-כץ

ירדני-כץ בטקס הענקת [[פרס קאוולי באוסלו, אוקטובר 2008]]
רות ירדני-כץ (19 באוגוסט 1943 - 18 בדצמבר 2017) הייתה סופרת ילדים ומבוגרים ישראלית.

==ביוגרפיה==
רות ירדני-כץ נולדה ב-1943 בירושלים.
למדה בבית מדרש להכשרת מדריכי נוער בבית רוטנברג בחיפה ובאוניברסיטת תל אביב, והיא בוגרת קורס דו-שנתי למדריכי נוער בכירים במחלקה לפדגוגיה.
עסקה בחינוך בלתי פורמלי בעיריית ירושלים, ושימשה בתפקידים שונים, בהם מנהלת אגף אמנות. ביקרה במדינות רבות בשל עבודת בעלה ובהן יפן, שלאחר הביקור בה כתבה את "יפן, ארץ אחרת". פרסמה חוויות מהמסעות בעיתון "דבר".

כתבה לעיתוני הילדים "הארץ שלנו", "דבר לילדים", "משמר לילדים" ו"בראש צעיר".
תרגומיה מסיפורי המלכה הבלגית פביולה התפרסמו בשבועון "כולנו".

בספרה "אלברט איינשטיין, סיפורו של גאון" נעזרה בבן-זוגה בפרקים המדעיים, ואת הספר "כמה קטן זה קטן" כתבו השניים יחד (שני הספרים הומלצו על ידי משרד החינוך כספרי עזר).
ספרה "נשיקה" נבחר כאחד הספרים האהובים על תלמידי התיכון ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" תשס"ט.

נפטרה ב-18 בדצמבר 2017. התגוררה בירושלים, ואת גופתה תרמה למדע.<ref></ref> הייתה נשואה ליוסי כץ, פרופסור אמריטוס לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואם לשניים. בנה הוא השף מיכאל כץ.

==ספריה==
* הגיבור של הכיתה; איורים מאת דוד סוזנה, ירושלים: אלישר, 1981. (לילדים)
* רותי ירדני-כץ ויוסי שטרן, הדודה סופיה והמלאך גבריאל, ירושלים: כתר ('ראשית קריאה'), 1986. (לילדים) (נבחר לספר השנה על ידי ספריית מיטראן)
* אלברט איינשטיין: סיפורו של גאון; ציורים: דוד סוזנה, ירושלים: כתר ('חיי אישים'), 1986.
* מי המשוגע הזה; אייר: משה לוין, תל אביב: י’ גולן, תש"ן 1990. (על יעקב מימון)
* עפיפון גדול וצבעוני; אייר: משה לוין, תל אביב: י’ גולן, תשנ"א 1991.
* משחק הלגו של האלוהים; עטיפה ואיורים: נגה אדלר, תל אביב : ירון גולן, תשנ"ג. (לילדים)
* יפן ארץ אחרת: ביקור רוח האבות והקשר עם רוח המת, תל אביב: י’ גולן, 1996. ("רשמי מסע ביפן")
* קרן אור בעתלית; ציורים: יוסי שטרן, ירושלים: אמיר, 1999.
* רות ירדני כץ ויוסי כץ, כמה קטן זה קטן; איורים: משה לוין, ירושלים: אמיר, 1999. (לילדים)
* מגרת הסודות; ציורים: לנה לוקצקי, ירושלים: אמיר, 2001. (לילדים)
* נשיקה, ירושלים: אמיר, 2008. (רומן)

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרות ילדים ונוער ישראליות
קטגוריה:סופרי ילדים ונוער ישראלים
קטגוריה:עובדי עיריית ירושלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1943
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1943
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2017
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2017
עינת פרנבך בן אהרון

עינת פרנבך בן אהרון (13 בפברואר 1975 – 23 בנובמבר 2019) הייתה במאית, תסריטאית ומלהקת ישראלית.

==ביוגרפיה==
נולדה בחיפה ליעקב ואירית פרנבך. אמה הייתה מורה ואחר-כך עסקה בנדל"ן. אביה מהנדס תעשייה וניהול בוגר הטכניון, שעבד בעשרים השנים האחרונות לחייו בתעשייה האווירית. עינת גדלה במקומות רבים, בעקבות מעברי דירות של הוריה, אבל בעיקר בחיפה ומגיל אחת עשרה ועד לצבא התגוררה ביבנה. היא הבכורה במשפחה, לה אחות מעצבת במקצועה ואח צעיר ממנה ב-12 שנה, מוזיקאי שחי בטורונטו. בצבא שירתה כמפעילת מחשב. בתום שירותה הצבאי עשתה תואר ראשון של אוניברסיטת בר-אילן במדעי המחשב, אותו סיימה בהצטיינות (1999).

עם תום לימודיה למדה תסריטאות ואחר-כך תחקירנות בבית הספר "חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה. למדה במשך שנתיים וחצי במסלול הישיר לדוקטורט במדעי המוח באוניברסיטת בר-אילן. במהלך השנים עבדה בהבטחת איכות בחברות הייטק. היא שימשה ככתבת קולנוע בפורטל "Seret" וכמנהלת פורום קולנוע של ynet (2006-2005). הייתה חברת הנהלת איגוד התסריטאים (2008-2006).

בשנת 2008 ייסדה את פורום יוצרים צעירים, קבוצת תמיכה לתסריטאים ולבמאים בתחילת דרכם, בין השאר הייתה שותפה להקמת המסלול העצמאי בקרן הקולנוע הישראלי, לתמיכה בסרטים עצמאיים.
החל משנת 2010 היא עוסקת בליהוק. הייתה מלהקת של "טליה. דייט. קום",
דוקודרמה של הבמאית טליה פינקל, ערוץ 8, ליהקה את "שרקייה", סרט קולנוע בבימויו של עמי ליבנה וכן את סרטה "הצגה יומית".

בשנים 2007–2011 עבדה פרנבך בן אהרון על סרט הקולנוע "הצגה יומית" (76 דקות) אותו כתבה, הפיקה וביימה. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011, הפרימיירה של הסרט הייתה ב-13 בפברואר 2013. הוא מוקרן בחודשים פברואר-מרץ 2013 בסינמטק תל אביב.

משנת 2012 למדה לתואר שני בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.

היא עסקה ברפואה משלימה: פרחי באך, הילינג, דמיון מודרך וריפוי בשחזור גלגולים.

== חיים אישיים ==
נישאה בספטמבר 2011 לערן בן אהרון, מלחין ומוזיקאי לסרטים ולהצגות. לזוג נולדה בת.

נפטרה ב-23 בנובמבר 2019.

==קישורים חיצוניים==

* עינת פרנבך, [https://web.archive.org/web/20130930130335/http://kolnoan.co.il/news/news.aspx?newsId=6675 לצלם את נעמה כפול 3], באתר קולנוען, 3 בפברואר 2013
* 
* ענת ויינמן, [http://www.zoty.co.il/Article.aspx?ID=144 עצמאי בשטח], באתר ZOTY, 6 בנובמבר 2011

=== מבחר כתבות של עינת פרנבך בן אהרון מאתר "סרט" ===
* 
* 
* 

קטגוריה:במאיות קולנוע ישראליות
קטגוריה:במאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:מפיקות קולנוע ישראליות
קטגוריה:מפיקי קולנוע ישראלים
קטגוריה:תסריטאיות קולנוע ישראליות
קטגוריה:תסריטאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1975
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1975
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2019
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2019
רחוב היהודים (ירושלים)

מפת הרובע היהודי
רחוב היהודים בראשית [[המאה ה-20]]
רחוב היהודים (צולם 2013)
רחוב היהודים הוא רחוב מרכזי ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים. הוא רחוב שתוואו קדום, ונבנה מדרום לצפון לאורך הקארדו הרומי הקדום. 

ברחוב הוקמו בתי הכנסת "החורבה" ובית הכנסת הרמב"ן. לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמו בו (ובקארדו שלצידו) אתרי הנצחה אחדים: אתר על מאבק הרובע על שרידתו עד נפילתו, אתר הנצחה למשה רוסנק ואתר הנצחה ללוחמי הרובע היהודים בתש"ח 1948. בבתי המגורים, החדשים ברובם מתגוררות משפחות יהודיות, וכן פועלות בו חנויות וסדנאות אחדות.

== היסטוריה ==
תוואי הרחוב הוא לאורך הקארדו, שהוקם בירושלים בתקופה הרומאית. ונבנה מעליו על תילי הריסות. 

במאה ה-19, התגוררו ברחוב לרוב יהודים (כפי שנהג גם ברחוב הנוצרים שבו היו לרוב נוצרים, או בשוק הבשר שבו היו לרוב מוסלמים), וזאת לעומת שווקים מרכזיים אחרים, בעיר העתיקה, שבהם נפגשו בני שלוש הדתות. החוקר פרופ' יהושע בן-אריה מציין, כי בני קהילות הספרדים התגוררו בעיקר בסביבות בתי הכנסת הספרדים, ומשם התפשטו צפונה ומזרחה, הרי שחברי כוללי ההאשכנזים פנו להתיישב ברחוב היהודים וסביבתו, ומשם התפשטו לכיוון צפונה ומערבה. 
בשנת 1860, הקים הרב מאיר אויערבך מהעיר קאליש, בית כנסת בקצה הרחוב, אשר השתייך לכולל ורשה, שהיה ממנהיגיו. 

בתארו את התפתחות הרובע היהודי במפנה המאות ה-18 - ה-19, מציין בן-אריה, כי בראשית המאה ה-19 אפשר אולי לאתר את גלעינו הראשוני של הרובע בקטע שמרחוב-היהודים מזרחה בכיוון לכותל. ... גם נוסעים אחרים במחצית הראשונה של המאה מציינים כמקומות-מגורים של היהודים את רחוב המידאן ורחוב היהודים". 

בשלהי המאה ה-19, ובעשורים הראשונים של המאה ה-20 התגוררה ועבדה ברחוב אוכלוסייה יהודית. ולצד בתי המגורים פעלו ברחוב חנויות רבות, סדנאות ובתי מלאכה; דוד ילין כתב בזיכרונותיו:
 

במלחמת העצמאות נכבש הרובע היהודי על ידי הלגיון הירדני אשר הרס חלק מבתי הרחוב. תושביו היהודים היו לפליטים. חלקם נמלטו אל מערב ירושלים, וחלקם נשבו עם שאר תושבי הרובע היהודי וכוחות המגן של ההגנה ואצ"ל, ונלקחו למחנה בממלכת ירדן, ואחר כך נשלחו לישראל. 

לאחר מלחמת ששת הימים, ובמסגרת פיתוח הרובע היהודי ואכלוסו על ידי יהודים, חלק מהמבנים נהרסו, וחלקם שומרו, ולצדם בוצעה בנייה חדשה על ידי "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בירושלים". 

== קישורים חיצוניים ==

* 
* רמי יזרעאל, [http://lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=12919 הרובע היהודי בירושלים העתיקה במלחמת העצמאות (על רחוב היהודים)], באתר מט"ח
* [http://www.haatika.co.il/category/%D7%A8%D7%97%D7%95%D7%91-%D7%94%D7%99%D7%94%D7%95%D7%93%D7%99%D7%9D רחוב היהודים], באתר haatika
*

== הערות שוליים ==

קטגוריה:הרובע היהודי: רחובות
משפחת אלדוברנדיני

סמל המשפחה

משפחת אלדוברנדיני (באיטלקית: Aldobrandini) היא משפחת אצולה איטלקית. מקורה של המשפחה בפירנצה, אך היא עברה לרומא עם בחירתו של בן המשפחה איפוליטו לאפיפיור קלמנס השמיני ב-1592. חמישה מבני המשפחה כיהנו כקרדינלים. ארמון המשפחה, פלאצו אלדוברנדיני, הוקם על גבעת הקווירינאליס ברומא. כן מוכרת וילת אלדוברנדיני בפרסקטי שבלאציו, אותה העניק קלמנס השמיני לאחיינו הקרדינל פייטרו אלדוברנדיני ב-1598.

המשפחה נקשרה בקשרי נישואין עם משפחות פארנזה (רנוצ'יו הראשון פארנזה, דוכס פארמה ופיאצ'נצה נשא לאשה את מרגרטה אלדוברנדיני ב-1600) ובורגזה (פאולו בורגזה נשא לאשה את אולימפיה אלדוברנדיני ב-1638). 

המשפחה ממשיכה להתקיים כנצר לאולימפיה בורגזה-אלדוברנדיני ותואר הבכיר בבניה הוא "נסיך אלדוברנדיני". כך למשל דון קאמילו בורגזה, נסיך אלדוברנדיני (1816-1902) היה מראשי "האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ומשפחת קולונה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא, בעיקר לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870. יורש התואר כיום הוא הנסיך קאמילו אלדוברנדיני (יליד 1945) ובנו דון קלמנטה אלדוברנדיני (יליד 1982).

בת המשפחה, הנסיכה אולימפיה-אנה אלדוברנדיני (ילידת 1955), נישאה ב-1974 לדוד רנה דה-רוטשילד (מן הענף הצרפתי של המשפחה, יו"ר דה בירס לשעבר). 

אוסף האמנות של המשפחה כולל ציור של המדונה והילד מאת רפאל, הנקראת "המדונה של אלדוברנדיני".

== קישורים חיצוניים ==

* [http://books.google.co.il/books?id=-mq7ctwMNdoC&lpg=PA95&ots=1VXGIYG2uD&dq=aldobrandini&pg=PA95#v=onepage&q=aldobrandini&f=false Papal Genealogy: The Families And Descendants Of The Popes] עמ' 95-96

==הערות שוליים==

אלדוברנדיני
הנרי לסקאו

הלמוט "הנרי" לסקאו (באנגלית: Helmut "Henry" Laskau; 12 בספטמבר 1916 - 7 במאי 2000) היה הלך יהודי-אמריקאי. אלוף ארצות הברית, אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים ו-4 פעמים אלוף המכביה בהליכה תחרותית. 

לסקאו נחשב לאחד מגדולי ההלכים של ארצות הברית.

== ביוגרפיה ==
לסקאו נולד בברלין בירת גרמניה, ושם החל את פעילותו הספורטיבית בריצות למרחקים ארוכים. עליית הנאצים לשלטון הביאה להגירתו לארצות הברית בשנת 1938, שם התגייס לצבא ולחם במלחמת העולם השנייה. משפחתו נספתה בשואה. ב-1946, לאחר שהשתחרר מהצבא, שב לפעילות ספורטיבית והתמחה בהליכה תחרותית. בין השנים 1947 - 1957 הוא זכה ב-42 תארים לאומיים והיה בלתי מנוצח בארצות הברית, במשך 9 שנים. בשנת 1950 קבע בהליכת מייל שיא עולם 6:19.2 דקות.

באולימפיאדת לונדון (1948) ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף לסקאו בתחרות ל-10 ק"מ הליכה אך ניפסל. באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא סיים במקום 12 בתחרות ל-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:38:46.8 שעות. 

במשחקים הפאן-אמריקאיים הראשונים שנערכו בבואנוס איירס שבארגנטינה בשנת 1951 זכה לסקאו במדליית זהב בתחרות ל-10 ק"מ הליכה. 

לסקאו זכה 4 פעמים במדליות זהב במכביות, החל מהמכביה השלישית. במכביה של 1961 הוא לא השתתף, אולם במכביה של 1965, בהיותו בן 48 שב וזכה במדליית זהב בהליכה של 3000מ'.

לסקאו היה מנהל בחברה לייצור מכשירים אלקטרוניים.
ב-7 במאי 2000 נפטר לסקאו בקוקונט קריק שבפלורידה.

== שיאים אישיים ==
* 20 ק"מ הליכה: 1:37:04 שעות (1952).

== תארים והישגים ==
* לסקאו זכה ב-42 תארים לאומיים בהליכה תחרותית, מ-1 מייל ועד 25 ק"מ וקבע 5 שיאים אמריקאים.

== קישורים חיצוניים ==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אתלטים אולימפיים אמריקאים
קטגוריה:אתלטים יהודים
קטגוריה:אתלטים גרמנים
קטגוריה:ספורטאים יהודים גרמנים
קטגוריה:יהודים אמריקאים
קטגוריה:הלכים
קטגוריה:אלופי המכביה: אתלטים
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הספורטאים היהודים: אמריקאים
קטגוריה:אתלטים באולימפיאדת לונדון (1948)
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1916
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2000
פסק דין (סרט)

פסק דין (באנגלית: The Verdict) הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה בבימויו של סידני לומט, שיצא בשנת 1982. בסרט משחקים פול ניומן, שרלוט רמפלינג, ג'ק וורדן, ג'יימס מייסון ומילו או'שיי.

הסרט זכה להצלחה כלכלית ולביקורות מהללות. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (סידני לומט), השחקן הטוב ביותר (פול ניומן), השחקן המשנה הטוב ביותר (ג'יימס מייסון) והתסריט המעובד הטוב ביותר (דייוויד מאמט).

==עלילה==
הסרט מגולל את סיפורו של פרנק (פול ניומן), עורך דין כושל, שחברו מיקי מורסי (ג'ק וורדן) משכנע אותו לקחת תיק משפטי הקשור לרשלנות רפואית. התיק קשור לזוג נשוי התובע צמד רופאים שנתנו כביכול תרופת הרדמה שגויה לאחותה של האישה. פרנק נוטה להסכים להסדר הטיעון, אך לאחר שהוא רואה את מצבה של הנפגעת הוא מחליט לקחת את התיק לבית המשפט. במהלך המשפט נתקל פרנק בקשיים הן מצד השופט שמעדיף את צד הנתבעים והן עקב חוסר ראיות. לבסוף פרנק מצליח לשכנע את עדת המפתח בפרשה, קטלין קוסטלו (לינדזי קראוס), להעיד נגד הרופאים. למרות שהשופט הורה למחוק את הפרשה מהפרוטוקול חבר המושבעים פסקו לטובת התובעים.

==צוות שחקנים==
* פול ניומן – פרנק גאלווין
* שרלוט רמפלינג – לורה פישר
* ג'ק וורדן – מיקי מורסי
* ג'יימס מייסון – אד קונאן
* מילו או'שיי – השופט הויל
* לינדזי קראוס – קטלין קוסטלו
* אדוורד בינס – הבישוף בורפי
* ג'ולי בובאסו – מאריון רוני
* רוקסן הארט – סאלי דונג'י
* ג'יימס הנדי – קווין דונג'י

==הפקה==
פרנק סינטרה ודסטין הופמן היו אמורים לגלם את הדמות הראשית. לבסוף רוברט רדפורד נבחר לגלם את פרנק גאלווין, אך הוא פרש מהפרויקט כיוון שלא אהב את הדמות הראשית, ולא רצה לגלם אלכוהוליסט. תסריט הסרט שונה מספר פעמים. הבמאי סידני לומט החליט לביים את התסריט המקורי ולא את הגרסאות השונות. ברוס ויליס וטובין בל הופיעו בהופעות קמע בסצנות סיום הסרט.

==קבלה==
הסרט קיבל דירוג של 96% באתר הביקורות "Rotten Tomatoes". בשנת 2012 המגזין "אמפייר" דירג את הסרט במקום ה-254 ברשימת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים. בשנת 2013 איגוד התסריטאים האמריקאי (Writers Guild of America) דירג את תסריט הסרט במקום ה-91 ברשימת התסריטים הטובים ביותר בכל הזמנים.

מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט בכמה מרשימותיו; מועמדות לרשימת הגיבורים – פרנק גאלווין, מקום 75 ברשימת סרטי ההשראות הטובים ביותר ומקום רביעי ברשימת סרטי בתי המשפט הטובים ביותר.

==פרסים ומועמדויות==

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 1982
קטגוריה:סרטי דרמה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי בית משפט אמריקאיים
קטגוריה:סרטים אמריקאיים מבוססי ספרים
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קדד בירותי

קֶדֶד בירותי (שם מדעי: Astragalus berytheus), הוא צמח חד-שנתי מין השייך לסוג קדד גדול מאוד בתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות. הצמח שרוע על פני הקרקע
הצמח הוא אנדמי לחופי ארץ ישראל ולבנון, וזהו תחום תפוצתו העולמי. בארץ אפשר למצוא אותו בעיקר באזור של חולות מיוצבים בבתי גידול טבעיים. הצמח הוא נדיר.

הצמח פורח בין החודשים מרץ אפריל. הפרח בעל חמישה עלי כותרת, צבע עלי הכותרת הוא שילוב של לבו, ורוד וארגמן, עלי הגביע הם בצבע ארגמן ועליו מנוצים. הפרי של הקדד הבירותי הוא ישר באורך של 4 ס"מ.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1856
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פייר אדמון בואסייה
קטגוריה:קדד
קטגוריה:ארץ ישראל: פרפרניים
קטגוריה:ארץ ישראל: צמחים אנדמיים
דומיניק גלאבינה

דומיניק גלאבינה (בקרואטית: Dominik Glavina; נולד ב-12 ביוני 1992 בצ'קובץ) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ואראז'דין מליגת העל הקרואטית.

גלאבינה החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער המקומית של העיר צ'קובץ' בקרואטיה. בשנת 2007 עבר למחלקת הנוער של ואראז'דין, ובשנת 2010 הועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. במקביל שיחק גלאבינה בכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה.

ב-28 באוגוסט 2012 הגיע לישראל והושאל לבית"ר ירושלים. באוגוסט 2013 חזר לקרואטיה וחתם בקבוצת סלובן בלופו מהליגה הבכירה ובחלון ההעברות בעונת שוחרר מהקבוצה. במרץ 2015 חתם באינטר זאפרשיץ', ולאחר עונה וחצי הצטרף לרודאר ולניה מליגת העל הסלובנית.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20130928180954/http://www.beitarfc.co.il/he-IL/376/6858/ עמוד השחקן] באתר בית"ר ירושלים

== הערות שוליים ==

קטגוריה:כדורגלנים קרואטים
קטגוריה:קשרי כדורגל קרואטים
קטגוריה:כדורגלני ואראז'דין
קטגוריה:כדורגלני בית"ר ירושלים
קטגוריה:כדורגלני סלאבן בלופו
קטגוריה:כדורגלני אינטר זאפרשיץ'
קטגוריה:כדורגלנים זרים בישראל
קטגוריה:ספורטאים קרואטים בישראל
קטגוריה:ספורטאים קרואטים בסלובניה
קטגוריה:ספורטאים קרואטים ברומניה
קטגוריה:ספורטאים קרואטים בקפריסין
קטגוריה:קרואטים שנולדו ב-1992
בית התותחן

[[תותח מתנייע M7 פריסט 105 מילימטר, המוצג בשטח בית התותחן]]
[[האנדרטה לחללי חיל התותחנים במתחם בית התותחן]]
בית התותחן הוא מתחם הכולל אנדרטה, מרכז מורשת ומוזיאון של חיל התותחנים, השוכן בזכרון יעקב.

==המתחם==
המתחם שוכן בתחום אחוזת ניל"י שבדרום מזרח זכרון יעקב, על גבי קרקע שנתרמה למטרה זו על ידי משפחת אהרונסון. בתוכו שוכן בין השאר מבנה המשמש כמוזיאון לזכרו של אלכסנדר אהרונסון.

המתחם כולל את המרכיבים הבאים:
* אנדרטה הנושאת את שמות חללי חיל התותחנים ובצידה רחבת טקסים
* חדר זיכרון לנופלים
* מרכז מחקר ומידע וחדר מורשת של החיל, ובהם מידע ומוצגים היסטוריים שונים על תולדות החיל, לרבות חייליו שעוטרו בעיטורי צה"ל
* בניין אודיטוריום וחדר הרצאות
* תצוגה בשטח פתוח נרחב של עשרות דגמי כלים ארטילריים ואמצעי לחימה נוספים שנמצאו והנמצאים בשימוש צה"ל וצבאות אחרים.

המתחם הוקם בשנות ה-90 של המאה ה-20, ביוזמה משותפת של חיל התותחנים ועמותת יד התותחנים, המאגדת את משפחות חללי החיל וותיקי החיל. בניין האודיטוריום נקרא על שמו של ניר שרייבמן, מחללי אסון המסוקים, והוקם בתרומת משפחתו.

המתחם כולו פתוח לביקור לקהל הרחב. מתקיימות בו פעילויות חינוך והדרכה לתלמידי בתי ספר ולחיילי יחידות צה"ל וחיל התותחנים, והוא מארח ערבי מורשת של החיל.

במתחם מתקיימים טקסים ביום הזיכרון לחללי צה"ל (בהשתתפות תלמידי בתי הספר במושבה) וטקס אזכרה שנתי לנופלי חיל התותחנים. כן נערכים בו טקסי השבעה וטקסי סיום של קורסי החיל.

תוכניות הפיתוח של האתר כוללות הקמת מבני מגורים לחיילים, שיאפשרו עריכת סדרות חינוך בנות ימים אחדים באתר ליחידות צה"ל.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [http://www.izkor.gov.il/en_02d7f9d2260a6a76cdcb55a51b415e21 אתר הנצחה לחללי חיל התותחנים], באתר יזכור
* [http://totchan.libraries.co.il/BuildaGate5library/general2/company_search_tree.php?NewNameMade=0&SiteName=library&lan=en&EnterDefault=&Referral=tree&BuyerID=347699700&Clubtmp1=&SearchTop=&SearchType=Card27 אתר מרכז המחקר והמידע בבית התותחן]

קטגוריה:ישראל: מוזיאונים צבאיים
קטגוריה:זכרון יעקב: מבנים
קטגוריה:חיל התותחנים הישראלי
אלחנן (גרינברג) בולקינד

אלחנן (גרינברג) בולקינד (1834 - כ"א באב תרס"ה, 1 באוגוסט 1905) היה תעשיין הטקסטיל מהראשונים בארץ ישראל, איש העלייה הראשונה. 

==ביוגרפיה==
בולקינד נולד בביאליסטוק. הוא למד בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ברוז'ינוי ולאחר מכן החל לעסוק בייצור ומכירת אריגים. 

בולקינד נמנה עם קבוצת ה"ביאליסטוקאים" ואנשי קופלמן שעלו לארץ ישראל בשנת 1882, בראשית תקופת העלייה הראשונה. כשהגיעו לחוף יפו, השלטונות העות'מאנים סירבו להכניסם לארץ ישראל. בולקינד ובנו הבכור יעקב הורדו לחוף בהיחבא בחצות הלילה ואשתו ושאר ילדיו הועברו לביירות. לאחר מכן, יהושע שטמפפר, איש פתח תקווה, הגיע למקום מסתורם של אשתו רבקה ושלושת ילדיהם האחרים בביירות, ובהתחפשם כבני משפחתו נסעו עמו ליפו ומשם ליהודיה. 

בתחילה עבד בולקינד בנגרות, בבניית בתי שאר חברי הקבוצה. כשנסתיימה בניית הבתים החליט שלא לעסוק בחקלאות, בה לא הבין ושדרשה השקעה מכספים שלא היו לו, והחליט לנסות את מזלו במלאכתו הישנה שעברה מדור לדור בקרב יהודי ביאליסטוק - תעשיית אריגים ושמיכות. הוא הזמין את הנולים והחלקים הדרושים להקמת המטווייה באמצעות ידידיו בביאליסטוק. את השאר בנה בבית המלאכה הקטן במקוה ישראל, ותוך פחות משנה נשמע משק הנולים בכל יהודיה. רבקה אשתו וכמה ביאליסטקיאיות עשו במלאכה. היו לו שני "קווי ייצור" עיקריים: טליתות וכפטנים ליהודים ועביות לערבים. ימים רבים עשה בולקינד מכפר ערבי אחד למשנהו, לרכישת צמר הכבשים. לשם כך הגיע עד לעדרי הבדואים הרחוקים בנגב. 

בולקינד קבל לצורך הקמת בית המלאכה, מהברון רוטשילד, הלוואות של 2500 פרנק. לאחר מכן, בביקורו בארץ ישראל בשנת 1887, הגיע הברון למפעל של בולקינד והזמין כ-180 עביות עבור האיכרים במושבות העבריות שהיו אז תחת חסותו; והטעם שניתן לרכישה: שלא יתגנדרו בלבושם האירופאי ושלא ימשכו את תשומת הלב של שכניהם. לבוש זה - פסק הברון - מתאים מאוד לאקלים המקומי ולצורכי האיכר היהודי. מתוך הסיפורים שנמסרו מפה לאוזן בארץ ישראל ידוע היה כי ביישוב עקרון, השתמשו בעביות. אחד עשר המייסדים לבשו אותן, ואכן זכו לכינוי "אחד-עשר העביות".

לא נערכו רכישות רבות נוספות מהמפעל. שודדים התנפלו על אלחנן בולקינד בדרכים וגזלו ממנו חומרי גלם ותוצרת מוגמרת והביאו לחיסולו של המפעל, ובעקבות זאת, שיירת גמלים הובילה את חלקי מפעלו החלוצי של אלחנן בולקינד לירושלים, אל בתי המלאכה של "כל ישראל חברים". 

אחרי נטישת יהוד עבר לראשון לציון, שם עבד כטכנאי ביקב הברון רוטשילד.

בולקינד נפטר ב-1905. רעייתו רבקה נפטרה ב-1940.

==לקריאה נוספת==
* גרשון גרא, כל ההתחלות, תל אביב: ספרית מעריב, 1984

==קישורים חיצוניים==
* 
* [https://web.archive.org/web/20131017130500/http://www.rishonim.org.il/petach%2Dtikva/Info/founder_show.aspx?id=48 בולקינד (בולקין) אלחנן] באתר ראשונים

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי העלייה הראשונה
קטגוריה:תעשיינים ביישוב
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הפרושים
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1834
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1905
פרד אוברלנדר

פריץ "פרד" אוברלנדר (בגרמנית: Fritz "Fred" Oberlander; 23 במאי 1911–1996) היה מתאבק יהודי אוסטרי, שהיגר לבריטניה ובהמשך לקנדה, זכה באליפות העולם בהיאבקות ב-1935, במכביה הרביעית (1953) ובתארים שונים נוספים.

== ביוגרפיה ==
פרד אוברלנדר זכה בשתי אליפויות נוער בהיאבקות באוסטריה, בחמש אליפויות בהיאבקות במשקל כבד בצרפת ובשבע אליפויות בריטיות בהיאבקות במשקל כבד.

פרד אוברלנדר, שייסד את סניף מכבי בקנדה, הגיע בראש המשלחת הקנדית למכביה השלישית וזכה במדליית כסף בהיאבקות במשקל כבד.

== הנצחה ==
ב-1991 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי.

== קישורים חיצוניים ==

* תמונה של פרד אוברלנדר נאבק עם פיקין
* [https://www.jewishsportsmuseum.org/מגלים/מושגים-ואנשים-בספורט-היהודי/פרד-אוברלנדר פרד אוברלנדר], באתר "מוזיאון הספורט היהודי העולמי"

==הערות שוליים==

קטגוריה:מתאבקים בסגנון חופשי
קטגוריה:מתאבקים יהודים
קטגוריה:אלופי המכביה: מתאבקים
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הספורטאים היהודים: קנדים
קטגוריה:מתאבקים קנדים
קטגוריה:אלופי עולם בהיאבקות
קטגוריה:מתאבקים בריטים
קטגוריה:מתאבקים אוסטרים
קטגוריה:אוסטרים שנולדו ב-1911
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1966
קטגוריה:קנדים שנפטרו ב-1966
איוואן מוסקבין

איוואן מיכאילוביץ' מוסקבין (ברוסית: Иван Михайлович Москвин; 6 ביוני (18 ביוני) 1874 - 16 בפברואר 1946), שחקן תיאטרון רוסי וסובייטי. הוא זכה פעמיים בפרס סטלין (1943,1946) והוענק לו תואר אמן העם (1936). על הפעילות בתחום התיאטרון הוענק לשחקן עיטור לנין ועיטור הדגל האדום.

== חייו ==
איוואן מוסקבין נולד במוסקבה למשפחת מתקן שעונים. למשפחה היו 8 ילדים והיא התקיימה בקושי רב. כבר בגיל צעיר מוסקבין החל לעבוד בעבודות מזדמנות. הוא אהב תיאטרון והשתתף בהצגות חובבנים. בשנת 1893 מוסקבין התחיל ללמוד משחק אצל ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. לאחר סיום הלימודים, מוסקבין היה שחקן של מספר תיאטראות במוסקבה וירוסלבל.

כאשר בשנת 1898 הוקם התיאטרון האמנותי של מוסקבה, מוסקבין הוזמן לתיאטרון החדש וכבר בצגנתו הראשונה גילם תפקיד ראשי. להצגה הייתה הצלחה רבה ומוסקבין "התעורר מפורסם בבוקר שלאחר ההצגה".

בשנת 1904 למוסקבין נולד בן בכור וקיבל שם ולדימיר לכבוד מורו נמירוביץ'-דנצ'נקו. בשנת 1906 התיאטרון יצאה לסבב הופעות באירופה, ברוב ההצגות מוסקבין היה בתפקיד הראשי וזכה להצלחה גדולה.

בשנת 1919 מוסקבין לראשונה השתתף בצילומי סרט, בסך הכול במהלך השנים הוא השתתף ב-7 סרטים.

בשנת 1919 מוסקבין נעצר כי נחשד בהשתתפות בקשר נגד השלטון. הוא שוחרר תוך זמן קצר בהתאם להוראת פליקס דזרז'ינסקי.

בשנים 1922–1924 מוסקבין השתתף בסבב הופעות של התיאטרון באירופה וארצות הברית.

בשנת 1936 מוסקבין התגרש מאשתו והתחתן עם שחקנית התיאטרון אלה טרסובה. באותה שנה הוענק לו תואר אמן העם בסבב הראשון של הענקת התארים.

כאשר בשנת 1939 וסבולוד מיירהולד נעצר, מוסקבין פנה ליוסיף סטלין עם בקשה לשחררו אך ללא הצלחה.

עם תחילת מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לסראטוב ומוסקבין ניהל את התיאטרון בפועל. לאחר פטירת ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו הוא מונה למנהל התיאטרון. למרות המינוי, מוסקבין המשיך להופיע בהצגות.

בשנת 1943 אלה טרסובה עזבה אותו ומוסקבין חזר לאשתו הראשונה.

בשנות ה-40 למוסקבין החלו בעיות לב. בתחילת פברואר 1946 הוא אושפז בבית החולים ובבוקר 16 בפברואר הוא נפטר. מוסקבין נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.

==קישורים חיצוניים==

* [http://the100.ru/actors/ivan-mikhailovich-moskvin.html קורות חיים מפורטים] 
* 
* 

קטגוריה:שחקני תיאטרון רוסים
קטגוריה:מקבלי עיטור לנין
קטגוריה:מקבלי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:אמני ספוקן וורד
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1874
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1874
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1946
משה ארצי

משה ארצי (1926 – 29 באוקטובר 2016) היה מתאבק ישראלי במשקל חצי בינוני, היה אלוף ישראל ואלוף המכביה השלישית וזכה במקום השלישי בספורט הפועלים שנערך בליאז'.

לארצי יש אחים נוספים שעסקו בהיאבקות, ביניהם אחיו, אברהם ארצי, חבר נבחרת ישראל בהיאבקות במשקל חצי כבד.

== קישורים חיצוניים ==
* [http://m-hapoel.co.il/gallery.aspx?catid=6 תמונה של משה ארצי מנצח בהיאבקות] באתר של ארכיון הפועל

==הערות שוליים==

קטגוריה:מתאבקים ישראלים
קטגוריה:מתאבקים בסגנון יווני-רומי
קטגוריה:אלופי המכביה: מתאבקים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1926
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2016
מעבר לנהר ואל בין העצים

מעבר לנהר ואל בין העצים (באנגלית: Across the River and into the Trees) הוא הספר האחרון שכתב ארנסט המינגוויי ויצא לאור בחיי המחבר.

הספר נכתב לאחר שבסתיו 1948 ביקר המינגוויי באיטליה, לאחר שנעדר ממנה שלושים שנה. המפגש המחודש עם ונציה, אחת הערים האהובות עליו, וחוויות הלחימה שלו עצמו באירופה במלחמת העולם השנייה. הספר יצא לאור ב-1950, והוא הרומן הארוך האחרון של המינגוויי שיצא לאור בימי חייו. הספר זכה לביקורת פושרת, אולם מבקר הספרים של הניו יורק טיימס, ג'ון או'הרה, כינה את המינגוויי בזכות ספר זה: "הסופר החשוב ביותר מאז שייקספיר". הספר תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר. שם הספר נגזר מן המשפט האחרון שאמר גנרל תומאס ג'ונתן "סטונוול" ג'קסון, מן הבולטים שבמפקדי צבא הקונפדרציה, לפני מותו: "לא, לא, בואו נעבור את הנהר וננוח בצל העצים".

== עלילה ומבנה הספר ==
הספר מתאר את חופשתו של ריצ'רד קנטוול, קולונל בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, אשר באיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה ומחלים מפציעה בשדה הקרב, בוונציה. קנטוול מנהל פרשיית אהבים עם רוזנת איטלקייה כבת תשע עשרה. קנטוול הסובל ממחלת לב, מהרהר לאורך הספר בחוויותיו מן הלחימה במלחמת העולם הראשונה, תחילה בשירות צבא איטליה כמפקד מחלקה בגדוד רגלים, ובהמשך בשירות בצבא ארצות הברית, וכן בחוויות הלחימה באירופה כמפקד חטיבת רגלים במלחמת העולם השנייה, בין היתר בפלישה לנורמנדי, במבצע קוברה ובשחרור פריז. לאורך הספר קורותיו של קנטוול עולים במהלך השיחות שלו ותיאור מחשבותיו. כך מתברר כי קנטוול היה גנרל בצבא ארצות הברית קודם לחופשתו, אשר הורד בדרגה לאחר שחטיבתו ספגה אבדות רבות בקרב על יער הירטגן.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.ybook.co.il/across_the_river?fb_action_ids=10151445632273518&fb_action_types=og.likes&fb_source=timeline_og&action_object_map=%7B%2210151445632273518%22%3A616077661751053%7D&action_type_map=%7B%2210151445632273518%22%3A%22og.likes%22%7D&action_ref_map=%5B%5D דף הספר באתר הוצאת ידיעות ספרים].
* [http://penn.co.il/book/across-the-river-and-into-the-trees/ דף הספר באתר הוצאת פן]
* [http://classicliterature.net/ernest-hemingway/across-the-river-and-into-the-trees/ מילות הספר, באנגלית]
* אריק גלסנר, [https://arikglasner.wordpress.com/2013/05/04/על-מעבר-לנהר-ואל-בין-העצים-מאת-ארנסט-המ/ על "מעבר לנהר ואל בין העצים"], המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 4 במאי 2013

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ספרות מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ספרי 1950
קטגוריה:ספרי ארנסט המינגוויי
קטגוריה:ספרי ידיעות ספרים
קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
אלה טרסובה

אלה טרסובה (ברוסית: Алла Тарасова; 25 בינואר (6 בפברואר) 1898 – 5 באפריל 1973) הייתה שחקנית תיאטרון רוסי וסובייטי. היא זכתה חמש פעמים בפרס סטלין (1941,1946 (פעמיים), 1949,1947) והוענק לה תואר אמן העם (1937). על פעילותה בתחום התיאטרון הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1973.

== חייה ==
אלה טרסובה נולדה בשנת בקייב למשפחת פרופסור באוניברסיטת קייב. בשנת 1914 המשפחה עברה למוסקבה. אלה התחילה ללמוד משחק במוסד שבשנת 1916 התפתח ל"סטודיו ה-2 של התיאטרון האמנותי". כבר באות ה שנה אלה טרסובה החלה לשחק על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה היא השתתפה בסבב הופעות ביחד עם חלק משחקני התיאטרון כולל הופעות באירופה ובארצות הברית. בשנת 1925 היא חזרה למוסקבה והתקבלה לתיאטרון מחדש. תחילה היא גילמה בתפקידים זוטרים אך בשנת 1933 הייתה לה הצלחה גדולה במחזה על פי אלכסנדר אוסטרובסקי ועם הזמן היא גדלה לשחקנים הראשית של התיאטרון.

לאלה טרסובה הייתה הצלחה מיוחדת במחזות של אנטון צ'כוב. במקביל לעבודה בתיאטרון טרסובה הצטלמה במספר סרטים.

בשנים 1951–1955 היה כהנה כמנהלת של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובשנים 1970–1973 היא הייתה יושב ראש ארגון ותיקי התיאטרון.

בשנות ה-60 היא הפסיקה להופיע על הבמה ועברה לבית הספר למשחק ליד התיאטרון.

טרסובה נפטרה במוסקבה ב-5 באפריל 1973 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.

===חיים אישיים===
טרסובה התחתנה שלוש פעמים. בעלה הראשון היה קצין צי הקיסרי. בשנת 1936 היא עזבה אותו והתחתנה עם איוואן מוסקבין שהיה שחקן תיאטרון לצידה. בשנת 1943 הם התרגשו ובשנת 1945 טרסובה התחתנה לקצין חיל האוויר הסובייטי.

היה לה בן מהנישואים הראשונים.

==קישורים חיצוניים==

* [ https://web.archive.org/web/20130508231920/http://a-tarasova.ru/ אתר המוקדש לזכרה]
* 
* 

קטגוריה:גיבורי העמל הסוציאליסטי
קטגוריה:מקבלי עיטור לנין
קטגוריה:מקבלי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:מקבלי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה רוסיות
קטגוריה:שחקניות תיאטרון רוסיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה רוסים
קטגוריה:שחקני תיאטרון רוסים
קטגוריה:ילידות 1898
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1898
קטגוריה:נפטרות ב-1973
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1973
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו

ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו (ברוסית: Владимир Иванович Немирович-Данченко; 11 בדצמבר (23 בדצמבר) 1858 – 25 באפריל 1943) היה במאי תיאטרון, מחזאי וסופר רוסי וסובייטי. הוא היה מייסד התיאטרון האמנותי, זכה פעמיים בפרס סטלין (1942, 1943) והוענק לו תואר אמן העם (1936). על פועלו בתחום התיאטרון הוענק לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.

== חייו ==
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו נולד באוזורגתי אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בגאורגיה למשפחת קצין בגמלאות יליד אוקראינה ואימו הייתה ממוצא ארמני. הוא למד בגימנסיה בטביליסי ולאחר סיומה למד באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1876–1879.

בשנת 1877 נמירוביץ'-דנצ'נקו החל לפרסם ביקורות על הצגות תיאטרון. בשנת 1881 הוא פרסם את המחזה הראשון שלו והוא הועלה על במת תיאטרון מלי במוסקבה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא כתב מספר מחזות שהועלו על במות תיאטראות שונים. הוא גם פרסם מספר רומנים.

בשנים 1891–1901 נמירוביץ'-דנצ'נקו לימד משחק בבית הספר למשחק ליד הפילרמוניה. בין תלמידיו היו איוואן מוסקבין, וסבולוד מיירהולד ואולגה קניפר (אשתו של אנטון צ'כוב) והוא לקח אותם לתיאטרון אמנותי שהוא יסד ביחד עם קונסטנטין סטניסלבסקי בשנת 1898. בתיאטרון זה נמירוביץ'-דנצ'נקו העלה על במה מספר הצגות ביחד עם סטניסלבסקי ושיתוף פעולה אדוק שה נמשך עד לשנת 1906. במקביל לניהול התיאטרון הם הקימו מספר סטודיות בהם ניסו דרכים לפיתוח תיאטרון.

בשנת 1919 נמירוביץ'-דנצ'נקו הקים סטודיו מוזיקלי שבשנת 1926 התפתח לתיאטרון מוזיקלי עצמאי. נמירוביץ'-דנצ'נקו ראה שתיאטרון האמנותי שהוקם עומד לפני משבר ובשנת 1924 פעל לקליטה מספר רב של שחקנים חדשים. בשנים 1925–1926 הוא שהה בארצות הברית וניסה לפתח בהוליווד את הקריירה אך בסופו של דבר חזר למוסקבה. עד יום מותו הוא היה מנהל אמנותי ובמאי ראשי של התיאטרון. במקביל הוא העלה על הבמה מספר הצגות בתיאטרון המוזיקלי.

בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נסע לקווקז, אך כבר במהלך שנת 1942 חזר למוסקבה. בשנת 1943 הוא פעל להקמת בית הספר למשחק ליד התיאטרון.

ב-25 באפריל 1943 הוא נפטר מהתקף לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:במאי תיאטרון רוסים
קטגוריה:מחזאים רוסים
קטגוריה:סופרים רוסים
קטגוריה:רוסים ממוצא אוקראיני
קטגוריה:מקבלי עיטור לנין
קטגוריה:מקבלי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1858
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1943
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1943
ברוקן

הר ברוקן
ציון הפסגה
רכבת הברוקן. ברקע הפסגה.
"רוח הרפאים של ברוקן"-צל ענק של דמות הצופה עטורת הילה עגולה ומושלמת
ברוקן (בגרמנית: Brocken וגם בלוקסברג: Blocksberg) הוא ההר הגבוה ביותר ברכס הרי ההארץ בצפון גרמניה. הברוקן מהווה חלק מן הפארק הלאומי הרי ההרץ, ממוקם בשטחה של מדינת סקסוניה אנהאלט, ותחום בין עמקי הנהרות וזר ואלבה.

פסגת ברוקן מגיעה לגובה של 1,141 מ' מעל פני הים. גובה נמוך יחסית לפסגות האלפים בדרום גרמניה, אך למרות זאת מתקיים בסביבתו של ההר מיקרו אקלים האופייני בדרך כלל לגבהים שמעל 2,000 מטרים. כך למשל האזור שמעל קו העצים מכוסה בשלג בין החודשים ספטמבר עד מאי, תנאי מזג אוויר ערפיליים מתקיימים בו במשך 300 ימים בשנה, והטמפרטורה השנתית הממוצעת בפסגה עומדת על 2.9 מעלות צלזיוס בלבד. 

על ההר מנוהל גן בוטאני היסטורי המכיל מגוון של כ-1,600 מיני צמחים אלפיניים. אל הפסגה עליה ממוקמים תחנה מטאורולוגית, אנטנה לשידורי רדיו, מלון ומסעדה, ניתן להגיע באמצעות רכבת קיטור בסגנון עתיק.

==הקשרים תרבותיים==
ברוקן מקושר בהיסטוריה ובתרבות הגרמנית עם מעשיות ואגדות עם אודות מכשפות ושדים המתגוררים על פסגתו:

*גתה מתאר את ברוקן בפאוסט, כמקום מפגש והתהוללות של המכשפות בליל ולפורגה. את השראתו לכך קיבל ככל הנראה משתי תצורות סלע על פסגת ההר המכונות "דוכן השטן" ו"מזבח המכשפות".
*היינה מתייחס להר בפרוזה שלו "מסע בהרי ההארץ".
*היינריך פרוהלה, היסטוריון ספרות ופולקלור גרמני ערך קובץ סיפורי אגדה, מעשיות ואטימולוגיה של שמות נקודות ציון שונות על ההר כפי שמוזכרות אצל גתה.
*תומאס פינצ'ון מזכיר את הברוקן בספרו "הקשת של הכבידה" (Gravity's Rainbow) בקשר עם מחנה דורה-מיטלבאו ויצור הרקטות V-2 .
*דייוויד פוסטר וולאס שהושפע מפינצ'ון מזכיר את רוח הרפאים של הברוקן בספרו "צחוק אינסופי" (Infinite Jest)כאשר גיבוריו ממוקמים על רכס במדבר אריזונה.
*הסופר הסקוטי מייקל רוהן (Michael Scott Rohan) מזכיר את ברוקן כביתו של "האל השחור" צ'רנובוג (Chernobog) מן המיתולוגיה הסלאבית.
*מספר להקות רוק כבד כגון השבת השחורה, Cradle of Filth ואחרות, מזכירות את ברוקן בשיריהן בעיקר בהקשר של מקום התכנסותן של המכשפות.
*הדמות "ביבי בלוקסברג" מתוך דרמה לילדים אודות מכשפה עושה שימוש בשמו האלטרנטיבי של ההר.

==רוח הרפאים של ברוקן==
"רוח הרפאים" של ברוקן (Brockengespenst) היא תופעה של אשליה מטאורולוגית-אופטית הנוצרת כאשר השמש מאירה בגבו של צופה בסביבה של ערפל כבד. במקרה זה, מוטל צילו של הצופה בהגדלה רבה לפניו כמו על גבי מסך ענק. התופעה יכולה להתרחש במקומות שונים שבהם מתקיימים תנאים דומים, בדרך כלל בפסגות הרים, ואפילו בעת טיסה, אך היא מרבה להתרחש בעיקר על פסגת הברוקן אפופת הערפל והאד הנצחיים. התופעה תוארה לראשונה על ידי יוהאן זילברשלאג (Johann Silberschlag) בשנת 1780 ומאז מתקשרת היטב למסורת המיסטית המיוחסת להר. 

לעיתים קרובות מלווה רוח הרפאים בתופעה אופטית נוספת של הילה עגולה ומושלמת בראשה של הדמות, אשר מחזקת ומגבירה את התחושה המיסטית האופפת את הצופה.

==אקלים==

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:סקסוניה-אנהלט: גאוגרפיה
קטגוריה:גרמניה: הרים
אלסבת כהן

אלסבת (אליזבת) כהן גולדשטיין (גם כהן-זילברשמיט) הייתה מעצבת ואמנית קרמיקה ישראלית, ילידת גרמניה.
==ביוגרפיה==
אלסבת כהן נולדה בווסטפליה, גרמניה ועלתה לארץ ישראל בשנת 1937. במחצית הראשונה של שנות הארבעים למדה קדרות אצל הדוויג גרוסמן בירושלים. בשנת 1952 התמנתה למעצבת הראשית של חברת "לפיד". העבודות שיצרה בחברה זו נשאו אופי מודרני והושפעו מסגנון העיצוב הבינלאומי. בראיון משנת 1966 טענה כהן כי אין דבר הנקרא "קרמיקה בעלת סגנון ישראלי", לבד מהשפעות פולקלוריסטיות.

עבודותיה במסגרת "לפיד" נושאות חותמת ובה דימוי של שמש וגלים. בשנת 1963 התקבלה באיגוד האמנים "meisterbrief" בגרמניה. בשנות השבעים התגוררה בנהריה.

==השכלה==
*1942-194 קרמיקה אצל הדוויג גרוסמן להמן, ירושלים
*בית הספר הגבוה לקרמיקה, הור-גרנצהאוזן (Höhr-Grenzhausen), גרמניה

==פרסים==
*1962 פרס בתערוכת אמנות שימושית, תל אביב-יפו
*בית הנכות בצלאל, ירושלים
==תערוכות יחיד==
*1955 מוזיאון חיפה לאמנות
*1960 מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
*1962 כלים מתוצרת חברת לפיד, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו

==לקריאה נוספת==
*כהן, אלסבט, "רשמים מקונגרס מלאכת מחשבת בינלאומי", קדרות, מס' 6, ספטמבר 1979, עמ' 23-21
*Ceramic Artist of Israel, August 1975, p. 7

==הערות שוליים==

קטגוריה:אמניות קרמיקה ישראליות
קטגוריה:אמני קרמיקה ישראלים
קטגוריה:מעצבות ישראליות
קטגוריה:מעצבים ישראלים
Just for Laughs

[[תיאטרון סן-דני (Théâtre Saint-Denis) במונטריאול במהלך הפסטיבל (2007). בכניסה לתיאטרון ניצבת דמותו של קמע הפסטיבל - "ויקטור".]]
Just for Laughs (בצרפתית: Juste pour rire) הוא פסטיבל קומדיה שנערך מדי שנה בחודש יולי במונטריאול, קוויבק, קנדה, מאז שנת 1983. זהו פסטיבל הקומדיה הבינלאומי הגדול בעולם.

הפסטיבל נוסד ב-1983 על ידי גילברט רוזון כאירוע דו-יומי דובר צרפתית. ב-1985 הצטרף לצוות המנהל של הפסטיבל אנדי נולמן, שהחליט להוסיף לפסטיבל אף אירועים דוברי אנגלית. בעקבות הצטרפותו לצוות המנהל אף התארך משך הפסטיבל לחודש, שבו הציגו אמנים דוברי צרפתית בחצי החודש הראשון, ואמנים דוברי אנגלית בחצי החודש השני. בתוכנית הפסטיבל כלולים קטעים קומיים בינלאומיים וכן קטעים אילמים (אקרובטיקה, פנטומימה ועוד). ב-1999 עזב נולמן את הצוות המנהל של הפסטיבל, אך הוא נשאר בחבר המנהלים של החברה המנהלת את הפסטיבל. ב-2010 חזר נולמן לצוות המנהל, בתפקיד נשיא תחומי הפסטיבלים והטלוויזיה.

במהלך ימי הפסטיבל מופיעים ברחבי מונטריאול, בעיקר ב"רובע הלטיני" (אזור הידוע בתיאטראות, בתי קפה וחנויות בוטיק) אמני רחוב, אמני וודוויל ואמנים אחרים בהופעות קוליות וחזותיות. בערבים מציגים מועדוני הלילה והתיאטראות תוכניות מיוחדות שנועדו לתמוך באמנים. עם מבקרי הפסטיבל נמנים גם ציידי כישרונות ומפיקים, והוא מהווה הזדמנות לחשיפה עבור אמנים צעירים.

החל מ-1996 מתקיים במהלך הפסטיבל גם פסטיבל הקולנוע Comedia, שבו מוענקים פרסים לסרטים קצרים ולסרטים באורך מלא.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מונטריאול: תרבות
קטגוריה:קנדה: פסטיבלים
מצודת כירכוכ

מצודת כירכוכ (בערבית: قلعة كركوك; בטורקית: Kerkük Kalesi) היא מצודה הממוקמת במרכזה של העיר כירכוכ בעיראק ונחשבת לחלק העתיק ביותר של העיר. המצודה ממוקמת על תל בגובה של כ-40 מטרים הנמצא, בסמיכות לנהר ח'אסה. מאמינים כי התל נבנה על ידי המלך אשורנצירפל השני בין 858–884 לפני הספירה כקו הגנה צבאי עבור העיר ערפה .

בין השנים 319 ועד 311 לפנה"ס בנה המלך סלאוקוס הראשון חומה חזקה עם 72 מגדלים סביב 72 הרחובות ושתי הכניסות למצודה. בתוך המצודה ממוקמת "הכנסייה האדומה" ובה עקבות של פסיפסים המקדימים את התקופה המוסלמית. הקירות המודרניים מתוארכים לתקופה העות'מאנית. מאמינים כי השליט טימור לנג ביקר במצודה בשנת 1393 במהלך מסעו הצבאי.

המצודה נחשבת על ידי תושבי העיר כאתר בעל ערך היסטורי רב וכמרכזה של העיר העתיקה. על המצודה ולמרגלותיה מרוכזים כמה מן השווקים ובתי התפילה המרכזיים של העיר וכמה מן השכונות הוותיקות שלה. לאורך התקופה העות'מאנית, היה רוב תושבי המצודה יהודים ונוצרים (שנקראו בטורקית Kale gavurları, "הכופרים של המצודה"). בנוסף בתוך שטח המצודה מרוכז מספר רב של אתרים היסטוריים ודתיים, ובהם מבנה קבר שמאמינים כי בו קבורים דניאל הנביא, חנניה, מישאל ועזריה.

בשנת 1990 הכריז סדאם חוסיין על קמפיין במטרה לייפות את המצודה המוקפת חומה. יש שסבורים כי כוונתו הייתה בעיקר להוציא ממנה 800-900 משפחות טורקמניות וכורדיות שהתגוררו בבתיה העתיקים. בשנת 1997 החריב השלטון העיראקי את המצודה על כל רבעיה והותיר בה רק מספר מועט של אתרים בעלי חשיבות דתית או מבנים בעלי חשיבות היסטורית. כל תושבי המצודה איבדו במהלך ההריסה את בתיהם ופונו ממנה לצמיתות. מאז החרבתה לא שוקמה המצודה ולא יושבה מחדש ועד היום היא ניצבת ריקה ושוממת.

==מבנה המצודה==

במצודה 4 דלתות או שערים: שניים בצידה המזרחי (שנקראים "הלוואג'ילאר" ו"יידי קיזלאר") ושניים בצידה המערבי ("טופּקאפּי" ו"טאשקאפּי"). היא מחולקת לשלושה רבעים: רובע מידאן (בצפונה), רובע קלעה ("המצודה"; במרכז) ורובע חמאם (דרום). כן נמצאים בשטח המצודה מספר מסגדים ומבני קבר ששרדו גם את החרבת המקום בימי שלטון הבעת'.

במרכז המצודה ממוקם מבנה של כיפה מתומנת כחולה (Gök kümbet). הסגנון האדריכלי הייחודי של המבנה מתאפיין בבנייה מלבנים, מטיח ומסיד. קירות הכיפה מעוטרים בצורות גאומטריות והיא ממוקמת במרחק הליכה משער טופקאפי, בצפון-מערבה של המצודה.

<gallery>
קובץ:Gok Kunbet.JPG|מבנה "הכיפה הכחולה"
קובץ:Osmanli Şehitler Duvar Resmi.JPG|לוחית זיכרון לציון הרוגי האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה בבית הקברות של המצודה
קובץ:قبة ومنارة جامع النبي دانيال عليه السلام.jpg|מבנה הקבר של הנביא דניאל, חנניה, מישאל ועזריה וצריח המסגד הצמוד לו, על ראש מצודת כירכוכ
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.everycastle.com/Kirkuk-Citadel.html מצודת כירכוכ] 
* [http://www.waymarking.com/waymarks/WM7FTB_Kirkuk_Citadel_Kirkuk_Iraq מצודת כירכוכ] 
* [http://www.koord.com/webbook/book/aras/aras1/kerkuk.htm מידע על המצודה והעיר כירכוכ] 
* [https://web.archive.org/web/20130206184301/http://www.greece.org/alexandria/tomb2/mosque.htm תיאור המסגד על קברו של דניאל בכירכוכ שבעיראק] 

קטגוריה:עיראק: מבצרים
קטגוריה:כירכוכ