OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
טמרין זהוב-אדרת

טמרין זהוב-אדרת (שם מדעי: Leontocebus tripartitus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין גב-אוכף. תפוצתו במזרח אקוודור וצפון פרו וכמו שאר הטמרינים הוא שוכן עצים ופעיל יום.

מין זה נחשב כמין נפרד של טמרין, אולם מספר חוקרים משייכים אותו כתת-מין של טמרין חום-ראש.

למין זה שלושה אזורי צבעים ומכאן שמו הלטיני. פניו שחורות, קדמת גופו זהובה, גבו ותחתית גופו אפורים וזנבו שחור.
* אורך הגוף בין 22 לבין 24 ס"מ.
* אורך הזנב בין 31 לבין 34 ס"מ.
* משקל 340 גרם.

כל קבוצה מכילה נקבה וזכר שליטים ורק הם מתרבים. לא ידועים עובדות על היריון של מין זה אולם מעריכים כי הוא זהה להיריון של מיני טמרין דומים. הלידה מתרחשת בחודש ינואר לאחר היריון שנמשך בין 140 לבין 180 יום שלאחריו נולדים תאומים לא זהים. לאחר 21 יום הגורים מתחילים לחקור את סביבתם אך עדיין חוזרים להיות מטופלים על ידי ההורים עד ל-7 שבועות מהלידה. בגיל זה הם מתחילים לאכול מזון רך ועלים. בגיל 10 שבועות הגורים הופכים להיות עצמאיים לחלוטין. הצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–18 חודשים.

תפוצתו בין נהר נאפו בצפון לנהר קורריו בדרום בשטח מדינות אקוודור, ופרו. הוא חי ביערות גשם טרופיים באזור המוצף על ידי האמזונאס (שטח המכונה terra firme) עד לגובה 400 מטר מעל לפני הים. על העצים, הטמרין נמצא בגובה של 4–10 מטר מפני הקרקע. הם חיים בלהקות של בין 4 ל-9 פרטים וצפיפות המין 13.5 פרטים לק"מ<sup>2</sup>.

טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים בין השאר הוא אוכל נקטר הניגר מהעץ בחורים טבעיים או בחורים שנעשו על ידי מרמוסט פיגמי.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1878
קטגוריה:אקוודור: יונקים
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי הנרי מילנה-אדוארד
קטגוריה:מרמוסטיים
קטגוריה:יונקים ביער האמזונאס
דרוביצקי יאר

שלט בכניסה לאתר הנצחה של דרוביצקי יאר
דרוביצקי יאר (באוקראינית: Дробицький Яр, ברוסית: Дробицкий Яр) הוא גיא הנמצא בקצה המזרחי של העיר חרקוב, שבו רצחו הנאצים כ-20,000 איש, רובם יהודים, בשנים 1941-1942. 

==מעשי הרצח== 
לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות התגוררו בעיר חרקוב כ-135 אלף יהודים. עם התקרבות הצבא הגרמני לעיר, עזבו מרבית היהודים את חרקוב והתפנו מזרחה. לפי הערכות שונות, בעת כיבוש העיר ב-24 באוקטובר 1941, נותרו בה כ-11,000 יהודים. 

ב-14 בדצמבר פרסם המושל הצבאי של העיר, גנרל פוטקמר, פקודה ליהודי העיר לעזוב את בתיהם ולהתייצב ליד המפעל לייצור טרקטורים בעיר. בקרבת המפעל נותרו צריפים זמניים, בהם התגוררו הפועלים שבנו את המפעל. במתחם הצריפים הוקם גטו ליהודי העיר. כל יום הוצאו מהגטו כ-200-300 יהודים. הם הובלו לדרוביצקי יאר ושם הוצאו להורג ביריות. כבר בתחילת פברואר 1942 חדל הגטו מלהתקיים – כל יושביו הוצאו להורג ביאר. 

גם לאחר חיסול הגטו נמשכו מעשי הרצח בדרוביצקי יאר – הנאצים הרגו בו שבויי מלחמה סובייטים וחולים מבתי חולים פסיכיאטריים. לפי הערכת ההיסטוריונים הסובייטים, במהלך המלחמה נרצחו בדרוביצקי יאר 16-20 אלף בני אדם – יותר ממחצית מהנרצחים היו יהודים. 
אנדרטה בצורת מנורה לזכר היהודים שנרצחו בדרוביצקי יאר

==הנצחת זכר הנספים== 
בשנת 1954, לאחר מאבק ארוך, התירו השלטונות הסובייטים לחברי הקהילה היהודית להקים במקום לוח זיכרון. לפי דרישת השלטונות על הלוח נחרט כי הוא הוקם לזכר קורבנות הנאצים. אבל נאסר לציין כי רוב הנרצחים היו יהודים. 

לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית החליטה עיריית חרקוב (בלחץ הקהילה היהודית) להקים במקום אתר הנצחה. בשנת 1994 התקיים טקס הנחת אבן פינה לאתר, בנוכחותם של ראש העיר וראשי הקהילה היהודית של חרקוב. עבודות לבניית האתר הופסקו בשנת 1995, בשל בעיות כספיות. העבודות התחדשו בשנת 2000. ב-13 בדצמבר 2002 הסתיים השלב הראשון בבניית האתר - הקמת אנדרטת הזיכרון הראשית ואנדרטה בצורת מנורה, לזכר היהודים שנרצחו במקום. באוגוסט 2005 הושלמה בניית האתר לאחר הקמת אולם זיכרון ובו לוחות עם שמות הנספים.

במרץ 2022 כלי תקשורת אוקראיניים דיווחו שאנדרטת המנורה ניזוקה במהלך הקרב על חרקוב במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.drobytskyyar.org/ - אתר רשמי של האנדרטה המורכבת "דרוביצקי יאר"]. 
* [https://web.archive.org/web/20080205172714/http://www.kholokostmemorial.org/ - אתר אינטרנט רשמי של אתר ההנצחה בדרוביצקי יאר]. ו
* [https://www.youtube.com/watch?v=4MChOXvVpXk "אל דרוביצקי יאר" - יצירה מוזיקלית (בעברית וברוסית) לזכרם של הנרצחים במקום.] בביצוע החזן יצחק חלפון ובהשתתפות דמיטרי קוצ'ין, צאצא לאחת ממשפחות הנספים.

==הערות שוליים==

קטגוריה:אוקראינה: גאוגרפיה
קטגוריה:שואת יהודי אוקראינה
קטגוריה:אתרי הריגה בשואה
קטגוריה:חרקוב
קטגוריה:בורות ירי בשואה
כיכר תחריר (קהיר)

כיכר א־תחריר (בערבית: ميدان التحرير, תעתיק מדויק: מידאן א־תחריר, "כיכר השחרור") היא כיכר גדולה במרכז קהיר. בעבר נקראה הכיכר "כיכר איסמעיליה", על שם איסמעיל פאשה, שליט מצרים בין 1863 ל־1879. אחרי מהומות 1919 הכיכר נודעה בכינוייה ככיכר "א־תחריר" (השחרור), וב־1952 במקביל לסיום מהפכת הקצינים החופשיים המצריים, הפך כינוי זה לשמה הרשמי.

סביב הכיכר מספר מבני ציבור חשובים, בהם המוזיאון המצרי, מטה המפלגה הלאומית הדמוקרטית, בניין ה"מוגמע" המשמש משרדי ממשלה שונים, מטה הליגה הערבית, קמפוס האוניברסיטה האמריקאית, ומלון הנילוס. את באי הכיכר משרתת תחנת המטרו על שם אנואר סאדאת.

הכיכר שימשה זירה לכמה מההפגנות והעצרות הגדולות בתולדות מצרים, בהן מהומות הלחם ב־1977, הפגנות נגד מלחמת עיראק, וסדרת ההפגנות בתחילת 2011 שהובילה לפרישתו של נשיא מצרים חוסני מובארכ.

==שימוש ציבורי והפגנות בכיכר==
כיכר תחריר כפי שצולמה בפברואר 2011 במהלך האביב הערבי
הכיכר שימשה זירה לכמה מההפגנות והעצרות הגדולות בתולדות מצרים, בהן מהומות 1919, מהפכת הקצינים החופשיים (1952), מהומות הלחם (1977), הפגנות נגד מלחמת עיראק (2003), השביתה הכללית במצרים (2008) והמהפכה במצרים (2011).

===לאחר המהפכה===
כיכר א־תחריר המשיכה להיות סמל המהפכה גם לאחריה, בחגיגות 'יום השנה לדמוקרטיה' וביקורים של אישים מכובדים רבים מהעולם. דייוויד קמרון ראש ממשלת בריטניה, קתרין אשטון הנציגה העליונה לענייני חוץ ומדיניות ביטחון של האיחוד האירופי, מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון, וקווין ראד, שר החוץ האוסטרלי הם חלק מהשמות הבולטים שביקרו בכיכר לאחר מהפכת 2011.

אחת הספינות אשר היו אמורות להצטרף למשט השני לעזה נקראה תחריר על שם כיכר תחריר. המשט לא יצא לפועל. 

ב־29 ביוני 2011 משטרת מצרים תקפה צעירים מצרים אשר התפרעו בכיכר, באמצעות גז מדמיע ואמצעים נוספים. הצעירים דרשו הליכי משפט מהירים יותר במשפטם של פקידים בכירים שסולקו ממעמדם במהלך מהפיכת 2011. משרד הפנים המצרי הטיל את האשמה במתיחות על קבוצות חתרניות שונות.

ב־1 ביולי 2013 הוצתו מחדש מחאות העם המצרי, במהלכן התמלאה כיכר תחריר במאות אלפי מפגינים המנופפים בדגלי המדינה וקוראים להדיח את הנשיא המכהן החדש מוחמד מורסי. מורסי אכן הודח וב־8 ביוני 2014 החל עבד אל־פתאח א־סיסי לכהן כנשיא מצרים. מאז כניסתו לתפקיד מקפיד א־סיסי להציב כוחות משטרה באופן קבוע בכיכר א־תחריר כדי למנוע מראש מהומות ופעולות מחאה.

ב־19 באוקטובר 2023 פעילים פרו פלסטינים הפגינו בכיכר בשל תקיפות צה"ל בעזה במסגרת מלחמת חרבות ברזל.

<gallery widths="180" heights="180" perrow="3">
קובץ:Talet harb roundabout-cairo-egypt.JPG|כיכר א־תחריר בלילה
קובץ:Modan Tahrir (2005-05-343).jpg|alt=בניין ה"מוגמע" בכיכר א-תחריר|בניין ה"מוגמע" בכיכר א־תחריר
</gallery>

== לקריאה נוספת ==
* חיים אסא, כשמרקס וניטשה נפגשו בכיכר תחריר, הוצאת דרור לנפש, 2013.
* איל שגיא ביזאוי, [https://www.haaretz.co.il/gallery/relevant/2014-05-19/ty-article/.premium/0000017f-f3f0-dc28-a17f-fff716160000 הלהקה המצרית שהציתה את כיכר תחריר], באתר [https://www.haaretz.co.il/ הארץ], 19 במאי 2014

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:קהיר: גאוגרפיה
א-תחריר
קטגוריה:האביב הערבי
קטגוריה:המהפכה במצרים (2011)
יום הביצות הבין-לאומי

ציון יום הביצות הבינלאומי בישראל (בשלוליות החורף במורד נחל שורק)
יום הביצות הבין-לאומי, או יום רמסר מצוין מדי שנה ב-2 בפברואר.

יום זה מציין את התאריך של חתימת "אמנת בתי הגידול הלחים", הידועה כאמנת ראמסאר ב-2 בפברואר 1971, בעיר האיראנית ראמסאר, שלחופי הים הכספי<ref></ref>. יום רמסר נחגג לראשונה בשנת 1997.

מדי שנה, סוכנויות ממשלתיות, ארגונים לא-ממשלתיים ואזרחים בכל רמות החברה מארגנים פעילויות שמטרתן להעלות את המודעות הציבורית לערכם של בתי הגידול הלחים. פעילויות ברחבי העולם כוללות הרצאות, סמינרים, טיולים, תחרויות אומנות לילדים, תחרויות סירות מפרש, ימי ניקיון ושידורים בטלוויזיה וברדיו.

ב-12 במרץ 1977 הצטרפה גם מדינת ישראל לאמנה זו<ref></ref>.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.ramsar.org/cda/ramsar/display/main/main.jsp?zn=ramsar&cp=1-63-78_4000_0__ ramsar.org] - פורטל הביצות העולמי

==הערות שוליים==

*
ביצות
קטגוריה:אירועים בחודש פברואר
קטגוריה:מועדים בין-לאומיים
PIGS

Great PIIGS: חמש המדינות בתוספת [[הממלכה המאוחדת}}]]
PIGS (או PIIGS) הוא כינוי בראשי תיבות לכלכלותיהן של פורטוגל, איטליה, יוון, ספרד, ומשנת 2008 גם אירלנד – לרוב בהקשר של משבר החוב האירופי, החל משנת 2009. מדינות אלו נקלעו לחובות חיצוניים גבוהים ונקלעו לקשיים להחזרת חובותיהן. עקב היותן של מדינות אלו חלק מהאיחוד האירופי ושימושן במטבע האירו היה חשש שהן תדרדרנה חלקים אחרים מאירופה למשבר הכלכלי של השנים 2008–2009. בכינוי נעשה שימוש בגופים כלכליים שונים ובעיתונות הכלכלית העולמית.

השימוש בראשי התיבות על ידי אנליסטים וסוחרי מט"ח ואג"ח החל עוד בשנות ה-90, מתקופות הסדרי מנגנון שער החליפין באיחוד המוניטרי האירופי, לפני קבלת האירו וביטול השטרות והמטבעות הלאומיים בשנת 2002 בגוש האירו. השימוש המקורי במונח נעשה ממניעים תכליתיים כדי לתאר את מדינות דרום אירופה, בשל הסביבה הכלכלית והתרבות הדומה המאפיינת אותן: שיעור גבוה של צריכה פרטית וציבורית המבוססת על אשראי, ביחד עם שיעורי פריון נמוכים, אשר הזינו תהליך מתמשך של גידול במצבת החובות עד כדי חדלות פרעון.

חלק מארגוני הכלכלה ואמצעי התקשורת חדלו להשתמש במונח זה בשל היותו בלתי תקין פוליטית (משמעות הכינוי באנגלית כפשוטו היא "חזירים"). ה-Financial Times וחברת השירותים הפיננסיים ברקליס הגבילו או החרימו את השימוש במונח זה לחלוטין. שר האוצר של פורטוגל, טען בשנת 2008 כי מדובר במונח "משפיל".

==היחלצות אירלנד ממשבר החוב האירופי==
בשנת 2008 הייתה אירלנד, כמו חברותיה בקבוצת PIGS, נתונה בחובות חיצוניים גבוהים ובקשיים להחזרתם. הועלתה הצעה לסלק את אירלנד מגוש היורו כ"גדיעת איבר אחד להצלת כל הגוף". אירלנד נחלצה לחלוטין מהמשבר כבר בשנת 2015, בעוד חברותיה בקבוצת PIGS נותרו בו.

==ראו גם==
* BRICS

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אירופה: כלכלה
רב חייא בר אבין

רב חייא בר אבין היה אמורא בבלי מהדור הרביעי. אביו היה רבי אבין נגרא, (אמורא ששימש לפרנסתו כנגר) ואחיו היה רב אידי בר אבין.

למד תורה מפי רב עמרם ואף מסר מִספר שמועות משמו, כמו כן למד תורה אצל רב הונא ורב חסדא, יחד עם אחיו רב אידי בר אבין.

היה תלמידו המובהק של רב הונא, ומסופר ששאל את רב הונא שאלה והוא ענה לו: "הוצאה את". רב חייא הובך מפני שחשב שרב הונא אמר לו לצאת החוצה, אך לאחר בירור קצר הובהר לו הקשר הדברים, על ידי רב הונא: כוונתו הייתה לומר שדבריו עולים בקנה אחד עם שיטת רב אסי דהוצל,
במקומות נוספים מופיע שלמד גם אצל רב חסדא ורב ששת.

מסר שמועות רבות בשם רב ושמואל, אך ככל הנראה לא שמע אותן מפיהם, כיוון שלא נזכר בשום מקום שהיה לו קשר איתם. חי תקופה מסוימת בארץ ישראל, שם למד תורה מפי רבי יוחנן. בתקופה זו, שמע כמה מאמרותיהם של חכמי ארץ ישראל, ולאחר מכן מסר אותן בשמם.

בירושלמי נזכר בשם רבי חייא בר בון. היה חבר של רב הונא בר חיננא ותלמידו היה רב נחמן בר יצחק.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:הדור הרביעי לאמוראי בבל
קטגוריה:תלמידי רב חסדא
הארלם (הולנד)

הארלם () היא עיר בהולנד ובירת מחוז צפון הולנד. העיר מרוחקת כ-20 קילומטרים מאמסטרדם ובנויה סביב נהר ספרנה .

פירוש שם העיר בהולנדית עתיקה הוא "הבית על החולות המיוערים". שם זה מגיע ממיקומה של העיר על דיונות החול שלאורך החוף הצפון מערבי של הולנד.

החל מהמאה ה-12 הייתה העיר מקום מושבם של רוזני הולנד. בתור הזהב של הולנד, במאות ה-16 וה-17 הייתה העיר מרכז חשוב לציור ההולנדי, ובה חיו ופעלו פרנס הלס, יאקוב ואן רויסדאל ואדריאן ואן אוסטדה. כמו כן, היה המסחר בעיר חלק משגעון הצבעונים.

על שם העיר קרויה שכונת הארלם שנמצאת ברובע מנהטן בעיר ניו יורק.

==היסטוריה יהודית בהארלם==

ב-1605 פנו למועצת העיר הארלם סוחרים מפורטוגל שהתיישבו באמסטרדם וביקשו בשם בני משפחותיהם בפורטוגל, איטליה וטורקיה רשות לבוא לגור בהארלם ולקיים שם את דתם באופן חופשי וגלוי, כמו שאפשרו ליהודים בעיר אלקמאר. לאחר דיונים הוחלט ב-16 בנובמבר 1605 לאפשר ליהודים לקיים את הדת באופן חופשי וגלוי, למנות שוחט ולהחזיק בית קברות משלהם. בניית בית כנסת תאופשר להם רק כשתגורנה בעיר 50 משפחות אמידות. מותר היה להם לגור בכל חלקי העיר וללבוש איזה בגדים שרצו. מועצת העיר קיוותה שזה יעורר את חיי המסחר בעיר, מה שלא קרה כי כנראה היהודים רצו באמת להפעיל לחץ על עיריית אמסטרדם ששם רצו לגור. ב-1633- 1634 כשל גם ניסיונם של יהודים פורטוגלים להקים בעיר תעשיית צמר. בכל זאת נרשם כי מדי פעם גרו יהודים בעיר כמו יוחנן דה ליסו (דה ליאו). על פי בקשת הגילדה המקומית ב־1661 נאסר על יהודים לעסוק במסחר של זהב וכסף.

ב־1705 קיבל איזק ישראלס רשות לגור בעיר. בשנת - 1742 פתח סמסון אברהמס מהמבורג בית ספר יהודי בהארלם. ב־1756 נחנך בית הכנסת הראשון בהארלם על ידי החתן של איזק ישראלס בבית מגורים. ב-1765 נפתח בית כנסת בכיכר Goudsmidspleintje עם קומת מגורים מעליו ששירת את הקהילה עד 1840. ב-1765 קיבלו רישיון להקים משחטה כשרה.

===יהודי הארלם בשואה===

הולנד נכבשה בידי גרמניה במאי 1940, אולם בתחילה היהודים לא סבלו מהתנכלות מיוחדת. אחרי שביתת הפועלים ההולנדיים בפברואר 1941, מונה המנהל האזורי של הנאצים ההולנדים ש.ל.א. פלאקקאר שכבר בסוף מרץ מוציא צו האוסר על יהודים לבקר במקומות ציבוריים - מלונות, מסעדות, בתי קפה, בתי קולנוע, תיאטרון, ספריות, חדרי ועידה, בריכות שחיה וכדומה. כמו כן נאסר על יהודים לעבור לגור בהארלם, ועל יהודים מקומיים נאסר לשנות את מקום מגוריהם בעיר. זה היה המקום הראשון בהולנד שבו יצאו תקנות כאלו. אחרי סילוק היהודים ממערכת החינוך הכללית, נפתחו בהארלם בית ספר עממי ותיכון יהודיים ברחוב סחאובורך (Schouwburgstraat). בסוף שנת 1941 הוקם בהארלם סניף של המועצה המיעצת היהודית בראש המועצה מונה הרב הראשי פרנק.

ב-12 ו-19בפברואר 1943 הודיעו שלטונות הכיבוש על גירוש היהודים מהארלם, המסטדה ובלומנדל לאמסטרדם. על פי המידע היו עוד 619 יהודים בהארלם וסביבתה. התוכנית בוצעה בפברואר ובמרץ. בסביבות הארלם הסתתרו הרבה יהודים. בין המסתירים היו הסוציאל-דמוקרט יקוב ין המלינק (Jacob Jan Hamelink) שעזר ליהודים כבר מ-1942. השענית קורי טן בום חסידת אומות העולם הסתירה בביתה שהיה תחנת מעבר לכתובות מסתור קבועות לפחות כ-80 יהודים. בסוף פברואר 1944, נתפסה יחד עם אביה קספר ואחותה בטסי. הם גורשו למחנה ראוונסברוק ורק היא שרדה.

==ראו גם==
*אנוסים

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:הולנד: ערים
קטגוריה:צפון הולנד
קטגוריה:מחוזות הולנד: ערי בירה
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-12
אשתקד במרינבד

אשתקד במרינבד (בצרפתית: L'Année dernière à Marienbad) הוא סרט צרפתי שבוים על ידי אלן רנה, בכיכובם של דלפין סריז', ג'ורג'ו אלברטצי וסשה פיטוף. התסריט נכתב על ידי הסופר והתסריטאי אלן רוב-גרייה.

==תקציר העלילה==
במפגש חברתי, באחוזה גדולה, ניגש אדם אל עבר אישה. הוא טוען בפניה שהם נפגשו אשתקד במרינבד (שמה הגרמני של עיירת מרחצאות המרפא הצ'כית, מריאנסקה לאזנייה (Mariánské Lázně)), ושהוא משוכנע שהיא "כאן מחכה" לו. האישה עומדת על כך שמעולם לא נפגשו. אדם נוסף, ייתכן בעלה של האישה, מפגין את עליונותו על הגבר הראשון (מנצח אותו מספר פעמים במשחק קלפים). הסרט סוקר את היחסים בין הדמויות באמצעות שימוש בהבזקים מעורפלים לעבר ותזוזות במרחב-זמן. שיחות ואירועים שונים חוזרים על עצמם במספר מקומות בשטח האחוזה וחצרה, וקיימים מספר צילומים עוקבים במסדרונות האחוזה, בליווי קריינות מעורפלת. הדמויות בסרט המוגמר אנונימיות; בתסריט המופץ האשה מכונה "A", הגבר הראשון מכונה "X", והגבר שייתכן ומגלם את בעלה של האישה מכונה "M".

==הפקה וסגנון==
הסרט ידוע בשל המבנה הסיפורי החידתי שלו, אשר קשה להבחין בו בין אמת לבדייה, והיחסים בין זמן למרחב מוטלים בספק. הטבע החלומי של הסרט ריתק ובלבל הן את קהל הצופים והן את המבקרים. חלקם היללו אותו כיצירת מופת וחלקם מצאו אותו כבלתי ניתן לתפישה ולצפייה. אחת התמונות הידועות בסרט היא סצנה ובה שתי דמויות (והמצלמה) ממהרות מחוץ לאחוזה אל גן בעל דמויות המפוזרות בסדר גאומטרי ולמרות שהאנשים העומדים בגן מטילים צללים ארוכים ודרמטיים, הדמויות והעצים לא מטילים צללים כלל.
מרינבד היא עיירת קיט ומרפא צ'כית (למרות שלא ברור אם המיקום האמיתי בו מתנהלת העלילה מתרחש במרינבד עצמה או בכל מקום אחר). רנה צילם את הסרט במספר אחוזות שונות וחצרותיהן, כולל ארמון נימפנבורג וארמון שלייסהים בבוואריה. הוא ערך את החומרים באופן היוצר מרחב המקשה על ההתמצאות וחסר היגיון גאוגרפי. צילומים נוספים נעשו בתוך אולפן. מלתחת האישה עוצבה על ידי מעצבת האופנה קוקו שאנל.

==פרסים==
ב-1961 זכה הסרט בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה. ב-1963 היה הסרט מועמד לפרס האוסקר על התסריט המקורי (אלן רוב-גריה). ב-1963 הכריז הבמאי היווני אדוניס קיירו על הסרט כניצחון מוחלט בהשפעתו על "הסוריאליזם בקולנוע", ובכך הכיר בסביבה השנויה במחלוקת ובמוטיבים האפלים של הסרט כייצוג לגיטימי של נושאים רבים בסוריאליזם הקולנועי. לעומת זאת, "אשתקד במרינבד" הוזכר בכתב העת "חמישים הסרטים הגרועים בכל הזמנים", מאת הרי ומיקל מדווד ורנדי דריפוס. המחברים הכפישו את סגנונו הסוריאליסטי של הסרט וציטטו מספר מבקרים שמצאו את הסרט יומרני ובלתי ניתן להבנה.

==השפעה==
הקליפ של להקת בלר לשיר "To the End", מבוסס על הסרט. הסרט היה מקור השראה לקולקציית "שאנל" בעיצובו של קרל לגרפלד ב-2011. התערוכה כללה מזרקת מים וחיקוי של הגן המפורסם המופיע בסרט. מאחר שהתלבושות לסרט נעשו על ידי קוקו שנאל, שאב לגרפלד את השראתו מהסרט ושילב את הגנים המצולמים בסרט עם גני ורסאי.

==קישורים חיצוניים==
* 

* 
* 
* [http://www.sensesofcinema.com/2000/10/marienbad/ Last Year at Marienbad: An Intertextual Meditation], אתר senses of cinema , (2000) 
* [http://www.laweekly.com/2008-01-31/film-tv/house-of-1-000-corpses/ Alain Resnais' Last Year at Marienbad returns], אתר LA Weekly , 30 בינואר 2008 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטים צרפתיים
קטגוריה:סרטי 1961
קטגוריה:זוכי פרס אריה הזהב - סרטים
קטגוריה:סרטי שחור-לבן
עמיחי שפיגלר

עמיחי שפיגלר (נולד ב-26 בספטמבר 1971) הוא שדרן כדורגל, מנחה מהדורת הערב של חדשות הספורט בערוץ הספורט, שדרן משחקי ליגת העל בערוץ הספורט (לצד הפרשן עמרי אפק), ושדרן משחקי נבחרת ישראל בליגת האומות של אופ"א בערוץ הספורט (לצד הפרשן עמרי אפק).

==ביוגרפיה==
עמיחי הוא בנו של כדורגלן העבר מרדכי שפיגלר. 

החל את דרכו המקצועית בערוץ הספורט ב-1998.
ב-1 בספטמבר 2014 מונה לשדר הכדורגל הבכיר של הערוץ הראשון במסגרתו הוביל מדי שבוע את המשחק המרכזי בליגת העל. כמו כן, שידר עד יוני 2017 את משחקי נבחרת ישראל. בנוסף לאלה משמש כשדר ליגת העל הצרפתית בכדורגל בערוץ הספורט וכן כשדרן בליגת האלופות וכמנחה מחליף בתוכנית יציע העיתונות. שפיגלר היה שליח ערוץ הספורט באולימפיאדת ריו (2016) ובאולימפיאדת טוקיו (2020).

שפיגלר משדר את משחקי נבחרת ישראל בקמפיין שלה בליגת האומות 2022/2023 של אופ"א בערוץ הספורט, לצד הפרשן וכדורגלן העבר עמרי אפק. שניהם משדרים גם את משחקי הידידות של הנבחרת בערוץ הספורט.

בשנת 2022, שידר את משחקי המונדיאל בקטאר בערוץ כאן 11.

==קישורים חיצוניים==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:סגל ערוץ הספורט
קטגוריה:שדרני ספורט ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1971
אוטו בקל

אוטו בקל (בגרמנית: Otto Böckel; 2 ביולי 1859 - 17 בספטמבר 1923) היה פוליטיקאי גרמני שהיה מהראשונים שזכו בפופולריות על ידי שימוש באנטישמיות.

== חייו ==
בקל נולד בפרנקפורט שבהסן ולמד משפטים באוניברסיטת מרבורג. אולם הוא לא עבד כעורך דין אלא התפרנס כספרן ונודע כפולקלוריסט. בשנת 1887 פרסם מנשר שהאשים את היהודים בהשתלטות על התרבות הגרמנית. באותה שנה הוא נבחר מטעם מרבורג לרייכסטאג והתמודד באופן עצמאי נגד נציג של המפלגה השמרנית הגרמנית. במערכת הבחירות הוא הציג מצע של אנטישמיות ותמיכה בקואפרטיבים של איכרים וסיסמתו הייתה "נגד יונקרים ויהודים". בקל טען שיש להיפטר מהיהודים השולטים בכל תחומי החיים, למעט עבודה יצרנית, על מנת לאפשר לאיכרים לחזור לחיים טובים נעדרי ספקולציות. בהיבחרו הוא היה צעיר חברי הרייכסטאג וזכה לכינוי מלך האיכרים. בקל הוציא עיתון משלו ששילב אנטישמיות, התנגדות לקפיטליזם, התנגדות לדת והטפה לדמוקרטיה. בשנת 1887 הוא ייסד את איגוד האיכרים של חבל הסן שארגן פעילות כלכלית תוך מידור יהודים. 

בשנת 1890 ייסד את מפלגת העם האנטישמית שבאותה שנה רצה בבחירות בשיתוף פעולה עם מפלגתו האנטישמית של מקס ליברמן וזכתה לארבעה מושבים ברייכסטאג. עד שנת 1894 הוא עמד בראש חזית של אנטישמים עצמאיים ברייכסטאג. הצלחתו של בקל הייתה קצרת ימים לאור סירובו של בקל להצטרף לחזית אנטישמית רחבה יותר עם תיאודור פריץ וחזרת מצביעים למפלגה השמרנית הגרמנית אשר בשנת 1892 אימצה את האנטישמיות כחלק ממצעה. בקל המשיך לכהן ברייכסטאג עד 1903 ואז חזר לאלמוניותו. בשנת 1923 הוא נפטר בחוסר כל.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:פוליטיקאים גרמנים
קטגוריה:גרמניה: אנטישמיות
קטגוריה:הוגי דעות ומנהיגים אנטישמים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1859
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1923
ישראל סחרוב

ישראל סחרוב (17 בפברואר 1912 - 4 בפברואר 2007) היה תעשיין, איש עסקים ואיש ציבור ישראלי. מייסד הקרן לביטחון ישראל (לב"י) והיושב-ראש הראשון שלה. יקיר תל אביב. סבו היה איש העלייה הראשונה יצחק אייזיק בן-טובים.

==ביוגרפיה==
נולד בירושלים, דור שלישי בארץ, בן יצחק מרדכי סחרוב, שהיה סוחר עצים גדול, ורבקה לבית בן טובים. למד בבית הספר תחכמוני בתל אביב ובבית ספר תיכון למסחר. בשנים 1928 עד 1932 שהה במצרים ועבד במסחר בעצים. בשובו לארץ ישראל עסק במסחר עצים והיה מראשי הקהילה העסקית בארץ ישראל. התגייס להגנה והיה מפקד פלוגה בתל אביב. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה אחראי על פעילות ההגנה בחלק הצפוני של תל אביב. במלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא הבריטי. 

לאחר קום המדינה הרחיב את עסקיו. היה ממייסדי חברת הביטוח סהר ותעשיות עץ לבוד (תע"ל). היה איש מנהל בכיר, ובין תפקידיו: יושב-ראש התעשייה האווירית (מונה ב-1977, התפטר ב-1982 וחזר לתפקיד ב-1983 עד 1985), יושב ראש מספנות ישראל, יושב-הראש הראשון של בזק (כיהן עד 1985) ויושב-ראש כימיקלים לישראל. במקביל היה פעיל במספר גופים ציבוריים, בין היתר בלשכת המסחר תל אביב יפו וכן בתנועת מכבי ישראל. 

באמצע שנות ה-70 פרש מעסקיו הפרטיים והקדיש את זמנו לפעילות ציבורית. היה מייסד קרן לב"י והיושב-ראש הראשון שלה. בין שאר תפקידיו הציבוריים: יושב-ראש הנהלת בית הספר לאמנויות תל אביב ויושב-ראש הנהלת של המרכז התיאטרוני בנווה צדק. היה דירקטור בחברות ציבוריות רבות. בתחילת שנות ה-80 הוצע לו על ידי ראש הממשלה מנחם בגין תפקיד שר האוצר ונגיד בנק ישראל, אך הוא דחה את ההצעות. 

בשנת 1994 קיבל את פרס יקיר תל אביב.

נפטר בגיל 95, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.

==משפחתו==
לישראל סחרוב היו שלושה אחים: יחזקאל סהר, שהיה המפכ"ל הראשון של משטרת ישראל, התעשיין ואיש תע"ש אליהו סחרוב ואיש העסקים אהרון סחרוב, וכן שתי אחיות: זהובית שלוש ומרים פשוטי.

סחרוב היה נשוי ללאה ליפשיץ, אחותו של אריה לובה אליאב. בתו תמר נשואה לעורך הדין גיל מקוב, צאצא למשפחת מקוב מרחובות. בניהם הם עורכי הדין אריאל ודן מקוב. בתו שולמית (זאזא) נשואה לעודד טירה, מי שהיה קצין תותחנים ראשי ונשיא התאחדות התעשיינים.

דודיו הם העיתונאי והמורה זלמן בן-טובים ומנהל כמה סניפים של בנק אנגלו פלשתינה ברוך בן-טובים.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:בוגרי בית הספר תחכמוני (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי גימנסיה גאולה
קטגוריה:לוחמי ההגנה
קטגוריה:מתנדבי היישוב לצבא הבריטי
קטגוריה:תעשיינים ישראלים
קטגוריה:מנהלים ישראלים
קטגוריה:דירקטורים ישראלים
ישראל
קטגוריה:יושבי ראש התעשייה האווירית לישראל
קטגוריה:קצינים בריטים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:יו"ר בזק
קטגוריה:ראשי קרן לב"י
קטגוריה:יקירי תל אביב-יפו לשנת 1994
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות נחלת יצחק
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1912
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2007
קטגוריה:משפחת בן-טובים
הרצל מקוב

הרצל מקוב מנהל המרכז למורשת בגין
נשיא המדינה והרצל מקוב, מנכ"ל מרכז מורשת מנחם בגין, בנס ירושלים ה-14 של קבוצת "בשבע", פברואר 2017
הרצל מקוב בתקופת שירותו כבקר מוטס על מטוסי ה-[[E-2 הוקאיי במערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי]]
הרצל מקוב (נולד ב-20 במרץ 1956) הוא איש ציבור ואיש מנהל ישראלי, לשעבר מנהל לשכת ראש הממשלה ויושב-ראש בית"ר העולמי, כיום מנהל מרכז מורשת מנחם בגין.

==ביוגרפיה==
נולד בישראל ליצחק ומרים מקוב, צאצא לבתיה מקוב, ממייסדי רחובות. גדל במושב נחלת ז'בוטינסקי שבבנימינה. למד בתיכון אזורי בפרדס חנה ושימש יו"ר מועצת התלמידים, במקביל פיקד על מעוז של תנועת הנוער בית"ר. בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ומדעי המדינה ותואר שני במנהל ציבורי ומדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית.

התגייס לקורס טיס ולאחר שנשר ממנו שירת כקצין במערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי, והיה מקולטי מערך מטוסי ה-E-2 הוקאיי בחיל. השתתף בהפצצת הכור הגרעיני העיראקי כבקר אוויר באחד ממטוסי החיפוי.

בשנות ה-80 כיהן כיושב-ראש בית"ר העולמי ועמד בראש המנהיגות הארצית של בית"ר ישראל. לאחר מכן כיהן במשך תקופה כמנהל לשכת ראש הממשלה תחת יצחק שמיר. לאחר פרישתו ממשרד ראש הממשלה פעל בתפקידים שונים בסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, בין השאר היה מנהל מערך השליחות, מנהל המרכז החינוכי וראש משלחת הסוכנות היהודית לקנדה. מאז שנת 2000 הוא חבר עמית בהנהלת הסוכנות היהודית, כיהן כמזכ"ל ההנהלה הציונית עד 2011.

ממייסדי כפר אדומים ושימש כיו"ר המזכירות וועדת החינוך. היה חבר בוועד המנהל של מוזיאון יד ושם וחבר בוועדה המייעצת לאות הנשיא למתנדב, מכהן כנציג הציבור במועצה לשידורי כבלים ולווין מאז 2010, דירקטור בחברת כלנית כרמון שירותי תוכנה. מנהל את החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה מאז חידושו בשנת 2012.

מנהל את מרכז מורשת בגין בירושלים מאז הקמתו ב-1999.

נשוי לאורנה דיין ואב לארבע בנות. מתגורר בכפר אדומים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* [https://jemcentral.org/wp-content/uploads/2021/02/421.-Yisro-5781.pdf ראיון עם הרצל מקוב בעיתון של תנועת חב"ד]

==הערות שוליים==

קטגוריה:מנכ"לים יוצאי שירות קבע בצה"ל
קטגוריה:מנהלי לשכת ראש הממשלה
הרצל
קטגוריה:מייסדי התנחלויות
קטגוריה:בוגרי תיכון אזורי פרדס חנה
קטגוריה:בוגרי בית"ר
קטגוריה:בנימינה-גבעת עדה: אישים
קטגוריה:נחלת ז'בוטינסקי: אישים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:שליחי הסוכנות היהודית
קטגוריה:כפר אדומים: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1956
טומאת התהום

בהלכות טומאה וטהרה, טומאת התהום היא טומאה המונחת במקום שאינו ידוע לאף אדם בעולם, ולכן היא מכשילה את האנשים העוברים מעליה, ונטמאים מבלי לדעת שנטמאו בטומאת מת וחלים עליהם דיני טומאה וטהרה.

שם המונח נלקח מכך שטומאה המונחת בתהום היא טומאה שאין אדם בעולם היודע ממנה, אבל דינים אלו תקפים בכל טומאה שככל הנראה לא ידע בה אף אדם בעולם, כמו למשל מת הטמון באדמה. לעומת זאת, מת שנמצא במים ובכל מקום גלוי אחר, אין הנטמא בו נחשב לנטמא בטומאת התהום, מכיוון שיש להניח שאנשים ידעו על הימצאו במקום גלוי זה.

==הכלל==
ההלכה אומרת שטומאת התהום, אם נטמא בה אדם, והקריב את קורבן הפסח שלו בשוגג כשהוא - המקריב או בעליו של הקורבן טמא, מרצה עליו הציץ שבראש הכוהן הגדול, קורבנו עולה לרצון לפני האל ואינו נחשב לפסול. הלכה זו התקבלה מסיני. כלל זה מתייחס רק לטומאת מת בלבד, ולא לטומאת שרץ או טומאה אחרת. הרמב"ם פוסק שהטמא בטומאת התהום מותר לכתחילה לשחוט את הפסח.

הכלל תקף בין אם הכוהן שהקריב את הקורבן הוא זה שהיה טמא, ובין אם בעליו של הקורבן היה טמא.

אם נודע לבעלים, לאחר שחיטת הקורבן, שהוא נטמא בטומאת מת שלא הכיר בה, מותר לכוהן לזרוק את דם הקורבן על המזבח, אף על פי שעוד לא זרקו את דם הקורבן. הסיבה לכך היא, שמכיוון שהקורבן כבר נשחט בלא ידיעה שקיימת טומאה, יש להשלים את עבודת הקורבן ולזרוק את הדם על המזבח למרות שהוקרב בטומאה, וגם על כך מרצה הציץ. בניגוד לכך, נזיר, אם עדיין לא גילח את שערותיו לפני ההקרבה, אין לו להקריב את קורבנו בטומאה, אלא נחשב הדבר ככל נזיר שנטמא, שעליו לספור מחדש שלושים יום.

==לקריאה נוספת==
*רבי חיים סולובייצ'יק, טומאת התהום מגנזי הגר"ח חלק א' סימן ט' עמ' ל"ט
==קישורים חיצוניים==
*
* 
==הערות שוליים==

קטגוריה:טומאת מת
דוד קוליץ

דוד קוליץ (18 בספטמבר 1943 – 10 בינואר 2022) היה איש עסקים ישראלי, יושב-ראש ומנהל קבוצת "אלול טכנולוגיות". כיהן במספר תפקידים ציבוריים, ובהם יושב-ראש מועצת המנהלים של בית התפוצות ויושב-ראש חבר הנאמנים של המרכז הרפואי תל אביב.

==ביוגרפיה==
נולד בירושלים לחיים עמנואל קוליץ, סופר ויקיר ירושלים, שהיה אחיו של הרב יצחק קוליץ, רבה של ירושלים. אמו זלדה הייתה נכדתו של הרב יוסף חיים זוננפלד. קוליץ קיבל בביתו חינוך דתי ולמד בבתי ספר דתיים. לאחר שירותו הצבאי שימש עיתונאי בידיעות אחרונות, הצופה והיום. במקביל למד באוניברסיטה העברית מדע המדינה, משפטים וסטטיסטיקה. ב 1976 סיים קורס קצינים בסיסי מילואים בבה"ד 1 כשהוא בן 33.

בסוף שנות ה-60 הכיר את עזר ויצמן, ומאז היה לידידו הקרוב ולימים שותפו לעסקים. כשוויצמן כיהן כשר התחבורה בממשלת האחדות הראשונה, בשנים 1969–1970, שימש קוליץ עוזרו ומנהל לשכתו, והמשיך בתפקיד גם כששמעון פרס החליף את ויצמן כשר התחבורה בספטמבר 1970, עם פרישת גח"ל מהממשלה. בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים, שימש עוזרו של שר הביטחון משה דיין, וכן שימש דובר המשלחת הצבאית הישראלית לשיחות השלום עם מצרים.

בשנת 1974 יסד את קבוצת "אלול טכנולוגיות" יחד עם קבוצת שותפים ובהם עזר ויצמן, מיקי אלבין ומנחם (מנטה) עצמון. במשך שנים שימש קוליץ המנכ"ל והיו"ר של החברה.

בשנות ה-80 שימש חבר נשיאות התאחדות התעשיינים בישראל וחבר נשיאות לישכת המסחר ישראל-אמריקה, וכן חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב. באותה תקופה היה בין מקימי הפורום הישראלי ונבחר ליו"ר הראשון שלו. בשנות ה-90 שימש יושב-ראש חבר הנאמנים של המרכז רפואי על שם "סורסקי" בתל אביב. מאז 1999 ועד למותו היה חבר ההנהלה וחבר חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 כיהן כיושב-ראש מועצת המנהלים של בית התפוצות. הוא היה חבר בהנהלה ובנשיאות של לשכת המסחר הישראלית ושימש סגן נשיא שלה. כיהן כדירקטור במספר חברות עסקיות ומוסדות ציבור בישראל.

נפטר ב-10 בינואר 2022. הותיר אחריו אישה, נעמי, בתו של אליהו סחרוב ונינתו של יצחק אייזיק בן-טובים, ושלושה ילדים.

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי עסקים ישראלים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:דירקטורים ישראלים
דוד
קטגוריה:משפחת סחרוב
קטגוריה:משפחת זוננפלד
קטגוריה:משפחת בן-טובים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הישן בהרצליה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1943
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2022
חיים ע. קוליץ

חיים ע. (עמנואל) קוליץ (תרע"ט, 1919 – תשנ"ג, ינואר 1993) היה סופר, איש עסקים, והוגה דעות ישראלי. יקיר ירושלים.

==ביוגרפיה==
נולד באליטא שבמחוז קובנה, ליטא, בנם של חנה פייגה והרב דוד נחמן קולידצקי, ששימש כרב העיר. בהיותו בן שש התייתם מאביו. באלול תרצ"ד (1934) עלה עם אמו וחלק ממשפחתו לארץ ישראל. עם הגיעו נכנס ללמוד בישיבת חברון בירושלים ולמד בה עד נישואיו. הוסמך לרבנות על ידי הרבנים איסר זלמן מלצר והרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.

בשנת תש"ב (1942) נישא לזלדה זוננפלד, בת יפה ואליהו מרדכי, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד. מאז 1947 היה איש אצ"ל, וחבר תנועת החרות מראשיתה.

במשך כארבעים שנה ניהל מירושלים פעילות תעשייתית ומסחרית בינלאומית ענפה בתחומי העורות, העצים והתיירות.

בסוף שנות ה-70 חיסל את עסקיו כדי להתרכז במחקר וכתיבה בנושאים עיוניים. התמקד בתקופת התנאים, שאודותיה פרסם סדרת ספרים.

ביתו בירושלים שימש בית ועד לדיונים וויכוחים בנושאים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים. בין המשתתפים היה מנחם בגין.

נבחר כ"יקיר ירושלים" לשנת תשמ"ט (1989).

לאחר מותו, בינואר 1993, נקראה על שמו דרך מרכזית בדרום ירושלים.

==משפחתו==
אחיו הרב יצחק קוליץ היה הרב הראשי של ירושלים (1983–2002). אחיו צבי קוליץ היה סופר, פובליציסט, מחזאי ומרצה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. אחיו, לואי קוליץ, היה טייס בחיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה ונהרג בהפצצה מעל ברסט בשנת 1941. מקום קבורתו לא נודע. אחותו רחל מרגליות הייתה מורה, סופרת וחוקרת המקרא.

בנו, דוד קוליץ, הוא איש עסקים, חתנו של אליהו סחרוב. בנו, יוסף קוליץ, הוא מומחה בתחום האנרגיה.

נכדו, סמ"ר , נהרג באפריל 2001 בעת שירותו בצה"ל בהר חברון.

==ספריו==
* ראש לחכמים - רבי עקיבא בפולמוס בר כוכבא במשנת הגאולה וקידוש השם
* בן העליה - רבי שמעון בן יוחאי בעל הקבלה ואב הסוד ה"ארי שבחבורה"
* רבינו הקדוש - דן בחמש מאות שנות תנאות שנסתיימו עם חתימת המשנה בידי רבי יהודה הנשיא
* שפירי ירושלים - לתולדות חכמי התלמוד הירושלמי
* סרבני גאולה - הוגדר על ידו כחיבור "על המוצא של מחדל ואחריות מתוך שיקול דעת וסברות רציונליות" והוקדש על-ידו לירושלים
* החוזה מליטא - תיאור חיי החזון איש, שהיה קרוב משפחתו ושמר על קשר הדוק עם משפחתו.
* שלילה לשמה כלפי ישעיהו ליבוביץ: קובץ עיונים ורשימות - עורך חיים קוליץ (עם ח. בן ירוחם), הוצאת אל השורשים, 1983. מתפלמס עם משנת פרופ' ישעיהו ליבוביץ, בספר שהשתתף בעריכתו

== קישורים חיצוניים ==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרים ישראלים
חיים
קטגוריה:יקירי ירושלים
קטגוריה:אנשי עסקים ישראלים
קטגוריה:לוחמי האצ"ל
קטגוריה:בוגרי ישיבת חברון כנסת ישראל
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות סנהדריה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1919
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1993

קטגוריה:משפחת זוננפלד
מערוף אל-בח'ית

מערוף אל-בח'ית (בערבית: معروف البخيت; 18 במרץ 1947 – 7 באוקטובר 2023) היה פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן. כהונתו הראשונה של אל-בחית' הייתה בשנים 2005–2007, וכהונתו השנייה מפברואר עד אוקטובר 2011.

==ביוגרפיה==

מערוף אל-בחית' נולד ב-20 בספטמבר 1947. הוא הצטרף לצבא הירדני ב-1964, למד במכללה הצבאית המלכותית וקיבל דרגת קצין ב-1966. הוא למד מנהל ומדעי המדינה באוניברסיטת ירדן, ולאחר מכן למד מנהל ציבורי באוניברסיטת דרום קרוליינה ב-1982. ב-1990 סיים לימודים לדוקטורט בלימודי מלחמה בקינגס קולג' לונדון. אל-בחית' היה חבר במשלחת הירדנית שניסחה את הסכם השלום בין ישראל לירדן. בשנת 1997 שימש כמרצה למדעי המדינה באוניברסיטת מוטה. ב-1999 פרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל. לאחר שירותו הצבאי כיהן כשגריר בטורקיה ובישראל.

בנובמבר 2005, לאחר מתקפת הטרור בעמאן, מינה המלך עבדאללה את אל-בח'ית לראש ממשלת ירדן, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו בנובמבר 2007 על רקע כישלון רפורמות אותן ניסה להעביר. בפברואר 2011, בעקבות הפגנות מחאה בהשראת המהפכה בתוניסיה וההפגנות במצרים, פיטר המלך עבדאללה את ראש הממשלה סמיר זיד א-ריפאעי ומינה במקומו את אל-בח'ית, במטרה לפייס את המפגינים, ובאוקטובר 2011 פיטר אותו, ומינה במקומו את עון שווכת אל-ח'סאונה.

אל-בח'ית נפטר ב-7 באוקטובר 2023.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ראשי ממשלת ירדן
קטגוריה:שגרירים בטורקיה
קטגוריה:שגרירי ירדן
קטגוריה:שגרירי ירדן בישראל
קטגוריה:אנשי צבא ירדנים
קטגוריה:בוגרי קינגס קולג' לונדון
קטגוריה:ירדנים שנולדו ב-1947
קטגוריה:ירדנים שנפטרו ב-2023
פארוק מואסי

פארוק מואסי (בערבית: فاروق مواسي; 11 באוקטובר 1941 – 26 ביוני 2020) היה פרופסור לספרות ערבית, משורר ערבי-ישראלי, שכיהן כראש החוג לערבית במכללת אלקאסמי.

== אודות ==
מואסי נולד בכפר באקה אלגרבייה ולמד בתיכון בכפר טייבה שבמשולש. בשנת 1961 החל עבודתו כמורה בבתי ספר יסודיים ובתיכונים (עד 1996). סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטת בר-אילן בערבית וחינוך (1976) ודוקטורט באוניברסיטת תל אביב (1989).

משנת 1991 לימד במכללות שונות להכשרת מורים, בהן מכללת אלקאסמי (1989–2019), שבה כיהן כראש החוג לערבית, מכללת גורדון והמכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל - חיפה.

שימש כסגן יו"ר האיגוד הכללי של סופרים בישראל וב-2006–2009 כיהן כסגן יו"ר האקדמיה ללשון הערבית בישראל ויו"ר וועדת מינוח וביטויים.

פרסם למעלה מ-70 ספרים בערבית בסוגות שנות: שירה, בקורת, ספורת, מחקרים בלשון, ספרי לימוד ותרגומים (ערבית עברית). הוציא לאור בעברית (העצבונים שלא הובנו)- שירה, (אדוות)- 2005- שירים מתורגמים -עברית- ערבית) (באתי אליך)- 2010- שירים מתורגמים ערבית- עברית.

Studies In Modern Arabic Literature

2007 – Garant Antwerb- Apeldoorn, Belguim

הוא זכה בפרס מטעם משרד החינוך והתרבות בשנים 1989 ו-2005 ובפרס תאופיק זיאד לחקר הספרות (2001).

משנת 2012 היה חבר מועצת המערכת של כתב עת "גג".

ב-26 ביוני 2020 הלך מואסי לעולמו, עקב סיבוכי ניתוח שעבר.
היה נשוי לעפאף ואב לחמישה ילדים.

==מספריו==
* באתי אליך, הוצאת ספרא, 2010.

==לקריאה נוספת==
* פארוק מואסי, נבואה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 288-288, הוצאת כרמל, 2017.

== קישורים חיצוניים ==
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:משוררים פלסטינים
קטגוריה:משוררים ערבים ישראלים
קטגוריה:באקה אל-גרבייה: אישים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:סגל מכללות בישראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1941
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2020
מיכאל היגר

הרב ד"ר מיכאל הִיגֶר (בתעתיק ארכאי: היגער; באנגלית: Michael Higger; 6 בינואר 1898, רוגובה, מחוז וילקומיר, פלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – ה' בכסלו תשי"ג/ 22 בנובמבר 1952, ניו יורק) היה חוקר הספרות התלמודית.

==ביוגרפיה==
היגר רכש השכלה תורנית בישיבת טלז, ובישיבת קובנה בליטא, ובשנת 1915 היגר עם משפחתו לארצות הברית. בשנת 1922 השיג תואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק, ובשנת 1926 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה. במקביל, הוא למד בבית המדרש לרבנים באמריקה, ובשנת 1926 הוסמך לרבנות.

הוא הקדיש את חייו למחקר, כתיבה והוראה, ולא היה נשוי. הוא היה מרצה בבית המדרש לרבנים, והתגורר סמוך אליו. הוא נפטר בה' בכסלו תשי"ג, ונקבר בבית קברות יהודי ברובע קווינס, ניו יורק.

==כתביו==
פרסם מהדורות מדעיות של המסכתות הקטנות, מהדורה של "מעשה יהודית", אך בעיקר ליקט ואסף את הברייתות. הוא הוציא אותם לאור בסדרת ספרים בשם "אוצר הברייתות", ב-10 כרכים, וזוהי תרומתו העיקרית למחקר הספרות התלמודית.

כמו כן, פרסם היגר מהדורה של החיבור פרקי דרבי אליעזר מתוך חומר שנמסר לו מעזבונו של חיים מאיר הורוויץ. מהדורה זו התפרסמה בהמשכים בכתב העת חורב כרכים ח-י. היא כוללת חילופי נוסח מכתבי יד אחדים, אך כולם קרובים יחסית לכתב היד שבגוף המהדורה. בכתב היד שעומד ביסוד מהדורה זו נפל שיבוש משמעותי בפרקים ל"ה-ל"ו שנבע מסדר שגוי של דפי כתב היד שממנו הועתק. מהדורת פדר"א של פרויקט השו"ת מבוססת על מהדורת היגר.
; חיבורים שכתב:
* ספרי התנאים בתקופת הגאונים, דרהובה, תרצ"ח
* הלכות ואגדות, ניו יורק, תרצ"ג
* אגדות המשנה, ניו יורק וירושלים, תרצ"ז-תרצ"ח
* אגדות התנאים, ניו יורק, תרפ"ט
* אוצר הברייתות (עשרה כרכים), ניו יורק, תרצ"ח - תש"ח
* 
<div style="direction: ltr;">
* Intention In Talmudic Law, New York, 1927
* The Jewish Utopia, New York, 1932 
</div>
;מהדורות מדעיות שההדיר:
* מסכתות קטנות, ניו יורק: תר"ץ
* מסכת שמחות, ניו יורק: תרצ"א
* מסכת דרך ארץ, ניו יורק: תרצ"ה
* מסכת כלה, כלה רבתי, ניו יורק: תרצ"ו
* מסכת סופרים, ניו יורק: תרצ"ז
* מסכתות זעירות, ניו יורק: תרפ"ט-תרצ"ה

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* 
* 
* בתוך: 
* 
* 
* 

===מחיבוריו המקוונים===
====ספרים====
* 
* 
* 

====פרקי דרבי אליעזר====
* מיכאל היגר ערך את פרקי דרבי אליעזר וכתב עליו מבוא, הערות והישווה נוסחאותיו:
:
:
:

====חיבוריו שנתפרסמו בכתבי-עת====
* 
* 
* (בתחתית הדף)
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:חוקרי ספרות חז"ל
קטגוריה:חוקרי יהדות יהודים אמריקאים
קטגוריה:מהדירי ספרות תורנית
קטגוריה:יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1898
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1952
דניס סילק

דניס סילק (באנגלית: Dennis Silk; 10 ביולי 1928, לונדון – 3 ביולי 1998, ירושלים) היה משורר, מחזאי, עיתונאי ומתרגם ישראלי שכתב בשפה האנגלית.

== אודות ==
סילק נולד בלונדון, אנגליה למשפחה יהודית. בגיל שבע עשרה החל לעבוד אצל המו"ל John Lane. סילק החל להתעניין בציונות בשנות העשרים לחייו. הוא עשה שירות לאומי בחיל האוויר המלכותי ובמשך שנה עבר הכשרה חקלאית בסאסקס.

בשנת 1955, בגיל 26, עלה לישראל. תחילה התגורר בקיבוץ אולם אחר כך עבר לשכונת אבו תור בירושלים, שם קבע את מקום מגוריו בישראל. הוא עבד במשך שנים רבות בג'רוזלם פוסט ועזב אותו כאשר העיתון פנה מקו ליברלי שבו היה ידוע במשך שנים לקו ימני.

סילק כתב שירים כבר מגיל 16 אולם החל לפרסם אותם רק כשהיה בן 30.

בשנת 1976 הוציא יחד עם חברו הרולד שימל ספר תרגומי שירה מעברית לאנגלית, "Fourteen Israeli Poets". תרגם לאנגלית את מחזהו של חנוך לוין "יעקובי ולידנטל" (1979).

ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.<ref></ref>

== מספריו ==
<div style="direction: ltr;">
* 1968 ,Retrievements: A Jerusalem Anthology
* Catwalk and Overpass (Poets, Penguin), Puffin (February 1, 1991)
* Face of Stone, The Sun Press, 1964.
* The Punished Land, Viking Adult; (January 31, 1980)
* Hold Fast: 2, Viking Adult; (October 16, 1984)
* Siegfried Sassoon, Michael Russell Publishing (December 1975)
* William the Wonder Kid: Plays, Puppet Plays and Theater Writings, Sheep Meadow; (December 1, 1996)
* Life Isn't All Bike-clips, Ibis Editions; (January 1, 1997)
* Costigan, Ibis Editions (January 1, 1997)
</div>

== קישורים חיצוניים ==

<div style="direction: ltr;">
* [http://www.independent.co.uk/arts-entertainment/obituary-dennis-silk-1171685.html Obituary: Dennis Silk], Oliver Bernard</div>
* [http://www.kunstradio.at/RADIOTOPIA/personal.php?nav=6|2&peid=80 אודות]
* [http://hanist.wordpress.com/2009/02/20/נביא-של-חפצים-על-דניס-סילק/ נביא של חפצים (על דניס סילק)], חני שטרנברג
* מרית בן ישראל [http://maritbenisrael.wordpress.com/2013/09/20/dennis-silk-introduction/ דניס סילק: הקדמה]
* מרית בן ישראל [http://maritbenisrael.wordpress.com/2013/09/26/dennis-silk-avigail-schimmel/ דניס סילק, אביגיל שימל, תערוכה]

==הערות שוליים==

קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:מחזאים ישראלים
קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:מתרגמים ישראלים
קטגוריה:עולים בשנות ה-1950
קטגוריה:ישראלים ילידי אנגליה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1928
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1998
צבי יגנדורף

צבי יָגֶנְדוֹרְף (Zvi Jagendorf; נולד ב-18 בפברואר 1936) הוא סופר ומתרגם ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוגים לאנגלית ולתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית.

== ביוגרפיה ==
יגנדורף נולד בווינה בירת אוסטריה למשפחה ציונית דתית ובמאי 1939, לאחר האנשלוס, נמלט עם הוריו ל תחילה שהו בלונדון, אחר כך עברו לכפר נידח בויילס, ב-1944 עברו לעיר לידס, ובשנת 1945 חזרו ללונדון. אמו נפטרה שהיה בן 10

הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר סיום לימודיו, בשנת 1958, עלה לישראל לבדו והתגורר בירושלים. הוא עבד כשחקן, מבקר תיאטרון וכעורך חדשות ברדיו. יגנדורף שימש כפרופסור חבר בחוגים לספרות אנגלית ולתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.

בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 שיחק בתיאטרון החאן במחזות "נוח" ו"הכל כלום".

בשנת 2001 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו, Wolfy and the Strudelbakers. זהו ספר סמי-אוטוביוגרפי, העוסק בחייה של משפחת פליטים יהודית שהגיעה מווינה ללונדון בתקופה של מלחמת העולם השנייה ואחריה דרך עיניו של הילד וולפי. הספר יצא בעברית בהוצאת עם עובד בשנת 2002, בתרגומו של יוסי מילוא בשם "וולפי ואופֵי השטרודלים". הספר זכה בפרס סגיטריוס של איגוד הסופרים האנגלי, ונכלל בין המועמדים הסופיים לפרס בוקר בשנת 2001 (והיה בכך לישראלי הראשון שמועמד לפרס).

בשנת 2018 פרסם את הנובלה "Coming Soon: The Flood", שעלילתה מתרחשת בירושלים המחולקת בשנות ה-60 ובמרכזה, קבוצה של אנשים מרקע מגוון המעלים מחזה על סיפור המבול התנכ"י.

==חיים אישיים==
יגנדורף נשוי ואב לשלושה.
== קישורים חיצוניים ==
* James Hopkin, [http://www.guardian.co.uk/books/2001/sep/15/fiction.reviews1 James Hopkin is haunted by Zvi Jagendorf's fragile tale of Jewish exiles, Wolfy and the Strudelbakers], The Guardian

==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:מתרגמים ישראלים
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: אנגלית
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: לימודי התיאטרון
קטגוריה:חוקרי תיאטרון ישראלים
קטגוריה:ישראלים ילידי אוסטריה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אוקספורד
קטגוריה:עולים בשנות ה-1950
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1936
קלאו שחור-מקור

קלאו שחור-מקור (שם מדעי: Penelopides pannini) הוא עוף ממשפחת הקלאוניים, המצוי ביערות הגשם בכמה מאיי ויסאיה שבמרכז הפיליפינים.

בין המבוגרים יש הפרדה מינית. לזכר יש ראש לבן והצוואר בגוון שמנת. בנוסף יש לזכר חזה לבן וחום, וזנב לבן-צהוב. יש להם מעין "קסדה" קטנה וצרה בצבע שחור. העיניים של הנקבה בצבע כחול.

הקלאו ניזון מאגוזים קשים, פירות וחרקים. הקלאו ניזון גם מחרקים, חיפושיות, נמלים ושלשולים (לעיתים רחוקות בלבד). הקלאו הטריקטיקי משמיע קול שנשמע כמו "טה-ריק-טיק" ומכאן שמו של המין באנגלית-קלאו טריקטיקי וייסיאני. למרות הרעש שהקלאו עושה, קשה למצוא אותו תחת חופת יערות הגשם.

בעת הדגירה, נכלאת נקבת הקלאו בקן שיש רק פתח קטן המיועד להעברת מזון. התנהגות זו מגוננת על הביצים והגוזלים מפני טורפים, נחשים וכדומה.

הקלאו שחור-המקור נמצא בסכנת הכחדה בשל ציד וכריתת יערות באזורי מחייתו הטבעיים. אוכלוסייתו מונה כעת בערך 1800 פרטים.

תת-מינים:
*Penelopides panini panini - בסכנת הכחדה.
*Penelopides panini ticaensis (Ticao Tarictic Hornbill) - כנראה נכחד.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.jerusalemzoo.org.il/aecommerce/c2109/10132.php קלאו שחור-מקור] באתר גן החיות התנ"כי בירושלים

==הערות שוליים==

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1783
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פיטר בודארט
קטגוריה:קלאוניים

קטגוריה:הפיליפינים: עופות

קטגוריה:הפיליפינים: מינים אנדמיים
קטגוריה:עופות יערות הגשם של דרום-מזרח אסיה
סליפינג ג'יאנט

"הענק הישן" כפי שהוא נראה מפארק הילקרסט
סליפינג ג'יאנט בציור של [[ויליאם ארמסטרונג (1822–1914)]]
סליפינג ג'יאנט (מאנגלית: הענק הישן) הוא הר שולחן בדרום חצי האי סיבלי (Sibley) בחלקה הקנדי של ימת סופיריור, שצוקיו מתנשאים לגובה של 250 מטרים. ההר הוא סיל – מחדר פלוטוני רדוד הנוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני.

סליפינג ג'יאנט מצוי בשטח "פארק הענק הישן" (Sleeping Giant Provincial Park) ומהווה חלק מהשילד הקנדי.

==רקע גאולוגי==
השילד הקנדי – המהווה את בסיסה של היבשת הצפון אמריקאית – מורכב מסלעי יסוד שמקורם בפרקמבריון וכולל כמה מהסלעים העתיקים ביותר בכדור הארץ. הוא מחולק לחבלים גאולוגיים ותת-פרובינציאליים המבוססים על ההבדלים בסוג המסלע, במבנה ובגיל.

פארק הענק הישן מצוי בתחום הפרובינציה המבנית הדרומית, באזור שנקרא בעבר "לוח ניפיגון" וכעת מכונה "שלוחת ניפיגון" (Nipigon Embayment). שלוחה זו היא רצועת בקעים יבשתית בצפון-מערב אונטריו המייצגת בקע כושל – זרוע לא פעילה של צומת משולש. שלוחת ניפיגון מורכבת מרצף של סלעי משקע מהמזופרוטרוזואיקון – דולומיט, אבן בוץ וקוורץ ארניטי, שנוצרו לפני 1.3 מיליארד שנים. לתוך סלעים אלה חדרו לפני 1.1 מיליארד שנים מחדרים דיאבזיים תואמים, המשתרעים מימת סופיריור צפונה לימת ניפיגון.

==בפולקלור==
איור של ננבוזו
מאחר שדיאבז עמיד במידה רבה לסחיפה, הסיל נחשף כלוח רחב מעל סביבתו לאחר שהוסרו שכבות הסלע אליהן חדר. בסלע הקשה נוצרו סדקים בהם חלה בליה, ומנקודות תצפית מסוימות נראה הסיל כראשו השכוב של ענק בעל גרגרת – מקור שמו.

אגדות רבות ליוו במהלך ההיסטוריה את המחדר. אחת מהן – של בני שבט אוג'יבווי (Ojibway) – גרסה כי "הענק הישן" הוא ננבוזו (Nanabozho), הרוח הגדולה של מי הים העמוקים.

האגדה מספרת כי בשל נאמנותם לאלים והיותם חרוצים ושלווים, החליט ננבוזו לגמול להם. יום אחד הוא זימן את ראש השבט למקדש "הרעם הגדול" שלו על "הר הרעם" – גם הוא סיל, והזהיר אותו שאם יספר את הסוד לסוחרים, הוא – ננבוזו – יהפוך לאבן והשבט יישמד. ראש השבט נתן את הבטחתו, וננבוזו סיפר לו על מכרה כסף עשיר, הידוע כיום כ"אי הכסף".

הרוח הגדולה הנחתה את הצ'יף אל תוך המכרה, ובני השבט הפכו מפורסמים ביצירות הכסף שלהם – שהיו כה יפות עד כי לוחמי שבט הסו שאפו לגלות את סודם. משלא הועילו עינויים והרג, הערימו הלוחמים על בני השבט ושלחו גשש שהתחפש לבן ננבוזו. זה הצליח להיטמע ביניהם, נכנס למכרה ויצא ממנו עם כמה גושי כסף.

בדרכו חזרה עצר לרכוש מזון, ושילם בגוש כסף גדול. הרוכלים שכנעו אותו להסגיר את מיקום המכרה, אך משהתקרבו אליו פרצה סופה עזה. הסוחרים טבעו באגם ובן הסו נמצא שט בקאנו ללא מטרה, כשהוא נתון בשיגעון.

במקום בו הייתה קודם גישה לאגם התגלתה בשוך הסופה דמות גדולה של אדם ישן. אזהרתו של ננבוזו התגשמה והוא הפך לאבן.

==שבעת פלאי קנדה==
רשות השידור הקנדית – CBC, ערכה תחרות אינטרנט לבחירת "שבעת פלאי קנדה". בתחרות זו הגיע "הענק הישן" למקום הראשון, כשהוא מותיר מאחוריו בהפרש קולות ניכר את מפלי ניאגרה, את הרי הרוקי, את זוהר הצפון ותופעות טבע רבות נוספות.

==ראו גם==
*גאולוגיה - מונחים

==קישורים חיצוניים==

*[https://web.archive.org/web/20071107021908/http://www.ontarioparks.com/english/planning_pdf/sleeping_giant_bg_info.pdf פארק הענק הישן]

==הערות שוליים==

קטגוריה:סילים
קטגוריה:קנדה: גאולוגיה
קטגוריה:קנדה: תרבות
קטגוריה:קנדה: הרים
קטגוריה:אונטריו: גאוגרפיה
שמואל רוזוב

שמואל (מולה) רוזוב (1900 – 21 בדצמבר 1975) היה אדריכל, מהנדס אזרחי ומתכנן ערים בולט בחיפה.

מלון דן כרמל בחיפה
בית מגורים במרכז הכרמל

==קורות חיים==

רוזוב נולד בסנקט פטרבורג בירת רוסיה למשפחה ציונית. בשנת 1917 נסע ללונדון, שם הוסמך כמהנדס אזרחי וכאדריכל. אחרי שהות בברלין עלה לארץ ישראל בשנת 1924 והחל לעבוד בחברת החשמל. בשנת 1928 הצטרף לסניף חיפה של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, ובשנת 1930 פתח משרד פרטי שבהמשך הצטרף אליו כשותף בנו - האדריכל ארי רוזוב. בשנות ה-60 היה חבר בצוות לתכנון תוכנית מתאר לעיר חיפה. חלק ניכר מהפרויקטים באזור חיפה בוצע בשיתוף פעולה עם האדריכל טיבור שיין.

משך שנים רבות עמד רוזוב בראש אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים.
ארכיונו של רוזוב נמסר על ידי משפחתו לארכיון העיר חיפה.

רחוב באזור הצ'ק פוסט בחיפה נקרא על שמו.

==יצירות בולטות==
* בניינים בתחנת הכוח בנהריים
*שכונת קריית חשמל, חיפה
*בית משפחת שליט בתל אלון, פרדס חנה
*מלון דן כרמל, מרכז הכרמל, חיפה
*בית פנחס רוטנברג, מרכז הכרמל, חיפה
*"בריכת האיילה" בטיילת לואי, מרכז הכרמל, חיפה
*קולנוע ארמון, הדר הכרמל, חיפה (נהרס)
*"בית אמישראגז", הדר הכרמל, חיפה
*בסיס חיל האוויר תל נוף
*בית אגד בתחנת מרכזית בת גלים (בשיתוף ארי רוזוב, אריה שרון, בנימין אידלסון ואריה פרייברגר)
*בית האיכרים, רחוב קפלן, תל אביב
*בית המועצה לשיווק פירות הדר, רחוב ויסוצקי 6, תל אביב
*התחנה המרכזית של צפת

==לקריאה נוספת==
*דריה צוי, שורשיו של האדריכל שמואל רוזוב, סנקט פטרבורג - לונדון - חיפה, עבודת גמר (מגיסטר למדעים), הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, 2007.
*מיכאל יעקובסון: [http://michaelarch.wordpress.com/2012/06/26/סיבוב-במלון-דן-כרמל-בחיפה-ובצלחת-המעופ/ סקירה אדריכלית על תכנון מלון דן כרמל שתכנן רוזוב] באתר 'חלון אחורי', 26 ביוני 2012
*
* 
*מיכאל יעקובסון: [https://michaelarch.wordpress.com/2017/01/21/סיבוב-במגדל-הנביאים/ סיבוב במגדל הנביאים], באתר 'חלון אחורי', 21 בינואר 2017
* 
*מיכאל יעקובסון: [https://michaelarch.wordpress.com/2021/04/21/סיבוב-בקריית-חשמל-בחיפה/ סיבוב בקריית חשמל בחיפה], באתר 'חלון אחורי', 21 באפריל 2021
*מיכאל יעקובסון: [https://michaelarch.wordpress.com/2021/05/08/סיבוב-בתחנה-המרכזית-של-צפת/ סיבוב בתחנה המרכזית של צפת], באתר 'חלון אחורי', 8 במאי 2021
*מיכאל יעקובסון: [https://michaelarch.wordpress.com/2021/06/15/סיבוב-בבית-הגדול-בחיפה/ סיבוב בבית הגדול], באתר 'חלון אחורי', 15 ביוני 2021

==הערות שוליים==

קטגוריה:אדריכלים ישראלים
קטגוריה:מתכנני ערים ישראלים
קטגוריה:חיפה: אישים
קטגוריה:ישראלים ילידי רוסיה
קטגוריה:אנשי העלייה הרביעית
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות שדה יהושע
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1900
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1975
Oneness

Oneness: Silver Dreams - Golden Reality הוא אלבום סולו מאת קרלוס סנטנה, אלבום יצא בתקופה בה האמין בבודהה.האלבום הגיע למקום ה-87 במצעד הבילבורד 200 שנת 1979.

== הנגנים באלבום ==
*קרלוס סנטנה - גיטרה ושירה
*ארמנדו פראזה - כלי הקשה ושירה
*טום קוסטר - קלידים ושירה
*סונדרס קינג - גיטרה ושירה
*כריס סולברג - גיטרה, קלידים, ושירה
*גרהם ליר - תופים
*בוב לוי - סינתיסייזר
*דייוויד מארגן - גיטרה בס
*יורמילה סנטנה - שירה
*קלייד פישר - פסנתר
*פיט אסקוודו - כלי הקשה

== רשימת השירים ==

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.allmusic.com/album/r48674 Oneness] באתר Allmusic

קטגוריה:אלבומי סנטנה
קטגוריה:אלבומי 1979
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי חברת קולומביה רקורדס
The Swing of Delight

The Swing of Delight הוא אלבום אולפן מאת קרלוס סנטנה. האלבום דורג במקום ה-65 במצעד הבילבורד 200; 1980.

== הנגנים באלבום ==
*קרלוס סנטנה - גיטרות, כלי הקשה ושירה
*ראול ראקוו - קונגה ושירה
*ארמנדו פראזה - בונגו וקונגה
*אורסאס וילטו - טימבלס ושירה
*דייוויד מרגן - גיטרה בס
*גרהם ליר - תופים
*אלכס ליגרטווד - שירה
*פרנסיסקו אג'ובל - תופי קונגה
*רוסל טאבס - חליל וסקסופון

== רשימת השירים ==

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:אלבומי סנטנה
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי חברת קולומביה רקורדס