OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
קמחיתיים

קמחיתיים (שם מדעי: Pseudococcidae) היא משפחה של חרקים השייכת לעל-משפחה כנימות המגן. בארץ ישראל ידועים 39 מינים ב-20 סוגים שונים.

==סוגים==

==רשימת מינים בישראל (רשימה חלקית) ==
* סוג Antonina
** קמחית עשב רודס (Antonina graminis (Maskell
** קמחית הדוחן Antonina panica Hall
* סוג Brevennia
** קמחית האורז (Brevennia rehi (Lindinger
* סוג Phenacoccus
** קמחית הסולניים Phenacoccus solani
** קמחית ירושלים Phenacoccus yerushalmi
* סוג Planococcus
** קמחית ההדרים Planococcus citri
* סוג Pseudococcus
** קמחית זנובה Pseudococcus longispinus
* סוג Trabutina
** קמחית המן Trabutina mannipara
* סוג Naiacoccus
** צפחית המן Naiacoccus serpentinus minor

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1915
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ריצ'רד היימונס
*
רופוס סוול

רופוס פרדריק סוול (באנגלית: Rufus Frederik Sewell; נולד ב-29 באוקטובר 1967) הוא שחקן אנגלי.

סוול הופיע בסרטים רבים, ביניהם: סוחרי העץ, יופי מסוכן, איש ללא חשיבות, עיר אפלה, סיפורו של אביר, אמן האשליות, ומרתה, פרנק, דניאל ולורנס. בטלוויזיה הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו בדמות ויל לאדיסלו בסדרה "מידלמארץ'", עיבוד של הבי בי סי לרומן של ג'ורג' אליוט "מידלמארץ'".

== קורות חייו ==
סוול נולד ברובע ריצ'מונד שעל התמזה, אשר בדרום מערב לונדון, בנו של ויליאם סוול, אנימטור אוסטרלי וג'ו, מלצרית ואומנית ולשית. הוריו התגרשו כאשר הוא היה בן חמש ואמו עבדה על מנת לפרנס את שני בניה. אביו מת כאשר היה בן 10. ב-1984 עזב סוול את בית הספר אולינס פארק. בו משך את תשומת לבה של מורה לדרמה בווסט טימס קולג' אשר שלחה אותו לאודישנים בבית ספר לדרמה.

==קריירה==
ב-1993 פרץ סוול לתודעה הציבורית כאשר שיחק במיני סדרה של ה-BBC עיבוד לרומן "מידלמארץ'" של ג'ורג' אליוט ועל הבמה במחזה "ארקאדיה" בתיאטרון המלכותי הלאומי.

בקולנוע הופיע סוול בתפקידים שונים כמו: "עיר אפלה", "אמן האשליות" ו"החופשה". הוא שיחק מספר פעמים את הנבל, כמו ב"סיפורו של אביר", "האגדה של זורו" ו"הלנה מטרויה". סוול טען כי "הוא לא מרוצה ושהוא אינו מעוניין לשחק בחור רע שוב".

למרות שהוא ידוע בעיקר בשל תפקידיו בדרמות תקופתיות, הוא מעדיף תפקידים מודרניים יותר. ב-2005 הוא הופיע בגרסה מודרנית למחזה של שייקספיר "אילוף הסוררת" ותפקיד זה העניק לו ב-2006 מועמדות לפרס הבאפטא לשחקן הטוב ביותר בדרמה טלוויזיונית.

בשנים 2008–2009 הופיע סוול בסדרת הטלוויזיה "Eleventh Hour" בה גילם את דמותו של מומחה למדעים המסייע לאף. בי. איי לפתור מקרי פשע. באותה שנה שיחק בסרט "להוריד את ננסי" בכיכובה של מריה בלו. 

ב-2010 כיכב סוול בסדרה המשטרתית "זן" בה גילם את דמותו של בלש משטרה איטלקי. הסדרה מבוססת על סדרת ספרי "אורליו זן" מאת הסופר מייקל דיבדין.

החל מ-2015 מגלם את אוברגרופנפיהרר ג'ון סמית', גנרל אמריקאי המפקד על האס-אס בשטחי מזרח ארצות הברית, בעיבוד הטלוויזיוני לספר "האיש במצודה הרמה".

בשנת 2016 גילם את ראש ממשלת בריטניה, לורד מלבורן, בסדרת הדרמה הבריטית "ויקטוריה" ביחד עם ג'נה קולמן. 

בשנת 2019 שיחק בסרט "ג'ודי - מעבר לקשת", ובשנת 2020 שיחק במיני-סדרה "תעלומת המגייה השחורה" של רשת BBC One.

במרץ 2022 לוהק סוול לתפקיד בסדרת הטלוויזיה הדיפלומטית.<ref></ref>

== חיים פרטיים ==
סוול מחלק את זמנו בין לוס אנג'לס ללונדון. סוול היה נשוי פעמיים; אשתו הראשונה הייתה עיתונאית האופנה האוסטרלית יסמין עבדאללה. הם התחתנו ב-1999 והתגרשו לאחר מספר חודשים. בשנים 2004–2006 היה נשוי לאמי גרדנר, ממנה יש לו שני ילדים.

== קישורים חיצוניים ==

==הערות שוליים==

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אנגלים
קטגוריה:אנגלים ממוצא אוסטרלי
קטגוריה:חברי התיאטרון המלכותי הלאומי
קטגוריה:אנגלים שנולדו ב-1967
ארט דייוויס

ארט דייוויס (באנגלית: Art Davis; 5 בדצמבר 1934 – 29 ביולי 2007) היה נגן קונטרבס ג'אז אמריקאי אשר נודע בעיקר בזכות עבודתו עם ג'ון קולטריין, וכן עם מוזיקאים כגון ת'לוניוס מונק, דיזי גילספי ומקס רואץ'. הוא המציא יחד עם רגי ורקמן את ההרכב עם שני בסיסטים כאשר שניהם עבדו בלהקתו של קולטריין.

==חייו==
דייוויס נולד בהאריסבורג שבפנסילבניה והחל ללמוד לנגן על פסנתר בגיל חמש. הוא עבר לנגן בטובה כיוון שזה היה הכלי היחיד שהיה פנוי בתזמורת בית הספר שלו. כשעבר לנגן בקונטרבס כבר החליט שהוא רוצה להקדיש את חייו למוזיקה. לאחר שסיים את התיאור הראשון המשולש שעשה במוזיקה, פסיכולוגיה ופיזיקה, החל לנגן בחמישייה האגדית של המתופף מקס רואץ' אשר כללה גם את ברוקר ליטל בחצוצרה וג'ורג' קולמן בסקסופון טנור. הכרותו עם רואץ' איפשרה לו לנגן גם בהרכבים של ג'ון קולטריין ומיילס דייוויס. כשדייוויס חזר מהסיור העולמי שלו עם דיזי גילספי, שנמשך שנתיים וחצי, קולטריין הקליט את האלבום A Love Supreme בו ניגן דייוויס. הוא המשיך לנגן עם קולטריין בעוד מספר אלבומים לאחר מכן.

דייוויס הרבה לנגן גם עם אמני פופ ואף פולק, למשל הוא הקליט ב-1962 עם בוב דילן שהיה בתחילת דרכו. כמו כן דייוויס ניגן גם בתזמורות שונות כגון התזמורת של ה-NBC שם היה הנגן האפרו-אמריקאי השני. כמו כן במשך שנות השישים המשיך להיות נגן מבוקש וניגן באלבומים של ארט בלייקי, מק'קוי טיינר, אלווין ג'ונס, פרדי האברד ואריק דולפי. הביקורת שהייתה לו על תעשיית המוזיקה ועל הגזענות שבה גרמה לכך שבמשך כל שנות השבעים הוא נרשם ברשימה השחורה ואיש לא ניגן איתו. הוא שב להקליט רק בשנות השמונים.

במהלך הזמן הזה דייוויס השלים את ההשכלתו האקדמית ובשנת 1982 קיבל את תואר הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה. הוא פירנס את עצמו בתור מורה, והיה מנגן מדי פעם בתזמורות של ברודוויי.

דייוויס נפטר מהתקף לב ביולי 2007.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:נגני ג'אז: בסיסטים
קטגוריה:נגני בי בופ
קטגוריה:שליחי הג'אז
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1934
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2007
מחברות לספרות (הוצאת ספרים)

סמל הוצאת הספרים בגרסתה משנות ה-2000. בסמל [[קריקטורה בדמותו של ישראל זמורה]]
חבורת "מחברות לספרות" בבית הקפה קנקן, ב[[רחוב דיזנגוף 13 בתל אביב, ראשית שנות הארבעים (מימין לשמאל: א"ד שפיר, שמעון גנס, ד' פילר, אליהו טסלר, נתן אלתרמן, ישראל זמורה, צילה בינדר)]]
מחברות לספרות היא הוצאת ספרים שפעלה ביישוב ובישראל בשנים 1940–1973, ושבה לפעול בשנת 1988 במסגרת הוצאת זמורה-ביתן.

==בין השנים 1940 ו-1973==
בשנות השלושים התגבשה בתל אביב קבוצה ספרותית שהורכבה מסופרים ומשוררים צעירים, ששפת אמם הייתה עברית. בקבוצה, שנקראה "יחדיו" היו שותפים בין השאר המשוררים נתן אלתרמן, לאה גולדברג ואברהם שלונסקי, הסופרים שלמה ניצן ויעקב הורוביץ והמבקר וחובב הספר ישראל זמורה, אשר הקים בשנת 1940 את הוצאת הספרים "מחברות לספרות". הסיבה להקמת הוצאת ספרים חדשה הייתה שהוצאות הספרים הקיימות, ובראשן הוצאת דביר, התמקדו, לדברי חברי הקבוצה, בהוצאתם לאור של כתבי "משוררים מתים" ולא ייחסו חשיבות ליצירה הישראלית הצעירה. בהוצאה פרסמו גם מספר ניכר של חברי החבורה הספרותית של הכנענים והמקורבים אליהם כיונתן רטוש, בנימין תמוז, ש. שפרה, פנחס שדה, בנימין גלאי ואהרן אמיר.

בשנות הארבעים והחמישים יצאו בהוצאה גם מספר ספרי פילוסופיה, משל מרטין בובר, נתן רוטנשטרייך והוגו ברגמן. ההוצאה שיתפה פעולה עם מוסד הרב קוק בהוצאת ספרות עברית, בעיקר של משוררים עבריים מימי הביניים. במסגרת זו יצאו ספרים של שמואל הנגיד, רבי שלמה אבן גבירול ועוד.

בשנת 1960 הוציאה לאור את ספרו של דניאל דפו, רובינזון קרוזו בתרגומו של צבי ארד.

נכס חשוב של ההוצאה היה הזכויות על התרגום לעברית של יצירות קלאסיות לילדים ולנוער ובראשן יצירותיו של אלן אלכסנדר מילן מחבר ספרי "פו הדב" וק.ס. לואיס מחבר סדרת "דברי ימי נרניה". בעיקר התרכזה ההוצאה בהוצאה לאור של יצירות ספרות ושירה עבריות מקוריות ונחשבה להוצאה איכותית וקטנה. במהלך שנותיה בניהולו של ישראל זמורה צברה ההוצאה הפסדים כספיים גדולים. ב-1965 נכנס בנו של ישראל, אהד זמורה, לניהול ההוצאה והצליח לחלץ אותה מקריסה כלכלית. ב-1973 מוזגה ההוצאה לתוך קבוצת זמורה-ביתן-מודן, ביזמתו של אהד זמורה. ספרים שיצאו בעבר בהוצאה והוחלט להדפיסם מחדש יצאו תחת המותג "מחברות לספרות". חלק מזכויות התרגום על יצירות קלאסיות לנוער הועברו עם האיחוד לסדרת "מרגנית".

ה"אני מאמין" של ישראל זמורה הודפס בכל ספר של ההוצאה בזו הלשון:

==משנת 1988 ואילך==
בשנת 1988 הקים מחדש צבי זמורה, בנו הבכור של ישראל, את "מחברות לספרות" כחברה-בת של זמורה-ביתן. אולם עד 2002 יצאו בהוצאה קומץ ספרים בלבד (בהם ספרי מדע פופולרי כספריהם של אוליבר סאקס וריצ'רד פיינמן). המפנה בא כאשר ההוצאה התמזגה עם הוצאת כנרת ולעורכה הראשי מונה דב אלפון. אלפון ראה לעצמו זכות להחיות את הוצאת הספרים בעלת המוניטין והוציא בה מספר ספרים בפורמט איכותי, רובם ככולם ספרי ילדים קלאסיים מתורגמים כ"פו הדב", עלילות נרניה, "פיטר פן", "הרוח בערבי הנחל", עלילות הברון מינכהאוזן, סדרת המומינים ועוד.

מחברות לספרות מרבה לפרסם בעיקר ספרות מתורגמת, בהם יש לציין את הסופרות ניקול קראוס ומרגרט אטווד.

מחברות לספרות (הוצאת ספרים) חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.

== לקריאה נוספת ==
* צפרירה שועלי, מחברות לספרות: כתב העת והוצאת הספרים כגורמים במערכת הספרותית בשנים 1940-1967, דיסרטציה, אוניברסיטת בר-אילן, 2003.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

קטגוריה:הוצאות ספרים בישראל
קטגוריה:הוצאות ספרים עבריות
קטגוריה:ישראל: חברות שהוקמו ב-1940
קטגוריה:מו"לים ביישוב
אליהו בן זמרה

אליהו בן זמרה (ט"ו בניסן ה'תרצ"ב, 21 באפריל 1932 – א' באדר א' ה'תשפ"ד, 10 בפברואר 2024) היה נשיא בית משפט השלום ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים בין השנים 1974–2002.

==ביוגרפיה==

אליהו בן זמרה נולד ב-21 באפריל 1932 בליבורנו שבאיטליה. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל. סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "מוריה" בתל אביב. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון במדעי החברה. ובשנת 1958 סיים את לימודיו, בהצטיינות, בפקולטה למשפטים והוסמך כעורך דין. הוא לימד שנים אחדות באוניברסיטה העברית כמדריך במשפט בינלאומי פומבי. באוניברסיטת בר-אילן לימד משפט פלילי וסדר דין פלילי בחוג לקרימינולוגיה. סיים תואר שלישי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתחום דיני העונשין במשפט העברי.

באוגוסט 1974 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים והיה נשיאו בין השנים 1989- 1995. מיולי 1995 כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים. הוא סיים כהונתו בשנת 2002 עם יציאתו לגמלאות.

פרסם מאמרים בכתבי עת בנושאים הקרובים למשפט העברי. היה חבר בוועדות שונות, כמו "ועדת המתנות".

נפטר ב-10 בפברואר 2024 בירושלים.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://judgescv.court.gov.il/478484ba-645e-e811-8105-0050568a6817אליהו-צ.-בן-זמרה קורות חיים]
מאמריו:
* [http://www.yesodot.org.il/PopUpShowList.asp?DynamicContentID=1434 דין ´הכנסת´ וחוקיה במשפט ההלכה] - 'דעות' גיליון כ"א, תשכ"ג עמ' 29–41
* [http://www.daat.ac.il/daat/kitveyet/sinay/kdoshat1-4.htm קדושת החיים ומסירות נפש בימי השואה, על פי ההלכה - מבחר שו"ת] - סיני פ', תשל"ז

על פסקי דין שנתן:
* 
* 
*
* אליסה אודנהיימר, [http://www.haaretz.com/hasen/pages/ShArt.jhtml?itemNo=018593 ביהמ"ש המחוזי: ועד עין כרם לא יוכל להגיש תוכנית מתאר לאזור השכונה]
* אברהם אלתר וניר הורנשטיין, [https://archive.today/20130430084839/www.altertax.co.il/article_details1.aspx?articleId=239 קיזוז מע"מ על היטלי פיתוח]

==הערות שוליים==

קטגוריה:שופטי בית המשפט המחוזי בירושלים
קטגוריה:שופטי בית משפט השלום בירושלים
קטגוריה:נשיאי בתי משפט ובתי דין בישראל
קטגוריה:ישראלים ילידי איטליה
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:חוקרי משפט עברי
קטגוריה:בוגרי גימנסיה מוריה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2024
הארדנגריוקלן

הארדנגריוקלן (בנורווגית: Hardangerjøkulen) היא כיפת הקרח השישית בגודלה בנורווגיה הנמצאת במחוזות איידפיורד (Eidfjord) ואולביק (Ulvik) במרכז נורווגיה. פסגתה נמצאת בגובה 1,863 מטר מעל פני הים.

ההארדנגריוקלן שוכן בסמוך לתחנת הרכבת פינסה (Finse) אשר נמצאת על קו הרכבת אוסלו-ברגן. בעונת החורף ניתן להעפיל לפסגת הקרחון באמצעות סקי. בעונת הקיץ ניתן להצטרף לקבוצות מודרכות אשר יוצאות לטייל על הקרחון באמצעות ציוד מיוחד.

קרחון ההארדנגריוקלן שימש כאתר צילומים בסרט הקולנוע ההוליוודי "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית" (1980) לצורך הצילומים של כוכב הקרח הות' בו מתרחשים חלק מקטעי הפעולה הדומיננטיים ביותר בסרט אשר נחשבים לקטעים הזכורים ביותר מסדרת סרטי מלחמת הכוכבים.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:נורווגיה: גאוגרפיה
קטגוריה:קרחונים
עומק אסטרטגי

סמל [[מפקדת העומק של צה"ל]]
עומק אסטרטגי הוא מונח צבאי המתייחס למרחק שבין הקווים הקדמיים או אזורי הקרבות לבין אזורים אזרחיים כגון: אזורי תעשייה, ערי בירה, מרכזי אוכלוסייה ותעשייה צבאית.

שיקולים מרכזיים בעיסוק בעומק האסטרטגי הם עד כמה פגיעים הנכסים למתקפת מנע מהירה או לאופנסיבה מתודית ויכולת המדינה לספוג אובדן שטחים ראשוני ולייצר מתקפת נגד אפקטיבית רחוק ממוקדי הכוח של המדינה.

על מפקדי הצבא מוטלת חובה להתכונן לשני התרחישים ולהציג אמצעים ומשאבים ברמה הטקטית והאסטרטגית על מנת להדוף את כל השלבים של מתקפת אויב מצומצמת או רחבת היקף. האמצעים אינם רק אמצעים צבאיים. גם היכולת למגן ולחזק את התשתית האזרחית ולהופכה לגמישה על מנת לעמוד במתקפה היא יכולת משמעותית בעיתות מלחמה.

הבעיה היא הפשרה שבין מרחב וזמן. כישלונה של גרמניה להביס את ברית המועצות בין 1941 ל-1942 הוא דוגמה היסטורית לכך. הסובייטים נסוגו בעת ההתקפה הגרמנית מפולין לפאתי מוסקבה. הנסיגה אפשרה לסובייטים להסיט את התשתית התעשייתית מזרחה מהרי אורל.

בצה"ל ייעודה של מפקדת העומק הוא תכנון, הפעלת הכוח והובלת מבצעים מיוחדים ורב-זרועיים ארוכי טווח במרחב המוגדר כעומק האסטרטגי של מדינות האויב של ישראל.

ישנם חברי כנסת בישראל הסוברים כי ישראל סובלת מהיעדר עומק אסטרטגי.<ref></ref>

== ראו גם ==
*הגנה לעומק
*אסטרטגיה צבאית
*גבולות בני הגנה
*מפקדת העומק
==הערות שוליים==

קטגוריה:דוקטרינה צבאית
קטגוריה:טקטיקה צבאית
קטגוריה:אסטרטגיה
מפלגת הנשים הלאומית (ארצות הברית)

מחאת, המשמר הדומם, נציגות המפלגה מול הבית הלבן, 1917.
מפלגת הנשים הלאומית (באנגלית: The National Woman's Party ובקיצור, ה-NWP) הייתה מפלגת נשים, שנוסדה בשנת 1916 ופעלה למען תיקון חוקת ארצות הברית להכרה בזכויות נשים ובעיקר בזכות בחירה לנשים. מפלגת הנשים הלאומית התפצלה מהקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים (Congressional Union for Woman Suffrage) עקב חילוקי דעות בנושא דרכי הפעולה ואזורי הפעולה (מקומי מול ארצי). המפלגה פעלה, בראש ובראשונה, לתיקון חוקת ארצות הברית ובחרה בדרכי פעילות שנחשבו רדיקליות, בעוד שהקונגרס האמריקאי בחר בשתדלנות בכל מדינה ממדינות ארצות הברית. מפלגת הנשים הלאומית הוקמה על ידי אליס פול ולוסי ברנס ונקרא בתחילה בשם "הקונגרס המאוחד לזכות בחירה לנשים", ובשנת 1917 שונה שמו למפלגת הנשים הלאומית.

בהתכנסות הראשונה של המפלגה הבהירה פול שהמפלגה לא תהיה מפלגה מן המניין ולא תעמיד מטעמה מועמדת לנשיאות ארצות הברית. המפלגה בחרה שלא להזדהות פוליטית עם מפלגות קיימות אחרות, אך ביקורת רבה הושמעה מטעמה כלפי התנהלות הנשיא וודרו וילסון בתחום החברתי. המפלגה התנגדה גם להשתתפות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.

ב-3 במרץ 1913, יום טרם השבעתו של וילסון לתפקיד נשיא ארצות הברית, נערך המצעד למען זכות הבחירה לנשים שדרש זכות בחירה לנשים. אליס פול יזמה את המצעד ובראשו צעדה העורכת הדין אינז מילולהנד (Inez Milholland)<ref></ref>. במצעד שתתפו יותר מחמשת אלפים משתתפות ומשתפים.

החל מ-10 בינואר 1917 והעד 4 ביוני 1919, נציגות המפלגה שכונו המשמר הדומם הפגינו בשערי הבית הלבן. מחאותיהן נמשכו ללא הפרעה עד שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, אז נעצרו נציגות הארגון בגין "הפרעה לתנועה". פעילות במשמר הדומם שנכלאו במאסר פתחו בשביתות רעב וחלקן, בהן אליס פול, הואכלו בכפייה. יחס הממשל כלפיהן, בשעה שהנשיא וילסון ביקש לייצר תמיכה ציבורית בפעילות הממשל בנושא זכויות אדם בזמן המלחמה, ייתכן והיווה זרז להחלטתו של וילסון לתמוך בתיקון החוקה.

בשנת 1920 הושלם התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, על פיו ניתנה זכות בחירה לנשים, ומפלגת הנשים הלאומית הפנתה את משאביה לטיפול באפליות מגדריות אחרות. המאבק הציבורי הבולט שבו לקחה המפלגה חלק היה בשתדלנות למען תיקון לחוקה בנושא שוויון זכויות, אותו ניסחה פול ב-1923. הביטאון "Equal Rights" יצא לאור מטעם הארגון עבור קהל יעד של נשות אמריקה ועבור הפצת היתרונות שבזכות בחירה לנשים למען כלל האזרחים.

המפלגה המשיכה לפעול כארגון במשך עשורים ספורים והייתה שותפה לניסוח כ-600 הצעות חוק ותיקוני חקיקה להטבה עבור נשים, מהם כ-300 אושרו. כמו כן פעל הארגון כגוף שתדלנות למען פרק זכויות האדם כתיקון לחוקת ארצות הברית. משנת 1997 פועל הארגון בעיקר כגוף חינוכי להנחלת מורשת המפלגה בשנותיה הראשונות.

==קישורים חיצוניים==

* 

* 

== הערות שוליים ==

נשים לאומית
נשים
קטגוריה:מפלגות פמיניסטיות
קטגוריה:זכות בחירה לנשים בארצות הברית
קטגוריה:ארגונים פמיניסטיים בארצות הברית
קטגוריה:נשים בפוליטיקה
קטגוריה:מפלגות שהוקמו ב-1916
ג'קסון בראון

ג'קסון בראון (באנגלית: Jackson Browne) (נולד ב-9 באוקטובר 1948) הוא מוזיקאי וזמר רוק אמריקני. בראון נולד בהיידלברג, גרמניה והתפרסם בתחילת שנות השבעים בזכות סגנונו האינטרוספקטיבי-וידויי, שהתחלף בעשורים הבאים בכתיבה פוליטית ביקורתית. מאז ועד היום הקליט שנים עשר אלבומי אולפן, ובשנת 2004 הוכנס להיכל התהילה של הרוקנ'רול.
אלבומו האחרון שיצא עד כה הוא אלבום האולפן ה-12 של בראון ויצא בשנת 2008: Time The Conqueror. זהו אלבום האולפן הראשון מזה שש שנים שהכיל שירים מקוריים פרי עטו של בראון וזכה להצלחה.

== דיסקוגרפיה ==
* 1972: Jackson Browne
* 1973: For Everyman
* 1974: Late for the Sky
* 1976: The Pretender
* 1977: Running on Empty
* 1980: Hold Out
* 1983: Lawyers in Love
* 1986: Lives in the Balance
* 1989: World in Motion
* 1993: I'm Alive
* 1996: Looking East
* 2002: The Naked Ride Home
* 2005: Solo Acoustic, Vol. 1
* 2008: Solo Acoustic, Vol. 2
* 2008: Time The Conqueror

==קישורים חיצוניים==

* 

* 
* 

קטגוריה:זמרים אמריקאים
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הרוק אנד רול
קטגוריה:זמרי פולק רוק אמריקאים
קטגוריה:זמרי-יוצרי קאנטרי אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1948
רן נקש

רן נקש (נולד ב-3 ביולי 1978, חיפה) הוא מתאגרף ישראלי מקצועני.

==ביוגרפיה==
נקש החל להתאמן באמנויות לחימה כשהיה בן עשר. במקור התמחה באיגרוף תאילנדי ואף הגיע למקום השני בתחרות בינלאומית באמנות לחימה זו, שנערכה בתאילנד ב-1997. בזמן שירותו הסדיר בצה"ל שימש כמדריך קרב מגע. הוא המשיך לעסוק בהדרכת ענף זה גם לאחר שחרורו ובין השנים 2002–2007 שימש כראש יחידת קרב מגע במערכת בתי המשפט בישראל. החל מ-2007 הוא מתפקד כראש מדור קרב מגע בצה"ל.

נקש עבר הסבה לאיגרוף מקצועני ב-2006 והשתתף מאז ב-26 קרבות, שמתוכם ניצח ב-25, 18 בנוקאאוט. בזכות ניצחונותיו המרובים בנוקאאוט, שכמה מהם הושגו תוך שניות מעטות מתחילת הקרב, זכה לשם הזירה "Sweet Dreams".

בפברואר 2008 הופיע נקש בתוכנית Fight Quest של ערוץ דיסקברי, שם הדגים טכניקות מאמנות הלחימה הישראלית קרב מגע.

ב-2 באפריל 2011 השתתף בקרב על חגורת אליפות העולם במשקל בינוני-כבד של התאחדות WBO מול המתאגרף הגרמני מרקו האק ובו הפסיד בנקודות בתום שנים-עשר סיבובים.

==קישורים חיצוניים==

*[https://www.j-grit.com/athletes-ran-nakash-boxer-krav-maga-instructor.php כתבה על רן נקש] באתר 'J-Grit.com' 
* אודי לוי, [https://www.one.co.il/article/123481.html רן נקש ניצח בנוק-אאוט לאחר 50 שניות], 13 בספטמבר 2008, ONE
* יניב פישר, [https://www.one.co.il/article/137815.html המתאגרף רן נקש עולה מדרגה בערב קרבות ענק], 27 במאי 2009, ONE
* דייוויד גרייזמן, [https://www.boxingscene.com/future-stars-david-ran-nakash-elad-shmouel-israel--18266 "Future Stars of David: Ran Nakash, Elad Shmouel of Israel"], 6 בפברואר 2009, אתר 'BoxingScene.com' 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:מתאגרפים ישראלים
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני א' (תל אביב)
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1978
ג'ובאני פונטו

ג'ובאני פונטו (Giovanni Punto; 28 בספטמבר 1746 - 16 בפברואר 1803) היה שם הבמה של אחד מאמני קרן היער הגדולים והחשובים ביותר שפעלו בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.

==ביוגרפיה==
פונטו נולד כ-Jan Václav Stich ב-Žehušice שבבוהמיה, שם גם קיבל את עיקר הכשרתו המוזיקלית כנגן קרן יער וככנר. בשנות ה-20 לחייו עבר לאיטליה, ושם שינה את שמו הבוהמי הקשה לביטוי לשם הבמה ג'ובאני פונטו. אחרי תקופת מה בשירות תזמורות חצר שונות ברחבי בוהמיה וגרמניה הוא עבר לפריז, בה פעל רוב חייו.

החל משנת 1796, פונטו החל לערוך מסעות הופעות כקרנן בכל רחבי אירופה. מוצרט שמע את פונטו מנגן בפריז והיה נלהב במיוחד. מאוחר יותר שמע גם בטהובן את פונטו וכתב לו, בשנת 1800, את הסונאטה לקרן יער ולפסנתר אופוס 17, אותה ביצע יחד איתו סמוך למועד הכתיבה.

בנוסף להיותו נגן וירטואוז פונטו היה גם מלחין. הוא כתב כ-30 קונצ'רטי לקרן יער ויצירות קאמריות רבות לקרן. ביניהן שש רביעיות לקרן יער, בסון, ויולה וכינור.

חשיבותו הרבה של פונטו באה לידי ביטוי בכמה מישורים.
ראשית, בימיו של פונטו הייתה קיימת "חלוקת עבודה" בין הקרננים, כלומר היו נפוצים שני סוגים של נגינה בקרן יער. קרנני באסו - כינוי קרננים שניגנו תפקידים נמוכים ומרובי פאסאז'ים מהירים וקפיצות רגיסטרים. וקרנני אלטו- קרננים שניגנו תפקידים גבוהים, ליריים ושירתיים. פונטו איחד את שתי האסכולות, על ידי פיתוח טכניקת השימוש בכף היד השמאלית בתוך הפעמון. טכניקה זו אפשרה נגינה של צלילים נוספים שלא היו אפשריים קודם לכן. פונטו היה הראשון שניגן את שני התפקידים באותה מידה של הצלחה, ותרומתו ניכרת גם היום בכך שאופיו של הכלי הוא מצד אחד שירתי לירי ומצד שני תרועתי ו"בראסי".

שנית, פונטו הציג את רעיונותיו על נגינה בקרן ואת הווירטואוזיות של נגינתו בפני המלחינים הגדולים של תקופתו. ללא הכרות זו של המלחינים עם הקרן ויכולותיה בידי אמן אמיתי, הם לא היו משתמשים בה כפי שהשתמשו. הרי הם, בייחוד בטהובן, אלה שהכניסו את הקרן ככלי לירי נוסף בתזמורת, שווה מעמד לזה של כלי נשיפה מעץ. בניגוד למעמדה של החצוצרה, לדוגמה, שנשאר תפקיד הרמוני וריתמי בלבד באותן שנים.

שלישית, הקשור לסעיף הקודם, חשיבותו של פונטו היא לא רק בקידום חשיבותה של הקרן בתזמורת ובהרכב הקאמרי הקלאסי, אלא גם ההרחבת הרפרטואר הסולני לקרן. מוצרט הועיד את הסינפוניה קונצ'רטנטה לכלי נשיפה KV297B ואת החמישייה לכלי נשיפה ופסנתר במי במול מז'ור, ק. 452 לפונטו. שם אפשר להיווכח בהיקף השפעתו של פונטו ובסגנונו המיוחד. וכמוהו גם בטהובן, בסונאטה שהוזכרה לעיל, בשביעיה המפורסמת ובסימפוניות.

פונטו נפטר ממחלה בפריז ב-16 בפברואר 1803, ונערכה לו לוויה מפוארת, ובה נוגן הרקוויאם של מוצרט.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:נגני קרן
קטגוריה:נגני כלי נשיפה ממתכת
קטגוריה:מלחינים צ'כים
קטגוריה:אמנים הידועים בשם במה
קטגוריה:ילידי 1746
קטגוריה:נפטרים ב-1803
אהד זמורה

אׂהד זמורה (1933 – 21 בדצמבר 2003) היה מו"ל עברי, מבעלי הוצאת מחברות לספרות וזמורה ביתן מודן, עיתונאי ועורך בעיתון "דבר" במשך כשלושים שנה.

==ראשית דרכו==
אהד זמורה נולד לעדה וישראל זמורה, בבית שבו ביקרו תדיר גדולי המשוררים והסופרים של זמנו, עקב עיסוקו של אביו כבעל הוצאת הספרים "מחברות לספרות" והיותו מבקר ספרות חשוב וחבר אישי של סופרים ומשוררים רבים כנתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, יונתן רטוש, בנימין תמוז, פנחס שדה, אהרן אמיר ועוד רבים. 

במהלך שירותו הצבאי שירת במערכת העיתון במחנה גדנ"ע ואף היה עורכו הראשי.

מיד לאחר שירותו הצבאי פנה אהד זמורה ללימודי ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. אולם בשנת 1955 עזב את לימודיו והחל לסייע לאביו בניהול הוצאת "מחברות לספרות" שנקלעה לקשיים כלכליים.

=="דבר"==
בשנת 1956 הצטרף למערכת עיתון "דבר" כמזכיר והתקדם בתפקידיו עד שבשנת 1964 מונה לעורכו הראשי של המוסף השבועי "דבר השבוע" והפך אותו למגזין מוביל. זמורה קיבץ סביבו חבורת כותבים צעירים (חלקם עיתונאים וחלקם סופרים ומשוררים) כנחום ברנע, דורון רוזנבלום, רות בונדי, מיכאל הנדלזלץ, עלי מוהר, דני קרמן, יאיר גרבוז ויהונתן גפן ואחרים, אשר הפכו את "דבר השבוע" למוסף השבת האיכותי ביותר בעיתונות העברית. בנוסף שכנע סופרים בולטים כעמוס עוז, יורם קניוק, חיים באר, נסים אלוני, דן צלקה, חנוך ברטוב, ס. יזהר ומשה שמיר לכתוב רשימות וסיפורים במיוחד עבור גליונות החגים והמועדים המרכזיים (ראש השנה, יום כיפור, פסח, יום העצמאות ויום הזיכרון לשואה ולגבורה) של השבועון שהפכו עקב כך לפריטי אספנות).

בשנות השבעים שימש זמורה גם כעורך בפועל של העיתון, עורך חדשות ראשי וסגן ראשון לעורכת חנה זמר.

==כמוציא לאור==
במקביל לעבודתו ב"דבר" סייע אהד זמורה בידי אביו בניהול הוצאת "מחברות לספרות". אהד טען כנגד אביו שלא די באהבת ספר ללא גבול אלא שמוציא לאור חייב להתבונן על הוצאה גם כעסק כלכלי שחייב להרוויח כסף. 

בשנת 1973 הצטרף לחבריו אשר ביתן ועודד מודן ויחד יצרו את הוצאת זמורה ביתן מודן. ההוצאה שינתה את פני ההוצאה לאור בארץ כיוון שהייתה הוצאה מסחרית שהוציאה לאור קטלוג רחב ביותר של ספרות מקורית ומתורגמת ופנתה לכל הקהלים. 

בשנת 1986, שלוש שנים לאחר מות אביו, הגשים אהד זמורה את חלום חייו של אביו ורכש את הוצאת דביר הוותיקה, מייסודו של חיים נחמן ביאליק. באותה שנה פרש אהד זמורה מ"דבר".

בשנת 1996 רכש זמורה את חלקו של אשר ביתן והעביר את ניהול ההוצאה המאוחדת לידי בנו, ערן. ב-1979 הוא נעתר לבקשת ידידו הבמאי אברהם הפנר והופיע בתפקיד קטן בסרטו -"פרשת וינשל".

==אחרית ימיו==
לאחר שהעביר אהד זמורה את ניהול ההוצאה לבנו המשיך לכהן כנשיא ההוצאה עד יום מותו. בנוסף לביקורים בהוצאה ועריכה מזדמנת של ספרים בהם היה מעוניין, הקים לו ולבניו ומשפחותיהם נחלה משותפת במושב ניר צבי.

בשנים האחרונות לחייו היה חולה בסרטן הלבלב ממנו נפטר.

אבירמה גולן הספידה אותו במילים:

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:מו"לים ישראלים
קטגוריה:סגל דבר
קטגוריה:ניר צבי: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1933
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2003
בעז בנאי

בעז בנאי (נולד ב-18 ביולי 1977) הוא זמר-יוצר ישראלי.

==ביוגרפיה==
בנאי הוא בן לדפנה וגברי בנאי, ואחיו של אורי בנאי מצד אביו. בצה"ל שירת בתקליטייה של גלי צה"ל. כמו כן ערך כתבות וקליפים בערוץ הספורט.

באמצע שנת 2007 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "תנופה", שזכה להצלחה יחסית ברדיו, ואחריו את "פריז בחורף". בינואר 2008 יצא אלבום הבכורה של בנאי, "אהבת איש הפח", בהפקת ערן ויץ ורפי פרסקי. לאחר צאת האלבום הוציא בנאי את הסינגל "כל השבוע מרגיש כמו שבת" שזכה להשמעות רבות ברדיו ולהצלחה במצעדי הפזמונים השונים. לאחר מכן הוציא את הסינגל "הופך למים". את רוב שירי האלבום כתב והלחין בנאי לבדו. בעיבודי השירים השתתפו אמנים רבים, ביניהם אביתר בנאי וגבע אלון.

בשנת 2010 הוציא בנאי את הסינגל "מרוב אהבה שותק", גרסת כיסוי לשירו של דודו יוסי בנאי, שהלחין מתי כספי, בהפקתם של דודו טסה וניר מימון. גרסתו של בעז בנאי זכתה להצלחה בתחנות הרדיו, והגיעה לראש מצעדי הפזמונים השונים.

בנובמבר 2013 יצא אלבומו השני של בנאי, "אין אף אחד בבית". נכללה בו גרסתו לשיר "מרוב אהבה", וכן השיר "יבש", שיצא כסינגל כבר באוקטובר 2012.

ב-19 בספטמבר 2017 הוגש נגדו כתב אישום בגין אלימות כלפי בת זוגו לשעבר. ב-13 במרץ 2019 הורשע בנאי במסגרת הסדר טיעון, לאחר שהודה במיוחס לו.

== אילן יוחסין ==

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:זמרים השרים בעברית
קטגוריה:זמרי רוק ישראלים
קטגוריה:זמרי פופ ישראלים
בעז בנאי
קטגוריה:מורשעים בתקיפה בישראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1977
קטרינה בסקוב

קטרינה בסקוב פרקן (בשוודית: Katarina Beskow (Beeskow) Froeken; 2 בפברואר 1867, סטוקהולם – 1939) הייתה שחמטאית שוודית וארבע פעמים מועמדת לאלופת העולם בשחמט לנשים.

באולימפיאדת השחמט 1927 הגיעה למקום השני, אחרי ורה מנצ'יק. באולימפיאדת השחמט 1930 הגיעה למקום הרביעי - לאותו מקום הגיעה גם באולימפיאדת השחמט 1931 ובאולימפיאדת השחמט 1937 הגיעה למקום ה-23.

בכל התחרויות הללו ניצחה, בהפרשים גדולים, ורה מנצ'יק.

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שחמטאים שוודים
קטגוריה:שחמטאיות
קטגוריה:ילידות 1867
קטגוריה:נפטרות ב-1939
המוזיאון להיסטוריה יהודית

המוזיאון להיסטוריה יהודית (בהולנדית: Joods Historisch Museum) הוא מוזיאון הממוקם באמסטרדם שבהולנד. המוזיאון מציג את ההיסטוריה של היהדות בהולנד בפרט וברחבי העולם בכלל.

בשנת 1989 זכה המוזיאון בפרס מועצת אירופה בשל אוספיו הייחודיים ואופן הצגתם, וכן בשל ייחוד המבנה בו הוא נמצא.

==היסטוריה ואוספים==
המוזיאון נפתח ב-24 בפברואר 1932 והיה ממוקם בוואח (בית השקילה) שבכיכר ניומארקט. בעקבות כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, נסגר המוזיאון ומרבית אוספיו אבדו. 

המוזיאון נפתח מחדש בשנת 1955. בשנת 1971 למוזיאון הועבר אוסף של ציורי שרלוטה סלומון, ציירת יהודייה-גרמניה שנספתה בשואה. בשנת 1987 עבר המוזיאון למבנה חדש בכיכר יונאס דניאל מיירפליין (Jonas Daniël Meijerplein), במבנה אשר שימש קודם למלחמת העולם השנייה כבית הכנסת הגדול של אמסטרדם. מבנה הנמצא בסמוך לבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.

אוספי המוזיאון כוללים כ-11,000 מוצגים בהם כלי קודש ויצירות אמנות. רק כ-5% מאוספי המוזיאון מוצגים בכל עת. במוזיאון שתי תצוגות קבועות, וכן תצוגות מתחלפות רבות. בקומה הראשונה של המבנה מוצגים חפצי קודש ומוסברים מנהגים ומסורות יהודיות. באולם בית הכנסת הגדול מוצגת ההיסטוריה של יהודי הולנד בין השנים 1600–1890. באולם בית הכנסת החדש (אשר נבנה אף הוא לפני מלחמת העולם השנייה), הצמוד לבית הכנסת הגדול, מוצגת תערוכה המתארת את ההיסטוריה של יהדות הולנד במהלך המאה ה-20. בין האוספים שברשות המוזיאון, אוסף ציוריו של האמן היהודי-הולנדי אדוארד פרנקפורט שהרבה לצייר את הווי חיי הדת היהודיים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 

קטגוריה:אמסטרדם: מוזיאונים
קטגוריה:מוזיאונים לתולדות עם ישראל
קטגוריה:אירופה: מוזיאונים בנושא יהדות
פאולה וולף-קלמר

פאולה וולף-קלמר (בגרמנית: Paula Wolf-Kalmar; 1 באפריל 1881, זאגרב – 29 בספטמבר 1931, וינה) הייתה שחמטאית אוסטרית, ושלוש פעמים מועמדת לאלופת העולם בשחמט לנשים. היא חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט .

וולף-קלמר נולדה בזגרב למשפחה יהודית. בעלה היה היינריך וולף, גם הוא שחמטאי חזק.

בשנת 1927 באליפות העולם בשחמט לנשים הגיעה וולף-קלמר למקום השלישי, אחרי ורה מנצ'יק וקטרינה בסקוב. באליפויות של שנת 1930 ו-1931 הגיעה למקום השני.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:שחמטאים אוסטרים
קטגוריה:שחמטאיות
קטגוריה:שחמטאים יהודים
קטגוריה:ילידות 1880
קטגוריה:נפטרות ב-1931
ארון החתולים

ארון החתולים (בהולנדית: KattenKabinet) הוא מוזיאון לאמנות באמסטרדם שבהולנד, שמוקדש ליצירות אמנות המתארות חתולים.

== היסטוריה ==
המוזיאון ממוקם לצד תעלת ההרנחראכט באזור המכונה ה"חאודן בוכט" (העיקול המוזהב). מבנה המוזיאון נבנה בשנת 1667 עבור האחים הסוחרים וילם ואן לון (Willem van Loon) ואדריאן ואן לון (Adriaen van Loon). בשנת 1837 שונה המבנה, וכניסת השירות של המבנה הפכה לכניסה הראשית שלו (בדומה לבתי תעלה רבים אחרים באמסטרדם). בשנת 1885 מכרה משפחת ואן לון את המבנה לסוחר פיטר ואן אייחן (Pieter van Eeghen), אשר שיפץ את המבנה. כמו כן במבנה התגורר ראש עיריית אמסטרדם יאן קלקון.

בשנת 1985 שוקם המבנה ובשנת 1990 נפתח המוזיאון על ידי בוב מייר (Bob Meijer), לזכר חתול המחמד שלו.

אוספי המוזיאון כוללים יצירות אמנות (ציורים ופסלים) בהן יצירות של האמנים פבלו פיקאסו, רמברנדט, אנרי טולוז-לוטרק.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אמסטרדם: מוזיאונים לאמנות
קטגוריה:חתולים באמנות
נמו (אמסטרדם)

הספינה אמסטרדם. בימין התמונה המוזיאון הימי של הולנד.]]
נמו (בהולנדית: NEMO) הוא מוזיאון מדע הממוקם באמסטרדם שבהולנד. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל רנצו פיאנו. המוזיאון ממוקם בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם והמוזיאון הימי של הולנד.

המוזיאון כולל תצוגות המבהירות את מהות ה-DNA, וכן תהליכים כימיים, ומעגלים חשמליים, ותצוגה אודות המוח ותהליכי זיכרון, וכן תצוגה בנושא החושים.

על גג המבנה ממוקמת קפיטריה וגן משחקים לילדים.

== קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אמסטרדם: מוזיאונים
קטגוריה:מוזיאונים למדע
קטגוריה:מבנים שתכנן רנצו פיאנו
המוזיאון הימי של הולנד

המוזיאון הימי של הולנד (בהולנדית: Nederlands Scheepvaartmuseum) הוא מוזיאון ימי הממוקם באמסטרדם שבהולנד, במבנה שהוקם בשנת 1656 ואשר שימש בעבר כמחסנים עבור הצי ההולנדי. המוזיאון, שהוקם ב-1916, עבר למבנה זה בשנת 1973.

== פעילות ==
המוזיאון מציג את ההיסטוריה הימית הן של הצי ההולנדי והן של הסחר הימי ההולנדי. מוצגי המוזיאון כוללים מפות ימיות, דגמי ספינות וכלי נשק, וכן דיוקנאות של אנשי צי הולנדיים. אוסף המפות כולל מפות ייחודיות של הקרטוגרף ההולנדי בן המאה ה-17 וילם בלאו ושל בנו יוהאן בלאו, וכן מוצג במוזיאון ספרו של מקסמיליאנוס טרנסילוואנוס, המתאר את מסעו של פרדיננד מגלן.

בסמוך למוזיאון ניצב שחזור שנבנה בין השנים 1985–1990 של האוניה אמסטרדם אשר הפליגה במאה ה-18 בין הולנד ואיי הודו המזרחית.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אמסטרדם: מוזיאונים
קטגוריה:מוזיאונים ימיים
אדית הולוואי

אדית הולוואי (באנגלית: Edith M. Holloway; 1868–1956) הייתה שחמטאית בריטית ופעמיים אלופת בריטניה בשחמט לנשים.

הולוואי ניצחה באליפות בריטניה הראשונה לנשים שנערכה בשנת 1919, זכתה מספר פעמים בפודיום באליפויות נוספות וזכתה בפעם השנייה בתואר בשנת 1936. [http://www.chessarch.com/excavations/0008_holloway/holloway.shtml] 

באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924), ייצגה את אנגליה ותוצאותיה +2 -9 =2. בין היתר ניצחה את פטר פוטמקין. זו הייתה הופעה ראשונה של אישה באולימפיאדת גברים.
באולימפיאדת השחמט 1927 חלקה מקום רביעי-חמישי, אחרי ורה מנצ'יק, קטרינה בסקוב ופאולה וולף-קלמר.
באליפות העולם בשחמט לנשים 1935 חלקה מקום שישי-שביעי (לצד רוזה הרמן)
באליפות העולם בשחמט לנשים 1937 חלקה מקום 10–16.

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שחמטאים שהשתתפו באולימפיאדת השחמט
קטגוריה:אלופות בריטניה לנשים בשחמט
קטגוריה:שחמטאים אנגלים
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1868
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-1956
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1956
לסלי סבה

לֵסְלִי סֶבָּה היה פרופסור למשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים וראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה.

==ביוגרפיה==
סבה היה בעל תואר ראשון מאוניברסיטת אוקספורד (1964), תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת לונדון, ובעל רישיון לעריכת דין באנגליה ובישראל. סיים דוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1976 והחל ללמד באותה שנה בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית, מאז שנת 2001 בדרגת פרופסור מן המניין. לימד כמרצה אורח באוניברסיטאות רבות בחו"ל, ובין היתר באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת קולומביה. שימש כיו"ר האגודה הישראלית לקרימינולוגיה. 

מחקריו עסקו בזכויות הקורבן, זכויות ילדים, תאוריות של ענישה, זכויות אדם, סוציולוגיה של המשפט ומשפט פלילי בינלאומי. בשנת 1977 זכה ספרו על דיני חנינה בפרס על שם פנחס רוזן. 

סבה היה ממייסדי האגודה לזכויות האזרח, וכיהן שנים רבות בהנהלתה.

התגורר בשכונת בקעה בירושלים.

נפטר ביולי 2022.

== קישורים חיצוניים ==
* [http://law.huji.ac.il/people/%D7%9C%D7%A1%D7%9C%D7%99-%D7%A1%D7%91%D7%94 לסלי סבה] באתר הפקולטה למשפטים
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת לונדון 
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אוקספורד 
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:קרימינולוגים ישראלים
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:פעילי האגודה לזכויות האזרח
קטגוריה:ישראלים שנולדו במאה ה-20
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2022
קטגוריה:בקעה: אישים
מוזיקת צבעי צליל

מוזיקת צבעי צליל או מוזיקת גוני צליל (בגרמנית: Klangfarbenmusik) היא רעיון מוזיקלי המוצג ביצירותיהם של מלחינים שונים במוזיקה של המאה ה-20.

==מהות הרעיון ומימושו==

העיקרון המגדיר את רעיון מוזיקת צבעי צליל הוא השימוש בגוני צליל במטרה להעמיד צורה מוזיקלית, תחת השימוש המסורתי בגבהי צליל ובשילוביהם. המונח "צורה" במשמעותו כאן כולל לא רק פרקים שלמים, אלא גם פראזות, משפטים מוזיקליים וכיוצא בזה. באמצעות שימוש מכוון בגווני הצליל ובשילוביהם, ניתן ליצור סכימות ותבניות שבעזרתן תיווצר צורה. 

אחד המלחינים החלוצים של רעיון זה היה ארנולד שנברג, מחשובי המלחינים והתאורטיקנים של תקופתו. במאמריו הפליג שנברג, וטען כי גובה הצליל עצמו הוא סוג של גוון, וכי יש להתייחס לכך בהתאם. בדמיונו תיאר שנברג אידיליה שבה יאזינו בני האדם למלודיית צבעי צליל (Klangfarbenmelodie). פרט לניסוחו של הרעיון, אשר נודע עוד קודם לכן, הביא שנברג רעיון זה לכדי ביצוע ממשי, גם אם ראשוני מאוד ועדיין לא בשל. את ראשית הרעיון ניתן לשמוע בקטע השלישי מתוך חמישה קטעים לתזמורת, אופ. 16. קטע זה נקרא בפשטות "צבעים" (Farben). הפרטיטורה של פרק זה גדולה במיוחד, וכוללת כלי נגינה שונים ומרובים, וכן מפריד את ההכפלות של כלי התזמורת, כך שבפועל ישנם תפקידים עצמאיים רבים יותר. בפרק זה משתמש שנברג בשילובים של כלי נגינה בתזמורת, ויוצר תבניות צבעוניות לאורך הפרק כולו, על בסיס אקורד 6-צלילי החוזר בפיגורציות שונות. שנברג כותב למנצח כי עליו להורות לנגנים לנגן את תפקידים בדיוק המרבי, ולגרום לכך שכניסותיהם של כלי הנגינה לא תובחנה, אלא תהיינה חלקות ככל האפשר, וכן כי יש ליצור מעברים נקיים וחלקים בין הגוונים השונים.

מלחין חשוב נוסף בתחום זה היה אנטון וברן, אשר גם ביצירותיו בא לידי ביטוי רעיון זה. בקטעים התזמורתיים שלו לתזמורת קאמרית הוא אכן מיישם את רעיונו של שנברג בנוגע לכך שגובה הצליל הוא בעצם חלק מן הגוון, וכותב בהתאם לכך. וברן כתב גם תזמור ייחודי לריצ'רקר מתוך "המנחה המוזיקלית" מאת יוהאן סבסטיאן באך, בהתבססו על הרעיון הזה. רעיון זה הוסיף להיות בעל השפעה, מלחינים נוספים עשו בו שימוש, והוא זכה להיות אבן דרך בכל הקשור למוזיקה אלקטרונית.

==התפתחות הגדרת הצליל במוזיקה המערבית==

במוזיקה המערבית האמנותית חשיבות גוון הצליל נמצאת במגמת עלייה במאות השנים האחרונות. בתחילה, היה קולו של האדם לבדו. במוזיקה של המאה ה-13 נוספו למודלים הכנסייתיים כלי נגינה שהעשירו את הצליל (במרבית היצירות הכליות עד הבארוק הכלי המנגן הוא על פי הבנתו של הנגן). בבארוק יש כבר הגדרות די מדויקות לכלי המנגן, אך היה נהוג להחליף בין הכלים, אם היה הדבר אפשרי. במאה ה-19 המוזיקה כבר איננה "חופשית" בכל האמור לכלי המבצע, וברוב המקרים יש משמעות וחשיבות לכלי המקורי שלו נכתבה היצירה, גם מעבר למגבלות טכניות כאלו ואחרות. לקראת המאה ה-20 ובמאה ה-20 עצמה, החשיבות הראשונית של כלי הנגינה, כמו גם הצבע שהוא יוצר וגונו, אינם ניתנים לערעור.

==לקריאה נוספת== 
<div style="direction: ltr;">
*H. H. Stockenschmidt, Music of the 20th. Century 
</div>

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טכניקות מוזיקליות
ניבתניים

איור של [[גומפוטריה.]]
ניבתניים (שם מדעי: Odobenidae) היא משפחת יונקים ימיים מסדרת הטורפים ותת-סדרה דמויי-כלב. בני משפחה זו נכחדו כולם למעט מין אחד - ניבתן (Odobenus rosmarus), אשר חי במימי האזור הארקטי ומצוי בסכנה בטבע.

בני המשפחה התפתחו באמצע תקופת המיוקן באזור אמריקה הצפונית ואסיה שלחוף האוקיינוס השקט. רבים מבני המשפחה היו ענקיים מאוד, לעיתים שקלו מעל טונה, ורבים מהם היו חטים גדולים ומאיימים. הניבתן ניזון בעזרת חטיו מצדפות ועוד רכיכות מתחת למים, שאותן הוא פותח בעזרת החטים. בעתות רעב הוא תוקף בעלי חיים גדולים יותר, כולל כלבי ים קטנים. בנוסף החטים עוזרים לו להילחם עם יריביו.

הניבתניים קרובים לאוטריים יותר מלכלבי הים. לשתי המשפחות יש רגליים אחוריות מכופפות מעט קדימה ואוזניים חיצוניות. הבדלים אלה עוזרים להם לנוע על היבשה במהירות גבוהה משל כלבי הים. עם זאת בדומה לכלבי הים, ובייחוד לפיל הים, הם בעלי שכבת שומן עבה מאוד מתחת לעורם.

==מיון==
*סוג Archaeodobenus - נכחד
*סוג Prototaria - נכחד
*סוג Proneotherium - נכחד
*סוג Nanodobenus - נכחד
*סוג Neotherium - נכחד
*סוג Imagotaria - נכחד
*סוג Kamtschatarctos - נכחד
*סוג Pelagiarctos - נכחד
*סוג פונטוליס (Pontolis) - נכחד
*סוג Pseudotaria - נכחד
*סוג Titanotaria - נכחד
*קבוצה Neodobenia
**סוג גומפוטריה (Gomphotaria) - נכחד
**תת-משפחה Dusignathinae
***סוג Dusignathus - נכחד
**תת-משפחה Odobeninae
***סוג Aivukus - נכחד
***סוג Ontocetus - נכחד
***סוג Pliopedia - נכחד
***סוג Protodobenus - נכחד
***סוג Valenictus - נכחד
***סוג ומין יחיד ניבתן (Odobenus)

== קישורים חיצוניים ==

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1880
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ג'ואל אסף אלן
קטגוריה:טורפים ימיים
דרך היונגאס

דרך צפון היונגאס (בספרדית: Camino a los Yungas) או דרך המוות (Camino de la Muerte) היא דרך באורך 61–69 קילומטר המקשרת בין לה פאס לקורויקו, 56 ק"מ צפונית ללה פאס במחוז יונגאס בבוליביה. הדרך ידועה כמסוכנת ביותר והוכרזה ב-1995 כ"דרך המסוכנת ביותר בעולם". לפי הערכה נהרגים בה 200–300 מטיילים מדי שנה. בדרך זו גם נהרגו 13 ישראלים. לצד הדרך נמצאים צלבים ומצבות רבים המסמנים את מקום נפילתם של כלי רכב ורוכביהם.

דרך דרום היונגאס (דרך צ'ולומאני) המחברת את לה פאס וצ'ולומאני, 64 ק"מ מזרחית ללה פאס, נחשבת למסוכנת כמעט באותה מידה.

==תיאור==
כלי רכב עוברים בדרך הצרה והתלולה
הדרך נסללה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 בזמן מלחמת הצ'אקו על ידי שבויים פרגוואים. זוהי אחת הדרכים היחידות המחברות את אזור יער האמזונאס של צפון בוליביה ללה פאס. ביציאה מ"לה פאס" הדרך עולה תחילה עד לגובה של 4,650 מטר ולאחר מכן יורדת עד לגובה של 1,200 מטר. הדרך משתנה במהירות מרמה גבוהה וקרירה ליער גשם, ועוברת במקביל לצוקים ומדרונות תלולים.

בגלל הירידות הקיצוניות של לפחות 600 מטר, לעיתים ברוחב מסלול אחד (רוב הדרך לא רחבה יותר מ-3.2 מטר), ובשל מחסור במעקות בטיחות, הדרך מסוכנת ביותר. בנוסף, גשם וערפל עלולים להקשות על הראיה, להפוך את הדרך לבוצית ולגרום לנפילת סלעים מהגבעות בצד הדרך.

אחד מחוקי התנועה המקומיים קובע כי הנוסע במורד הדרך חייב לתת זכות קדימה לבאים מלמטה וחייב להצמד לצד הדרך החיצוני כדי לתת לבא מולו לעבור. חוק זה מחייב כלי רכב מהירים לנסוע לאט ובכך מאפשר מפגשי מכוניות בטוחים יותר. בנוסף רכבים נוסעים בשמאל, בניגוד ליתר בוליביה, דבר המאפשר לנהגים זווית ראייה טובה יותר על הגלגל החיצוני.

==אופני הרים==
רוכב אופניים בדרך המוות
הסכנה שבדרך הפכה אותה ליעד תיירותי פופולרי מאז שנות ה-90, ומשכה אליה מעל 25,000 איש. רוכבי הרים הפכו יעד זה לאתר דאון היל מועדף, מכיוון שזוהי דרך של כ-64 ק"מ בירידה מתמשכת. כיום ישנם מספר סוכנויות המספקות מידע, ציוד, תחבורה והדרכה לדרך זו. עם זאת, הדרך נשארה מסוכנת, ולפחות 13 רוכבים נהרגו בה מאז 1998.

==דרך חלופית==
בסוף 2006 לאחר 20 שנות עבודה, נפתחה דרך חדשה בין לה פאס לקורויקו. דרך זו כוללת תשתית מודרנית של גשרים, תעלות ניקוז, מספר נתיבים, אספלט, מעקות בטיחות ואמצעים נוספים ההופכים דרך זאת לבטוחה מהדרך המקורית. בעקבות זאת תנועת המכוניות בדרך היונגאס פחתה, אך גדל מספר הרוכבים הנוסעים במורד המסלול.

==קישורים חיצוניים==

* על [http://www.lametayel.com/archive/article.asp?id=37&postid=&dest_id=&dest_type= דרך המוות] באתר למטייל
* 
* 
* [https://horror-world.co.il/road-of-death/ דרך המוות בבוליביה מציעה גבהים חדשים של פחד] - מאתר עולם האימה
* 
* [https://www.bbc.com/travel/article/20220502-the-worlds-most-dangerous-road The world's most dangerous road] - מאתר ה-BBC

==הערות שוליים==

קטגוריה:דרכים וכבישים
קטגוריה:בוליביה: גאוגרפיה
צו אלוף

חוברת מנשרים, צווים ומינויים
צו אלוף הוא אחד מאלה: 
* צו מתוקף תקנות ההגנה (שעת חירום), 1945, שבחוק הישראלי, 
* דבר חקיקה ("תחיקת ביטחון") הניתן על ידי מפקד כוחות צה"ל באזור הנתון בתפיסה לוחמתית מתוקף סמכותו כגורם העומד בראש המערכת השלטונית באזור לפי כללי המשפט הבינלאומי. 

על-פי תקנות ההגנה רשאי להורות על הצו שר הביטחון, הרמטכ"ל, מפקד צבאי או ממונה על המחוז (סעיף 6). בדרך כלל הצו ניתן על ידי אלוף פיקוד. מטרת הצו, לפי לשון התקנות, היא הבטחת שלומו של הציבור, הגנתה של ישראל, קיומו של הסדר הציבורי או דיכוי של התקוממות, מרד או מהומה. הצו יינתן לתכליות הבאות:
#הגבלת תנועתם של אנשים וסגירת אזור.
#איסור החזקה של חפצים מסוימים.
#הגבלת עיסוק או העברת מידע בין אנשים.

לעומת זאת, "צו אלוף" הניתן באזור הנתון תחת תפיסה לוחמתית (על ידי מפקד פיקוד מרכז ביחס לאזור יהודה ושומרון, וכן, בתקופת השליטה של צה"ל ברצועת עזה, על ידי מפקד פיקוד דרום ביחס לרצועת עזה) אינו מוגבל לנושאים הללו. צו כזה ניתן מכוח סמכות הנתונה למפקד כוחות צה"ל באזור כרשות המחוקקת העליונה של האזור, ומעמדו כלפי האזור דומה למעמד של חוקי הכנסת ביחס לשטח מדינת ישראל. עם זאת, סמכות החקיקה של המפקד כפופה לכללי המשפט הבינלאומי, וכן, לאור מעמדו של המפקד כקצין בצה"ל, "צווי האלוף" חייבים לעלות בקנה אחד עם נורמות המשפט המנהלי הישראלי. "צווי האלוף" באזור יהודה ושומרון, לצד דברי "תחיקת ביטחון" נוספים, מתפרסמים בקובץ המנשרים, הצווים והמינויים (קמצ"ם).

באמצעות "צווי האלוף" מוחלים בפועל חלק מחוקי מדינת ישראל על אזרחי ישראל המתגוררים באזור הנתון תחת תפיסה לוחמתית. הדבר נעשה על ידי הוצאת צו אלוף המעתיק סעיפים בחוק הישראלי.

==דוגמאות==
* במרץ 2005, במסגרת ההתנתקות, הוצא צו אלוף פיקוד דרום האוסר העתקת מגורים לרצועת עזה.
* ב-13 ביולי 2005 נכנס לתוקפו צו אלוף המטיל סגר על גוש קטיף ומונע אליו כניסה של אזרחים ישראליים שאינם תושביו הקבועים.
* ב-30 באפריל 2007, בית משפט השלום בירושלים הרשיע את מרדכי ואנונו ב-15 הפרות צו אלוף פיקוד המרכז.
* ב-9 בספטמבר 2013, הוצא צו אלוף בדבר עבודת נשים ביהודה ושומרון, על מנת להשוות זכויות הנשים הישראליות שם לזכויות הקיימות במדינת ישראל.
* ברמת הגולן, בה קיים מחסור בשטחי אימונים לצבא, רשאי אלוף פיקוד הצפון, בתנאים מסוימים, להפוך זמנית שטחי מרעה לשטחי אש עבור אימונים ותרגילים.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ישראל: חירום
קטגוריה:ישראל: צבא וביטחון
קטגוריה:ישראל: חקיקת משנה
קטגוריה:יהודה ושומרון: חוק ומשפט
צומת מלאכי

המזנון הישן בצומת מלאכי (קסטינה) 
צומת מלאכי (ידוע גם בשם צומת קסטינה<ref></ref>) הוא צומת מרכזי במישור חוף יהודה, בין כביש 40 וכביש 3 בסמוך לעיר קריית מלאכי.

מצומת מלאכי ועד צומת ראם (צומת מסמיה), כשלושה קילומטר מצפון לצומת, מאוחדים מסלולם של כביש 3 וכביש 40. בצומת מלאכי מתפצל הכביש לשניים: כביש 40 מוליך דרומה לקריית גת ולבאר שבע, וכביש 3 מוליך מערבה לאשקלון.

קטע הדרך של כביש 40 היוצא דרומה מהצומת נסלל בין 1949 ל-1951 על ידי סולל בונה, כחלק מבניית כביש חדש לבאר שבע. 

השם "קסטינה" מקורו בשם הכפר הערבי - קסטינה, ששכן מדרום לקריית מלאכי עד למלחמת העצמאות.

בצומת מסוף תחבורה ציבורית הנקרא מסוף קסטינה.

בעתיד ייבנה מכביש זה מחלף במוקם הצומת הקיימת

בסמוך לצומת מלאכי, יש מרכז מסחרי ענק ופתוח מקבוצת מרכזי ביג.

==הערות שוליים==

מלאכי, צומת
קטגוריה:קריית מלאכי: תחבורה
מלאכי
קלוד, דוכס גיז

קלוד, דוכס גיז (בצרפתית: Claude de Lorraine, duc de Guise; 20 באוקטובר 1496 – 12 באפריל 1550), היה איש צבא צרפתי ומייסד בית גיז.

==ביוגרפיה==
קלוד נולד ב-20 באוקטובר 1496 בטירה המשפחתית בקונדה-סור-מוזל שבחבל לורן כבנו הצעיר של רנה השני, דוכס לורן, וקיבל את חינוכו בחצר המלכות של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. בגיל שבע עשרה שנה הפך לבן בריתו של בית המלכות הצרפתי כאשר נישא לאנטואנט דה בורבון, בתו של פרנסואה, רוזן ונדום (9 ביוני 1513).

הוא הצטיין בקרב מארינייאנו בצפון איטליה (13 - 14 בספטמבר 1515) שבו נפצע קשה. ב-1521 לחם נגד הספרדים באזור ארץ הבסקים שבגבול צרפת וספרד. ב-1523, אחרי שהביס את צבא האימפריה הרומית הקדושה בנפשאטו (כיום בחבל לורן), התמנה למושל שמפאן ובורגון. ב-1525 השמיד את צבא האיכרים של האנבפטיסטים בצפון מזרח צרפת. ב-1528, אחרי שפרנסואה הראשון חזר משביו במדריד, התמנה לדוכס גיז (על שם העיר גיז שבחבל פיקרדיה).

קלוד, דוכס גיז מילא שליחויות דיפלומטיות רבות, וליווה את המלך במסעותיו ובמלחמותיו. במרוצת הזמן רכש לעצמו הון רב ואחוזות גדולות כתוצאה ממתנותיו של פרנסואה הראשון. ב-1539 נפל המלך למשכב וקלוד, דוכס גיז בהשפעת אחיו קרדינל לורן, תמך ביורש העצר אנרי (לימים אנרי השני, מלך צרפת) ובמאהבתו דיאן דה פואטייה. כתוצאה, המלך חשד בו והתרחק ממנו.

הוא הקים בעיר ז'ואנוויל (בצפון חבל בורגון) ארמון מפואר כדי שישמש לו לפרישה. הוא הושפע מן האדריכלים של הרנסאנס האיטלקי, ופיאר את חזית ארמונו בפסלים. בדומה לפרנסואה הראשון, הזמין מספר רב של אמנים איטלקיים לצרפת. תמך במשוררים ובסופרים, והמשורר קלמאן מארו חיבר לכבודו שיר תהילה.

לאחר מות פרנסואה הראשון בשנת 1547, בנו המלך אנרי השני התעלם כליל מקלוד, דוכס גיז והעדיף על פניו את בניו פרנסואה, דוכס גיז ושארל, קרדינל לורן.

ב-12 באפריל 1550 מת קלוד, דוכס גיז בארמונו בז'ואנוויל, ונקבר ברוב פאר והדר.

==משפחתו==
ב-9 ביוני 1513 התחתן קלוד עם אנטואנט דה בורבון, בתם של פרנסואה, רוזן ונדום ומארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
* מארי דה גיז (1515–1560) נישאה לג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד
* פרנסואה, דוכס גיז (1519–1563)
* לואיז דה גיז (1520–1542)
* רנה דה גיז (1522–1602)
* שארל, קרדינל לורן (1524–1574)
* קלוד, דוכס אומאל (1526–1573)
* לואי הראשון, קרדינל גיז (1527–1578)
* פיליפ דה גיז (1529)
* פייר דה גיז (1530)
* אנטואנט דה גיז (1531–1561)
* פרנסואה דה גיז (1534–1563)
* רנה, מרקיז אלבף (1536–1566)

==אילן יוחסין==

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:דוכסי גיז
קטגוריה:אנשי צבא צרפתים
קטגוריה:צרפתים במאה ה-15
קטגוריה:צרפתים במאה ה-16
קטגוריה:ילידי 1496
קטגוריה:נפטרים ב-1550
וודי שו

וודי הרמן שוֹ השני (באנגלית: Woody Herman Shaw II; 24 בדצמבר 1944 – 10 במאי 1989) היה חצוצרן ומלחין ג'אז אמריקאי.

==חייו==
שו גדל בניוארק שבניו ג'רזי והחל את לימודי המוזיקה שלו בגיל 11. בתחילת הקריירה שלו שו הושפע מהחצוצרנים דיזי גילספי, קליפורד בראון, לי מורגן, פאטס נבארו, פרדי האברד ובוקר ליטל. כמו כן נגני הסקסופון ג'ון קולטריין ואריק דולפי, עמו הוא גם ניגן והקליט בראשית שנות השישים, השפיעו בצורה משמעותית על פיתוח סגנונו הייחודי. 

בשנות השישים הוא ניגן עם שליחי הג'אז של ארט בלייקי בתקופה שנחשבת לאחת התקופות הטובות בתוך שנות היובש של ההרכב. כמו כן הוא היה החצוצרן בהרכב של מקס רואץ' ושל הוראס סילבר. במתקופה זו ניגן באלבומים של אנדרו היל, ג'קי מקלין, מק'קוי טיינר, צ'יק קוריאה ואחרים.

בראשית שנות השבעים הוא החל לנגן כמוביל בעצמו. הייתה זו תקופה חלשה עבור הג'אז ובעוד נגנים רבים החלו לעסוק בפיוז'ן שו המשיך בהארד בופ ולאחר מכן בפוסט-בופ. בעשור הזה, לאחר שעבר להקליט עבור קולומביה זכה להכרה, אך מבחינה מסחרית מעולם לא הצליח באופן משמעותי. אלבומו "United" מ-1974 היה מועמד לשני פרסי גראמי וזכה לתואר אלבום השנה בסקר הקוראים של העיתון דאון ביט. באותו סקר הגיע שו למקום הראשון ברשימת החצוצרנים הטובים ביותר ולמקום הרביעי ברשימת מוזיקאי הג'אז הטובים ביותר. 

במהלך שנות השמונים המשיך להוביל הרכבים בהצלחה נכבדת, וכן עבד בכמה פרויקטים משמעותיים עם הסקסופוניסטים דקסטר גורדון וקני גראנט, וכן עם החצוצרן פרדי האברד.

ב-27 בפברואר 1989 שו נפגע בתאונה בתחנת רכבת תחתית בברוקלין לאחר שנפל במורד גרם מדרגות עד לפסים. הגורמים לתאונה נותרו לא ידועים, ידוע רק שלשו היו בעיות ראייה קשות, וכן שככל הנראה במשך שנים רבות הוא סבל מבעיות בריאותיות הקשורות בשימוש בסמים. 

ב-10 במאי באותה השנה נפטר שו מאי-ספיקת כליות.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אמני קולומביה רקורדס
קטגוריה:חצוצרנים אמריקאים
קטגוריה:נגני ג'אז: חצוצרנים
קטגוריה:נגני בי בופ
קטגוריה:שליחי הג'אז
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1944
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1989
טריו מיתרים אראטו

טריו מיתרים אראטו כולל את נטשה שר (כינור), יעל פטיש קומפורטי (ויולה) וצבי אורליאנסקי (צ'לו). הטריו הוקם בשנת 2004 על ידי מוזיקאים צעירים, שבחרו בהרכב של שלישיית מיתרים, על מנת להציג רפרטואר קלאסי לצד מוזיקה ישראלית ומוזיקה בת זמננו.

הטריו נחל הצלחה בהופעותיו בסדרות הקאמריות החשובות בישראל, בהן: הסדרה למוזיקה קאמרית בקונסרבטוריון שטריקר, הסדרה הקאמרית בעין-הוד, המרכז למוזיקה ירושלים, תיאטרון רמת-גן, בחוג למוזיקה קאמרית-חיפה, במוזיאון תל אביב, במסגרת קונצרט אתנחתא בתיאטרון ירושלים.

הטריו משתתף באופן קבוע בפסטיבלי מוזיקה קאמרית כדוגמת פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון ופסטיבל פליציה בלומנטל בתל אביב.

הופיע כהרכב סולני בליווי הקאמרטה הישראלית ירושלים ומרבה לחבור עם אמנים ומוזיקאים אחרים, לביצוע יצירות קאמריות הדורשות הרכב גדול יותר.

חברי הטריו הם בוגרי האקדמיה למוזיקה ובתי ספר גבוהים למוזיקה בחוץ לארץ. לכולם ניסיון עשיר בנגינת מוזיקה קאמרית ותזמורתית, בפסטיבלים בישראל, ברחבי אירופה ובארצות הברית.

==חברי ההרכב==
נטשה שר היא כנרת ילידת ברית המועצות. עלתה לישראל בשנת 1990 ולמדה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים אצל הפרופסורים מאיה גליזרובה ויורי גנדלסמן. היא נגנית מובילה בקאמרטה הישראלית ירושלים והופיעה כסולנית עם תזמורות בישראל ועם הרכבים קאמריים בקונצרטים ובפסטיבלים, בישראל ובחו"ל. בין השאר ניגנה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים והתזמורת הקאמרית הישראלית. מחוץ לישראל הופיעה בלונדון, פריז, פרנקפורט, מילאנו ויפן. 

יעל פטיש היא ויולנית. היא למדה באקדמיה למוזיקה בירושלים אצל גד לברטוב ולילך לבנון והמשיכה בבית הספר הגבוה למוזיקה על שם האנס אייזלר בברלין, אצל טבאה צימרמן ואנדרה דרצינס. זכתה במלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל והשתתפה בפסטיבלי מוזיקה קאמרית ובאירועים תזמורתיים שונים באירופה. היא נגנית מובילה באנסמבל סולני תל אביב ואנסמבל אנטיק, ומשמשת כנגנית מחליפה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בקאמרטה הישראלית ירושלים, בתזמורת הבארוק ירושלים, באנסמבל המאה ה-21 וברביעייה הישראלית העכשווית. 

צבי אורליאנסקי הוא צ'לן, שסיים בהצטיינות את האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב ולמד בקונסרבטוריון ניו אינגלנד בבוסטון. בין מוריו היו עוזי ויזל, הלל צרי ולורנס לסר וכן השתלם בין השאר אצל ברנרד גרינהאוס משלישיית בוזאר ואצל דייוויד סויר מרביעיית גוארנרי. זכה בפרסים בתחרות פרס קלרמונט ובמלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל וקונסרבטוריון ניו אינגלנד בבוסטון. הוא הופיע עם תזמורות שונות בארץ, בין השאר התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והתזמורת הסימפונית חיפה, בפסטיבלים שונים באירופה וברסיטלים בישראל, אירופה, אוסטרליה וארצות הברית. הוא צ'לן ראשי בתזמורת חיפה.

קטגוריה:הרכבים קאמריים ישראליים
קטגוריה:שלישיות מוזיקליות ישראליות