פרשיות שוחד לוקהיד מטוסים

מטוס לוקהיד F-104G Starfighter במיתוג לופטוואפה

שמה של לוקהיד מטוסים נקשר במספר פרשיות שחיתות שהתרחשו בין השנים 1950 - 1970.

פרשיות אלה התרחשו 25 שנה לפני המיזוג בין החברות לוקהיד קורפוריישן (בעבר "לוקהיד מטוסים") ומרטין מריאטה לשם הקמתה של חברה חדשה, המוכרת כיום כחברת "לוקהיד מרטין".

בתחילת 1976, בתום חקירה שנמשכה כשנה, קבעה ועדת משנה של הסנאט בראשות הסנטור פרנק צרץ' (Frank Church) כי בכירים בלוקהיד קורפוריישן שילמו 22 מיליון דולר שוחד לפקידים ובכירים זרים של מדינות ידידותיות, במטרה לשריין חוזים למכירת מטוסי F-104 סטארפייטר, וזאת במהלך משא ומתן של מה שכונה אז "עסקת המאה".

הפרשיות עוררו הדים במערב גרמניה, הולנד, איטליה ויפן וכמעט מוטטו את התאגיד שהיה בקשיים עקב כישלונו של מטוס ה-L-1011. בעקבות חשיפתן התפטר יו"ר החברה יוטון מתפקידו, ובארצות הברית נחקק חוק האוסר על אנשי עסקים וישויות אמריקאיות לשחד פקידים ופוליטיקאים זרים (Foreign Corrupt Practices Act).

==הדי הפרשיות במדינות השונות==
===מערב גרמניה===
שר ההגנה הגרמני [[פרנץ יוזף שטראוס, 1982]]
ארנסט האוזר, לוביסט של לוקהיד מטוסים לשעבר, העיד בפני חוקרי הסנאט כי שר ההגנה הגרמני פרנץ יוזף שטראוס ומפלגתו קיבלו בשנת 1961 לפחות 10 מיליון דולר עבור רכישת 900 מטוסי F-104 סטארפייטר. המפלגה והעומד בראשה הכחישו את הטענות נגדם ושטראוס עצמו אף תבע את ארנסט על הוצאת דיבה. כיוון שלא ניתן היה לאמת את הטענות, הנושא ירד מסדר היום הציבורי לזמן מה, אך צף ועלה שוב בשלב הסופי של הבחירות לבונדסטאג בספטמבר 1976, עת נשאלו שאלות אודות מיקומם של "מסמכי לוקהיד" במשרד ההגנה הגרמני.

מקורות אנונימיים הפיצו בזמנו לתקשורת כמה מסמכים, ייתכן שמזויפים, מהם עולה כי לוקהיד הזמינה את חבר הבונדסטאג הגרמני ומועצת הביטחון מנפרד וורנר (Manfred Wörner) לבקר במפעלי המטוסים של החברה בארצות הברית ואף מימנה את הוצאות נסיעתו במלואם.

במהלך החקירה שנערכה בגרמניה התברר כי רוב המסמכים הקשורים לרכישת ה-F-104 סטארפייטר נהרסו בשנת 1962 ומיקומם של המסמכים נדון שוב בפגישות ועדת החקירה של הבונדסטאג שנערכו בין ינואר 1978 למאי 1979. בחקירה שהתנהלה בארצות הברית הסתבר כי נסיעתו של וורנר שמומנה על ידי הבונדסטאג הגרמני, הייתה קשורה לטיסת מבחן של מטוס לוקהיד S-3 ויקינג (Lockheed S-3 Viking) ורק חלק מהוצאות הנסיעה של מזכירתו וטיסתו של וורנר מארצות הברית לגרמניה מומנו על ידי לוקהיד:

===איטליה===
בפרק האיטלקי של הפרשיות שוחדו פוליטיקאים דמוקרטים-נוצריים כדי שיתמכו בתוכניות חיל-האוויר האיטלקי לרכוש את מטוסי התובלה C-130 הרקולס של לוקהיד מטוסים. המגזין הפוליטי "לה-אספרסו" (L'Espresso) תמך בחשדות, שיוחסו בעיקר לשרי ממשלת איטליה לואיג'י גואי (Luigi Gui) ומאריו טאנאסי (Mario Tanassi), ראש ממשלת איטליה, מריאנו רומור, ובמיוחד לנשיא, ג'ובאני לאונה, שעקב כך נאלץ להתפטר מתפקידו ביוני 1978.

===יפן===
מטוס L-1011 של חברת [[אול ניפון איירווייז בנמל התעופה אוסאקה, 1992]]

ביפן היו מעורבים בפרשה חברת מארובני (Marubeni), אנשי מפתח בחוגים הפוליטיים והעסקיים של יפן, בכללם: שר האוצר אייסאקו סאטו (Eisaku Sato) ומנהל ה-JASDF (חיל האוויר היפני) מינורו גנדה (Minoru Genda), ואנשי העולם התחתון. בשנת 1957, ביקש חיל האוויר היפני (Japanese Air Self-Defense Force) לרכוש מטוס מדגם Grumman F-11 Super Tiger כדי להחליף את ה-F-86 Sabre ששימש אז את החיל. בדיעבד, כתוצאה משתדלנות מסיבית של לוקהיד מטוסים ובכירים במפלגה הדמוקרטית ליברלית של יפן (LDP) נרכש במקומו ה-F-104 סטארפייטר.
מאוחר יותר שכרה לוקהיד מטוסים את שירותיו של איש העולם התחתון הלאומני יושיו קודאמה (Yoshio Kodama) כיועץ במטרה להשפיע על חברות תעופה יפניות, כמו חברת התעופה (ANA (All Nippon Airways, לרכוש מטוסי Tristar L-1011 במקום מטוסי DC-10 של מקדונל דאגלס (McDonnell Douglas).
ב-6 בפברואר 1976, סגן יושב ראש לוקהיד מטוסים העיד בפני ועדת המשנה של הסנאט כי לוקהיד שילמה כ-3 מיליון דולר שוחד למשרד ראש הממשלה היפני קאקואיי טנאקה (Kakuei Tanaka) כדי שיסייע בעניין.
טנאקה נעצר ביולי 1976 ושוחרר כעבור חודש בערבות של 200 מיליון ין (כ-690,000 דולר). ב-12 באוקטובר 1983 הרשיע בית המשפט בטוקיו את טנאקה בהפרת חוקי הפיקוח על מטבע חוץ, אך לא בקבלת שוחד. טנאקה נידון לארבע שנות מאסר, אך נותר חופשי במשך כל תקופת הערעור עד שנפטר משבץ מוחי בשנת 1984.

על מנת לזכות בחוזה של חברת ANA שילמה לוקהיד לחברה 2.4 מיליארד ין יפני, מתוכם 500 מיליון ין לראש הממשלה היפני, 160 מיליון ין לבכירים בחברת ANA, ו-1.7 מיליארד ליושיו קודאמה.
ב-30 באוקטובר 1972 הודיעה חברת ANA על החלטתה לרכוש 21 מטוסי לוקהיד L-1011 טריסטאר במחיר של כ-5 מיליון דולר למטוס, וזאת למרות שקודם לכן הודיעה על כוונתה לרכוש מטוסי DC-10.

במרץ 1976, כאות מחאה על השערורייה, ביצע השחקן מיצויאסו מאנו (Mitsuyasu Maeno) פיגוע התאבדות והתרסק עם מטוס קל אל תוך ביתו של קודאמה בטוקיו.

===הולנד===
יוליאנה חוזרים מאיטליה עקב ההתפתחויות בפרשיית לוקהיד מטוסים. במושב האחורי יוליאנה עם הכלב שלה סארא. הולנד, 26 באוגוסט 1976.]]

הנסיך ברנארד (Prince Bernhard) קיבל מלוקהיד 1,100,000 דולר במטרה לקדם את זכייתה במכרז ולהבטיח כי יבחר במטוס לוקהיד F-104 סטארפייטר על פני המיראז' 5 (Mirage 5). הנסיך, שכיהן ביותר מ-300 מועצות מנהלים וועדות של תאגידים ברחבי העולם, זכה בהולנד לשבחים על מאמציו לקדם את רווחתה הכלכלית של המדינה.

ראש הממשלה דאז, ג'ופ דן אוייל (Joop den Uyl), הורה לחקור את הפרשה, אך הנסיך הכחיש את הטענות וסירב לענות לשאלות העיתונאים, באומרו: "אני מעל לדברים כאלה."

תוצאות החקירה הובילו למשבר חוקתי במהלכו איימה המלכה יוליאנה להתפטר אם הנסיך ברנארד יועמד לדין. ברנארד אמנם ניצל אך נאלץ להתפטר ממספר תפקידים ציבוריים ונאסר עליו ללבוש שוב את מדיו הצבאיים. ב-1 בדצמבר 2004, לאחר מותו, פורסמו ראיונות בהם הודה הנסיך בהאשמות ואמר: 

===ערב הסעודית===
בין השנים 1970–1975, לוקהיד שילמה לסוחר הנשק הסעודי עדנאן חשוגי סכום של 106 מיליון דולר בעמלות ששיעורן החל ב-2.5% והסתיים בכ-15%. לדברי מקס הלזל (Max Helzel), ששימש אז סגן נשיא לשיווק בינלאומי בלוקהיד מטוסים: 

==ההשלכות ==
ב-13 בפברואר 1976, בעקבות פרשיות השוחד התפטרו מתפקידיהם יושב ראש דירקטוריון לוקהיד דניאל יוטון וסמנכ"ל / נשיא התאגיד קארל קוצ'יאן (Carl Kotchian). כמו כן הפרשיות הובילו לחקיקת החוק שאסר על אנשי עסקים וישויות אמריקאיות לשחד פקידים ופוליטיקאים זרים (Foreign Corrupt Practices Act) עליו חתם הנשיא ג'ימי קרטר ב-19 בדצמבר 1977. לדברי בן ריץ' (Ben Rich), מנהל סדנת הבואשים: "בכירי לוקהיד הודו כי במשך למעלה מעשור הם שילמו מיליונים כדי לשחד את ההולנדים (ובעיקר את הנסיך ברנארד, בעלה של המלכה יוליאנה), פוליטיקאים בכירים ביפן ובמערב גרמניה, פקידים וגנרלים איטלקים, ופקידים ובכירים מהונג קונג ועד ערב הסעודית כדי לשכנעם לקנות את המטוסים שלנו." קלארנס ג'ונסון, מנהל הצוות הראשון של "סדנאות הבואשים" בלוקהיד כל כך הזדעזע מהגילויים עד שכמעט התפטר למרות שהבכירים שהשתתפו בפרשיות כבר התפטרו בבושת פנים.

==קישורים חיצוניים==

<div class="mw-content-ltr">
* Solomon, L. & Linville, L. (1976) Transnational Conduct of American Multinational Corporations: Questionable Payments Abroad, 17 B.C.L. Rev. 303, [http://lawdigitalcommons.bc.edu/bclr/vol17/iss3/1/]
* Sampson, A. (1977) The Arms Bazaar: From Lebanon to Lockheed, Viking, 
* Sampson, A. (1976) Lockheed's Foreign Policy: Who, in the End, Corrupted Whom? New York Magazine, 03-15-1976, pp. 53–59 [http://books.google.it/books?id=XuMCAAAAMBAJ&pg=PA53&lpg=PA53&dq=church+senator+lockheed&source=bl&ots=UlXSFTet3z&sig=eSjN7QFDYUP-9fAn2OqWNaECoek&hl=it&ei=M0osTvuBPc3SsgbG0PCNDA&sa=X&oi=book_result&ct=result&resnum=7&ved=0CFUQ6AEwBg#v=onepage&q=church%20senator%20lockheed&f=false]
* Boulton, D. (1978) The Grease Machine: The inside Story of Lockheed's Dollar Diplomacy, New York: Harper and Row. 
* Hunziker, S. & Kamimura, I. (1996) Kakuei Tanaka, A political biography of modern Japan, Singapore: Times Edition [http://www.rcrinc.com/tanaka/intro.html]
* Mitchell, R. (1996) Political Bribery in Japan. Honolulu: University of Hawaii Press. 
* Hartung, W. (2010) Prophets of War: Lockheed Martin and the Making of the Military-Industrial Complex, Nation Books, 
</div>

==הערות שוליים==

קטגוריה:תעשיית נשק בארצות הברית
קטגוריה:מעשי פשע בארצות הברית
קטגוריה:שחיתות
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – יפן