מוסר (הלכה)

מוֹסֵר (במקור: מסור) הוא תואר לאדם המלשין על חברו למלכות, דינו של אדם זה, שהוא מוגדר כרודף ועל כן, מותר להרוג אותו כדי למנוע ממנו למסור את חבירו, מסירה זו, היא בין על עוול ממוני (כגון העלמת מס) ובין על עבירה פלילית. הסיבה שהמוסר מוגדר כרודף הוא בעקבות החשש שהמלכות תהרוג את הנמסר, אף במקום שלפי כללי המלכות אין דינו מוות.

==מקור הדין וטעמו==

מקור הדין הוא ב, שם מוסבר שאף מי שמוסר את חברו על ממון חברו, מותר להורגו משום שגורם להריגת חברו, שכיון שחברו נופל בידי המלכות, המלכות אינה מרפה ממנו. דיני מוסר נדונו, ב וב.

רבי נתן מברסלב כתב בדרשה חסידית כי ההיתר להרוג מוסר אפילו שמסר רק ממון, הוא כיוון שפגיעה בפרנסת יהודים היא פגיעה בתשתית שעליה מתבססת האמונה, ובלשונו: .<ref> ד</ref>

==הגדרה==
הרמב"ם קובע כי "אסור למסור ישראל ביד גויים, בין בממונו בין בגופו, ואפילו רשע ובעל עבירות, ואפילו היה מיצר לו ומצערו". הרמב"ם יוצר הבחנה בין שני סוגי מוסרים, "שנים הם המוסרין: המוסר חבירו ביד עכו"ם להורגו או להכותו, והמוסר ממון חבירו ביד עכו"ם או ביד אנס שהוא כעכו"ם, ושניהם אין להם חלק לעוה"ב".

כל דין מוסר הוא במי שמגלה רכוש של זולתו מיוזמתו ומרצונו החופשי, אך אם נכפה עליו לספר הוא פטור. על פי ספר החינוך, שמסנף את איסור מוסר לרכילות, הכפייה לספר לא חייבת להיות בעינוי גופני או באיום על עינויים, אלא אף באיום ללקיחת כספו או רכושו של אדם.

==היחס למוסר==

=== הריגת המוסר ===

כדי למנוע ממוסר למסור, מותר להרוג מוסר אפילו בזמן שלא דנים דיני נפשות, אבל רק שהאדם עומד במריו, לאחר שקיבל התראה שלא למסור את זולתו, ויש האומרים כי אין להורגו, אם אפשר להנצל ממנו בפגיעה באחד מאיבריו, כמו לחתוך לשונו או לעוורו, שדינו של מוסר אינו גרוע מדין רודף. הראשונים מבארים שמותר להורגו שנחשב רודף שחוששים שהמלכות תייסרו ותהרוג אותו שמא יש לו יותר. ובספר היראים ביאר שחוששים שכשיבואו לגבות ממנו ימנע מלתתו להם ויהרגוהו על מנת ליטול הממון.

מכיוון שההריגה איננה בגדר של עונש אלא מניעת המעשה, לאחר שכבר ביצע את המסירה אסור להורגו, אלא אם כן הוא נעשה מועד למסור, ועלול למסור שוב. השולחן ערוך קובע: כי "מי שמוחזק ששלשה פעמים מסר ישראל או ממונם ביד עכו"ם, מבקשים עצה ותחבולה לבערו מהעולם". וכן פוסקים התשב"ץ והכתב סופר. אמנם בזמן הזה נפסק שאסור להרוג מוסר, כדברי ה"חזון איש".

=== מסירת המוסר לשלטונות ===
על פי רבנו אשר מלוניל במקרה של מוסר מועד, הדרך להתמודד איתו היא למוסרו בעצמו ביד השלטון. על פי בעל הטורים לאחר התראה "מצווה למוסרו ביד השלטון". אדם נוסף שמותר למוסרו ביד השלטון לפי בעל הטורים הוא מי שמיצר ומצער לציבור, אבל לא ליחיד. "וכל המיצר לציבור ומצערם מותר למסרו ביד השלטון להכותו ולקנסו ולאסרו".

=== גינוי מוסרי וחברתי ===
בקהילות היהודיות היחס לאנשים שגרמו ליהודים או רכושם להמסר לידי גויים, היה יחס כאל בוגדים ורשעים - "שהוא רשע ואין לך פסול יתר מזה". לפי הרמב"ם ה"מוסר" אין חלק לעולם הבא, ויצא מכלל ישראל ונחשב לפחות מגוי. ובדומה סובר המהר"ל שמוסר ופורש מדרכי ציבור הם עניין אחד, וכותב "וכן המוסר ממון ישראל ביד גוי הוא מדרכי המינות, אשר אינו חס על ישראל בעל אמונתו, ומוסרו ביד הגוי".

השלכות מעשיות שמרחיקות אדם שנחשב למוסר מהקהילה היהודית, הם פסילתן וגניזתן של כתבי קודש שכתבם מוסר, כדין ישראל מומר או כותי וכן פסילתו של מוסר לתת עדות בבית דין.

=== הריגת מוסרים שתועדה בהיסטוריה ===
במאה השנייה בארץ ישראל, ר' אלעזר בן רבי שמעון ורבי ישמעאל בן רבי יוסי היו מסגירים למוות גנבים יהודים, ורבי אלעזר אף גרם למותו של כובס שהעליב אותו.<ref>בבא מציעא פג ב</ref> לדעת כמה מהפרשנים, מותר לממונים מטעם השלטון למסור למלכות כי זהו תפקידם, בדין שנקרא 'הרמנותא דמלכא' (=צו המלך).<ref>חידושי ריטב"א על בבא מציעא פג ב, ד"ה 'אמר להם'. ובית יוסף על טור חושן משפט, סימן שפח אות יב בסופו.</ref>

במאה השלישית בבבל, אדם שרצה להסגיר תבן של חבירו למס נהרג בידי רב כהנא, שנאלץ לברוח עקב כך לארץ ישראל.<ref>בבלי בבא קמא קיז א</ref> ורב שילא נתן מלקות לאדם שקיים יחסי מין עם נכריה, ובשל חשש מהלשנה המית אותו.<ref>ברכות נח א</ref>

במאה ה-12 בלוסנה, ר"י מיגאש סקל מוסר ביום כיפור בשעת נעילה,<ref>תשובות הרא"ש יז ו. וכן שו"ת 'זכרון יהודה' לר' יהודה בן הרא"ש, תשובה עה</ref> והרמב"ם העיד על תופעה נרחבת של הריגת מוסרים בארצות המערב.<ref>משנה תורה, הלכות חובל ומזיק ח יא</ref>

במאה ה-13 בברצלונה, במאי 1279 הרשב"א כתב על הקזת דם דרך הזרועות של המוסר וידאלאן דה פורטה בן אסטרוק, בהוראתו והוראת ר' יונה מגירונדי, בנימוק של הוראת שעה.<ref>העונשין אחרי חתימת התלמוד, סעיף 52, אסף, שמחה, ירושלים תרפ"ב. מצטט מכתב למהר"ם מרוטנבורג, בפרסום של רד"צ הופמן. וראו שו"ת הרשב"א ח"ה סי' רל"ח</ref>

במאה ה-14 הרא"ש העיד על תופעת המתת המוסרים: "וכן ראיתי באשכנז, וכן שמעתי בצרפת",<ref>תשובות הראש י"ז ו</ref> והיה מעורב אישית בכמה מקרים. באווילה, הרא"ש תמך בגביית תשלום על הריגת מוסר בשם נהוראי.<ref>תשובות הרא"ש ו כב</ref> בסביליה, מוסר בשם דון פטרו הוצא להורג בתמיכתו,<ref>תשובות הרא"ש י"ז א</ref> ויחד עם בניו ר' יהודה ור' יעקב פסק להרוג מוסר בשם יוסף בן שמואל.<ref>שו"ת זכרון יהודה עה</ref>

במאה ה-15 בשטרסבורג, מוסר בשם שלמינט הוטבע בנהר בהוראת ר' שמואל שלטשטט רב העיר.<ref>מכתב חרם, בתוך: חמישה קונטרסים, וינה תרכ"ד</ref>

במאה ה-16 בבודון, מוסר הומת בחנק.<ref>שות זקן אהרן / תנא דבי אליהו, תשובה צה</ref>

במאה ה-19 בטבריה פעל מוסר בשירות הפאשא אחמד אל-ג'זאר, וגרם לכליאת גדולי העיר למשך תשעה שבועות. לאחר ניסיון אחד שלא צלח להמיתו בחנק, יהודי המקום הצליחו להמיתו כאשר נפל למשכב. התיעוד לכך נשמר בדפוס הראשון של הספר שבחי הר"ן (שצורף לספר סיפורי מעשיות) במילים "וחנקו אותו", אך בדפוסים לאחר מכן נכתב רק "ומת".<ref>שבחי הר"ן חלק ב' אות יט. [https://www.nli.org.il/he/books/NNL_ALEPH990011248250205171/NLI?utm_source=he.wikipedia.org&utm_medium=referral&utm_campaign=%22%D7%A1%D7%99%D7%A4%D7%95%D7%A8%D7%99+%D7%9E%D7%A2%D7%A9%D7%99%D7%95%D7%AA+%28%D7%A1%D7%A4%D7%A8%29%22&utm_content=entry צילום המהדורה הראשונה] באתר הספרייה הלאומית, עמ' 247</ref> בהמשך אותה מאה, בעיירה נובו-אושיץ שבפודוליה, נהרגו שני מוסרים בשנת 1836, בהוראת ר' ישראל מרוז'ין, שנאסר לכמעט שנתיים ואז ברח לאוסטריה.<ref>נאחז בסבך: פרקי משבר ומבוכה בתולדות החסידות. דוד אסף 2006</ref>

== תביעה ממונית של המוסר ==
דינו של מוסר שגרם לנזק ממוני, הוא ככל דינא דגרמי וחייב לשפות את הניזק על הנזק שגרם לו, אף שלא הזיק בידיים, נחלקו השולחן ערוך והרמ"א האם היורשים גם חייבים לשלם על נזקי המוסר אם המוסר עוד לא עמד בדין.

==דין מוסר במדינת ישראל==
הדעה הרווחת היא, כי אין דין מוסר למי שמלשין על חבירו במדינת ישראל, משום שהחוק במדינת ישראל אינו מעניש באופן לא מידתי מי שאינו פועל על פי החוק.

עם זאת, נראה שיש הסוברים כי דין מוסר חל גם כלפי מדינת ישראל בשל כך שמערכת המשפט לא דנה לפי דין תורה, ועלולה לענוש ולקנוס שלא לפי ההלכה. בקרב החרדים למשל רווחת הדעה שאסור לדווח ולהביא לידיעת המשטרה על פשע שביצע אדם, כי בכך הם עוברים על דין מוסר. בתקשורת דווח כי חבר הכנסת החרדי יעקב ליצמן התחבט רבות והתייעץ עם רבנים לפי שדיווח על ההצבעה הכפולה של חבר הכנסת יחיאל חזן. לעיתים נעשה שימוש בכלי זה לניגוח במאבק פוליטי. כך למשל קרה כאשר שר התקשורת החרדי ממפלגת ש"ס אריאל אטיאס, החליט לסגור את תחנות הרדיו הפירטיות. בשל ביצוע החלטתו ניתלו מודעות נאצה הקובעות כי חל עליו דין מוסר.

סוגיית מוסר עלתה לדיון ציבורי גם במגזר הדתי-לאומי בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות. רבנים בציבור הדתי לאומי כרב משה צוריאל טענו כי סיוע בהעברת רכוש יהודי לידי ערבים, אף שהשלטון היהודי מצווה על כך, הוא בגדר של דין מוסר ואסור לעשותו. בניגוד לרב צוריאל שטען טענה כללית, הרב ישראל אריאל הצביע באופן קונקרטי על אנשים שיש להם אחריות בדבר, והוציא בשנת 2007 "פסק הלכה" של דין מוסר כנגד האלוף יאיר נוה, ששימש אז כאלוף פיקוד המרכז, בגין הוצאת צוי הרחקה כנגד פעילי ימין ביו"ש. בעקבות פסק ההלכה, הורה היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית בסעיף הסתה לאלימות כנגד הגורמים המעורבים: הרב אריאל, הרב ישי באב"ד, מזכיר ועד רבני יש"ע ועוד. מנגד שורת רבנים ואישי ציבור התייצבו להגנת נוה, ביניהם מועצת יש"ע, חבר הכנסת אורי אריאל והרב הראשי האשכנזי, הרב יונה מצגר. הרב צפניה דרורי יצא להגנת האלוף ותקף את הפסק באופן חריף, "כל מי שפוסק דין מוֹסֵר, למפקד שמציל רבים מישראל - הֵחִיל על עצמו דין רודף".

==ראו גם==
* רודף
* מורידין ולא מעלין

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:לשון הרע
קטגוריה:משפט עברי: ענישה
קטגוריה:משתפי פעולה
קטגוריה:משפט עברי: דיני נפשות