OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
בוקר ביער אורנים

בוקר ביער אורנים (ברוסית: Утро в сосновом лесу) הוא ציור שמן על בד ריאליסטי מעשה ידי האמנים הרוסיים איוואן שישקין וקונסטנטין סאוויצקי. 

היצירה מתארת יער בבוקר אביבי, לאחר סופה חזקה אשר הפילה את אחד מעצי היער העבותים. על העץ השבור מטפסים שלושה גורי דובים.

שישקין, שהתמחה בציורי טבע ונוף צייר את נוף היער הבראשיתי הריאליסטי וסאוויצקי צייר את הדובים המופיעים ביצירה. 

היצירה זכתה לפופולריות רבה, ונרכשה על ידי אספן האמנות העשיר פאבל טרטיאקוב אשר ציין כי האופי של היצירה והדיוק הריאליסטי של הנוף המתואר בה אופייניים לשישקין ולכן היצירה מוצגת כיצירה שנעשתה על ידו בלבד. טרטיאקוב אף הורה על מחיקת חתימתו של סאוויצקי מהיצירה (אף שבגלריה מצוין כיום שאת הדובים צייר סאוויצקי).

היצירה הפופולרית הוצגה על ידי מותגים שונים, ובהם מוצרי שוקולד של חברת באבאיווסקי, ונחשבת לאחת היצירות הפופולריות ביותר ברוסיה. 

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.tanais.info/art/en/shishkin35more.html "בוקר ביער אורנים"]

קטגוריה:ציור ריאליסטי
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:גלריית טרטיאקוב: ציורים
קטגוריה:בעלי חיים באמנות
קשת השלום

הכתובת "הלוואי ושער זה לא יסגר לעולם"
קשת השלום (באנגלית: Peace Arch) הוא מונומנט בדמות שער ניצחון בגובה 20.5 מטרים הנמצא על גבול ארצות הברית–קנדה במעבר הגבול בין בליין, וושינגטון, ארצות הברית וסארי, קולומביה הבריטית, קנדה. הקשת נמצאת ב"פארק קשת השלום" שחלקו הצפוני נמצא בקנדה וחלקו הדרומי בארצות הברית. הקשת עצמה שוכנת בדיוק על קו הגבול כאשר חלקה בקנדה וחלקה בארצות הברית.

== היסטוריה ==
הקשת נבנתה ב-1921 על ידי סם היל , איש עסקים אמריקאי שהשקיע רבות בצפון-מערב ארצות הברית בתחילת המאה ה-20 לזכר הסכם גנט שנחתם ב-1814 וסיים את המלחמה בין ארצות הברית ובריטניה. על גג הקשת שגובהה 20.5 מטרים מתנוססים דגלי ארצות הברית וקנדה (כל אחד בצד שלו), וכתובת חקוקה באבן על האפריז. בצד האמריקאי חקוק המשפט "ילדיה של אם משותפת" ובצד הקנדי חקוק המשפט "משכן משותף באחדות משותפת". בתוך הקשת רשומה ההקדשה "שהשער הזה לא ייסגר לעולם" בשני הצדדים.

== מעבר הגבול ==
מעבר הגבול מחבר את כביש בין-מדינתי 5 (I-5) המוביל מכיוון קליפורניה וסיאטל מהצד האמריקאי לכביש 99 בצד הקנדי הממשיך לוונקובר. מעבר גבול זה לא נסגר מעולם ומסמל את השלום בין שתי המדינות. שמו הרשמי של מעבר הגבול בצד הקנדי הוא "מעבר דאגלס" על שמו של סר ג'יימס דאגלס, המושל הראשון של קולומביה הבריטית. בזכות הקשת, מעבר הגבול נקרא בפי אנשים רבים "מעבר גבול קשת השלום". מעבר הגבול של דגלאס, הידוע גם כמעבר קשת השלום, הוא מעבר הגבול השלישי העמוס ביותר בין ארצות הברית לקנדה עם כ־3,500 עד 4,800 מכוניות העוברות בו מדי יום. 

אתר האינטרנט של הפארקים בקולומביה הבריטית מציין כי שטח הצד המנוהל בקנדה של פארק קשת השלום הוא תשעה דונם. אתר האינטרנט של פארקי המדינה האמריקניים מציין כי שטח החלק המנוהל על ידי ארצות הברית בפארק קשת השלום הוא כתשעה דונם.

== אירועים היסטוריים ==
בשנת 1952 הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון לא הורשה לצאת מגבולות ארצות הברית ובכך נמנעה יציאתו להופעה בקנדה, ממש מעבר לגבול. הוא החליט למחות על כך והופיע מהצד האמריקאי כאשר מאות קנדים עומדים מעבר לגבול ורואים את הופעתו המאולתרת על משאית עם מרכב שטוח.

== קישורים חיצוניים ==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:גבול ארצות הברית – קנדה
קטגוריה:ארצות הברית: אנדרטאות
קטגוריה:שערי ניצחון
קטגוריה:מדינת וושינגטון: מבנים
קטגוריה:קולומביה הבריטית
קטגוריה:קנדה: מבנים
קטגוריה:קשתות וקמרונים
ניתוח ויפל

גידול ממאיר ([[אדנוקרצינומה) בראש הלבלב שנכרת בניתוח ויפל]]
ניתוח ויפל (באנגלית: Whipple surgery), ידוע אף בשם הליך ויפל (באנגלית: Whipple procedure) ובשם פנקריאטיקודואודנקטומי (בלטינית: Pancreaticoduodenectomy) הוא ניתוח ארוך ומורכב בחלל הבטן, המתבצע על הלבלב, התריסריון, ואיברים פנימיים נוספים. יעודו העיקרי של ניתוח זה הוא לטיפול בגידולים ממאירים בראש הלבלב, גידולים ממאירים בצינור המרה או בתריסריון סמוך ללבלב.

==היסטוריה==
ההליך הניתוחי הננקט בניתוח ויפל תואר לראשונה על ידי אלסנדרו קודיווילה בשנת 1898. השימוש הראשון בהליך לסרטן התרסריון בוצע על ידי המנתח הגרמני ואלטר קאוש בשנת 1909 ותואר על ידו בספרות הרפואית בשנת 1912. ההליך נקרא על שמו של המנתח האמריקאי אלן אולדפת'ר ויפל, אשר שכלל את שיטת הניתוח ופרסמה בשנת 1935, ואף הוסיף ושכלל את השיטה לאורך השנים.

==הליך הניתוח==
הרעיון הבסיסי בהליך ניתוח ויפל הוא בעובדה שראש הלבלב מקבל אספקת דם מאותו עורק המוביל אף לתרסריון. כלי דם זה עובר דרך הלבלב, כך שבעת כריתת הלבלב, מתחייבת אף כריתת התריסריון. הסרת ראש הלבלב ללא כריתת התריסריון, תותיר את האחרון ללא אספקת דם מספקת.

ההליך המקובל של ניתוח ויפל כולל כריתה של החלק הרחיקני של הקיבה, החלק הראשון והשני של התריסריון, ראש הלבלב, החלק הרחיקני של צינור המרה המשותף, המעי הריק הקריבני, בלוטות הלימפה באזור הניתוח, וכיס המרה. חלקו המשחזר של הניתוח מורכב מחיבור החלק הנותר של הלבלב למעי הריק וחיבור צינור המרה למעי הריק, כדי לאפשר למיצי העיכול ומיצי המרה לזרום לדרכי העיכול וכן חיבור של הקיבה אל המעי הריק כדי לאפשר מעבר מזון.

ניתוח מורכב זה בוצע במקורו בשני חלקים, אולם בשנת 1940 שכלל ויפל את שיטת הניתוח ואיפשר לעשותו כהליך בודד. אורך הניתוח בממוצע בין ארבע לשבע שעות. סיכון התמותה מניתוח ויפל בארצות הברית הוא כ-5%. לאחר החלמה מן הניתוח חולים עלולים לסבול מקשיי עיכול ומירידה במשקל בשל השינוי במערכת העיכול והקושי באכילה, לרוב תופעה זו תחלוף בין חודש לחצי שנה לאחר הניתוח<ref></ref>. לעיתים מתפתחת סכרת בעקבות הוצאת חלק מהלבלב, ואז נדרשת כלכלה המותאמת למחלת הסכרת וטיפול בזריקות אינסולין.<ref></ref>

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:כירורגיה כללית: פעולות
קטגוריה:כירורגיה אונקולוגית
קטגוריה:סרטן הלבלב
מצר ג'ורג'יה

מצר ג'ורג'יה הוא מצר ים בין האי ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה ויבשת אמריקה.
== גאוגרפיה ==
אורכו של המצר הוא 240 ק"מ ורוחבו נע בין 18.5 ק"מ ל-55 ק"מ. בדרומו של המצר שוכנים איי המפרץ ואיי סן חואן, ובצפונו איי התגליות. איונים וארכיפלגים רבים מפוזרים במצר ויוצרים מצרי משנה. עומקו הממוצע של המצר הוא 156 מטרים ועומקו המרבי הוא 460 מטרים מתחת לפני הים. נהר פרייזר הנשפך למצר מהווה 80% מהמים המתוקים הנשפכים אליו. האיים החשובים ביותר במצר הם טקסדה ולסקוודי.

המצר קיבל את שמו משמו של ג'ורג' ונקובר, קצין בצי המלכותי הבריטי אשר עמד בראש המשלחת לגילוי האזור הצפון-מערבי של אמריקה בסוף המאה ה-18.

המצר הוא מעבר שיט חשוב בצפון-מערב אמריקה שכן הוא מחבר את נמל ונקובר, המהווה את הנמל העיקרי של קנדה באוקיינוס השקט אל הים הפתוח. על שפת המצר שוכנות עיירות המהוות חלק מוונקובר רבתי, למשל העיירה דלתה.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:קצרמר גאוגרפיה של ארצות הברית

ג'ורג'יה
ג'ורג'יה
ג'ורג'יה
קטגוריה:האי ונקובר
קטגוריה:קולומביה הבריטית: גאוגרפיה
קטגוריה:מדינת וושינגטון: גאוגרפיה
טאבלה

טַאבְּלָה (הינדי: तबला, בנגלית: তবলা, אורדו: طبلہ, ערבית: طبلة, מערבית: טבל, תוף) הוא כלי הקשה ממברנופוני הודי.
טאבלה ואביזרי מתיחת רצועות
נגן טאבלה (הרשאד קנטקר)

==מבנה הטאבלה וחלקיה==
מערכת הטבלה מורכבת משני תופים בגדלים שונים, העשויים מסוגי עץ שונים. על הכלי מתוח עור שבערך במרכזו מודבק טלאי עור עבה ושחור. התוף הימני, הקטן, נקרא "דיין" (Dayan) והגדול, השמאלי, נקרא "ביאן" (Bayan). חיבור העור לגוף התוף נקרא "קינר", העור הבהיר נקרא "סוּר", וטלאי העור העבה, השחור, נקרא "גאב".

==הנגינה בטאבלה==
הנגינה בטאבלה נעשית על ידי תיפוף עם האצבעות, האגודל וכרית כף היד על גבי עור התוף ודפנותיו. הקשה במקומות שונים על פני התוף משנה את גובה הצליל. כמו כן קיימת שיטת נגינה על ידי החלקה של כרית כף היד והאגודל מדפנות הכלי אל כיוון מרכז העור (ה"גאב"), היוצרת צליל ייחודי.

הנגן יושב בדרך כלל על הרצפה או על שרפרף נמוך ומחזיק את התופים לפניו, מונחים על כריות מיוחדות. מתיחת העור נעשית על ידי מכשיר מיוחד המותח את הרצועות בהן הוא מחוזק אל גוף הכלי.

נגן הטאבלה המוכר ביותר בעולם המערבי הוא זקיר חוסיין.

==בול==
נגני טאבלה משננים את המהלך הריתמי של הנגינה ואת סוגי התיפוף השונים על ידי מלמול הברות המתארות סוגי תיפוף שונים. שינון הברות זה, ושפת ההברות נקראים "בוֹל" (מן המילה ההינדית לדיבור "בולנה"). בהקלטות והופעות מוזיקה הודית ניתן לשמוע את הנגן מדקלם את ה"בול" לפני או במקביל לנגינה.

הברות בול לדוגמה הן:
* גה - מכה קצרה ביד שמאל, כאשר כרית כף היד נשארת על דופן התוף
* קה - מכה שטוחה באצבעות יד שמאל, כאשר כרית כף היד נשארת על דופן התוף
* קט - מכה חדה במרכז השחור של התוף
* נא - מכה ביד ימין כנגד דופן התוף
* טי-טה - דרדור אצבעות במרכז התוף

גם תבניות קצביות נפוצות (סדרת בולים במקצב) הן בעלות שמות מזהים.

==קישורים חיצוניים==

* [http://web.mit.edu/cjoye/www/music/tabla מבנה התופים ודוגמאות צליל עבור רצפים ריתמיים ובוֹלים נפוצים] 
* 

קטגוריה:מוזיקה הודית
קטגוריה:כלי הקשה
קטגוריה:כלי נגינה מזרחיים
אליאב שוחטמן

אליאב שוחטמן (נולד בשנת 1941) הוא משפטן ישראלי, מומחה למשפט עברי וחוקר התחום. מכהן כפרופסור מן המניין במכללת שערי משפט. בנוסף, הוא מכהן כפרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשמ"ט (1989) ופרס א.מ.ת לשנת 2011.

==ביוגרפיה==

נולד בישראל למאיר שוחטמן, מחברי סיעת "אל המקור" של הפועל המזרחי וסמנכ"ל במשרד הפנים, שאביו מרדכי היה מראשי תנועת המזרחי העולמי, ולמרים, בתו של הרב יהושע קניאל, לשעבר רבה הראשי של חיפה, דרכו הוא דור שביעי למשתתפי עליית תלמידי הגר"א. 

למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. ב-1967 נשא את רחל לבית בן נון (בונין), אחותו של אורי צבי בן נון, לשעבר מנכ"ל מפעלי ים המלח וחברת החשמל. מתגורר בשכונת קריית משה שבירושלים ואב לתשעה.

==פעילות אקדמית==
לשוחטמן תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית מ-1966. את התואר השני סיים ב-1969 ואת התואר השלישי ב-1976.

תחומי ההוראה האקדמיים ותחומי המחקר בהם מתמקד שוחטמן הם משפט עברי, סדר הדין בהלכה ובבתי הדין הרבניים ודיני נישואין וגירושין. 

לאורך פעילותו האקדמית, קיבל שוחטמן בשנים 1987 ו-1996 מלגות חוקר אורח מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1982 כיהן כחבר מערכת ב"שנתון המשפט העברי". בשנים 1987–1988 כיהן כחבר ועדה לתיקון תקנות הדיון בבתי הדין הרבניים שהוסמכה על ידי הרבנות הראשית. בשנת 1995 כיהן כחבר בוועדת פרידמן לקביעת קריטריונים להקצבות המשרד לענייני דתות. בשנת 1996 כיהן כחבר מערכת בכתב העת "נתיב". בשנת 1999 כיהן כיושב ראש הוועדה הלימודית של אגודת נוער שוחר משפט עברי. בשנת 2002 כיהן כחבר בוועדה להכנת חוקי היסוד שמינתה הממשלה. בשנים 2003–2004 כיהן כחבר בוועדה להערכת מכונים תורניים שהוקמה על ידי משרד החינוך.

שוחטמן חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.

==ספריו==
*מעשה הבא בעבירה: תוצאותיה של אי-חוקיות במשפט העברי, הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים, תשמ"א
*שו"ת ר' מאיר גאויזון, בתוספת מבוא, ציונים, הערות ונספחים, הוצאת "אור המזרח" ירושלים, תשמ"ה
*סדר הדין - לאור מקורות המשפט העברי, תקנות הדיון ופסיקת בתי הדין הרבניים בישראל, הוצאת "מורשת המשפט בישראל", ירושלים תשמ"ח
*"ויעמידה ליעקב לחק" - א. לתוקף ריבונותו של עם ישראל על ארץ ישראל. ב. לשאלת החובה לציית לפקודה לפינוי יישובים יהודיים בארץ ישראל, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ה
*צדק צדק תרדוף - בחינה ביקורתית של פסיקת בית המשפט העליון בפרשת הרשעתו של נחום קורמן בהריגת הילד חילמי שושה (ע"פ 6359/99), הוצאת מרכז אריאל, ירושלים תשס"א
* סדר הדין בבית הדין הרבני, 2011 (3 כרכים)

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.mishpat.ac.il/main.asp?lngCategoryID=2730 אתר הבית של פרופ' אליאב שוחטמן באתר מכללת שערי משפט]
* 
* 
* 

;ממאמריו
* 
* 
* [https://web.archive.org/web/20111204160847/http://www.shochetmanlaw.co.il/?page_id=111 אימתי די בדן יחיד?]
* , בתוך: מחניים, גיליון 13 תשנ"ו
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרי ישיבת מרכז הרב
קטגוריה:תלמידי הרב אברהם אלקנה שפירא
קטגוריה:בוגרי ישיבת נתיב מאיר
קטגוריה:חברי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:זוכי פרס הרב קוק
קטגוריה:זוכי פרס א.מ.ת.
קטגוריה:רבנים פרופסורים
קטגוריה:חברי המועצה הציבורית של אם תרצו
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:קריית משה: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1941
ג'יימס אייבורי

ג'יימס פרנסיס אייבורי (באנגלית: James Francis Ivory, נולד ב-7 ביוני 1928) הוא במאי קולנוע אמריקאי, נודע במיוחד כשותף בחברת מרצ'נט ואייבורי הפקות יחד עם המפיק איסמעיל מרצ'נט והתסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר לבמאי הטוב ביותר, על סרטיו זכרונות מאחוזת הווארד, שארית היום וזכרונות אהבה מפירנצה. ב-2018 זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור הסרט "קרא לי בשמך".

==שנים ראשונות==
אייבורי נולד בברקלי שבקליפורניה וגדל בקלאמת פולס שבאורגון, שם למד אדריכלות ואמנות. סרטו הראשון היה "ארבע לפנות בוקר", סרט קצר שהופק ב-1953 במסגרת לימודי הקולנוע שלו באוניברסיטת דרום קליפורניה. ב-1957 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטה זו. סרט הגמר שלו, סרט תיעודי שצילם בוונציה, זכה לשבחי הביקורת. ב-1961 צילם סרט תיעודי נוסף, הפעם בהודו, בשם The Delhi Way (יצא לאקרנים ב-1964) והכיר את איסמעיל מרצ'נט שהפך לשותפו למערכת זוגית ולעשייה האמנותית עד מותו בשנת 2005.

==מרצ'נט ואייבורי==

ב-1961 ייסד עם איסמעיל מרצ'נט את חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו של מרצ'נט ב-2005. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה.

רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, בארצות הברית או בהודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה.

==פרסים==
כאמור, היה אייבורי מועמד לשלושה פרסי אוסקר לבימוי. הוא זכה בפרס באפט"א ב-1987 עבור הסרט "זכרונות אהבה מפירנצה" וב-1992 עבור הסרט "זכרונות מאחוזת האוורד". ב-1987 זכה בפרס "אריה הכסף" של פסטיבל ונציה עבור הסרט "מוריס" וב-1992 זכה בפרס מיוחד של פסטיבל הקולנוע בקאן.

זכה בפרס אוסקר ובפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור הסרט "קרא לי בשמך".

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://www.merchantivory.com/ivory.html ביוגרפיה באתר מרצ'נט ואייבורי] 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אורגון
קטגוריה:במאי קולנוע אמריקאים
קטגוריה:זוכי מלגת גוגנהיים
קטגוריה:במאים להט"בים
קטגוריה:להט"בים אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר
קטגוריה:זוכי אוסקר: התסריט המעובד הטוב
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1928
ישורון שיף

ישורון שיף (ה' באלול ה'תרע"ה, 25 באוגוסט 1915 - 3 בפברואר 1974) היה מראשוני הקצינים הבכירים במשטרת ישראל.

==ביוגרפיה==
שיף נולד למאיר שיף וחסיה גינצבורג בראשון לציון וסיים לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, לאחריהם הוכשר להוראה ומשנת 1935 למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים. אחיו הוא הסופר מידד שיף. בשנת 1933 החל לעבוד בהוראה בכפר הנוער בן שמן ולימד ערבית ומקצועות נוספים. כמורה לערבית הועסק גם בסמינר בבית הכרם ועבד כמתרגם קטעי עיתונות מערבית עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1938 מונה למזכירו האישי של ראש המחלקה, משה שרתוק.

שיף היה חבר ארגון ההגנה ובוגר קורס סגנים במסגרתה. במלחמת העולם השנייה התגייס ליחידת החפרים היהודים בצבא הבריטי והוצב לשרת ביוון, מצרים, קפריסין, עיראק ופרס. בין פעולותיו עסק בעידוד עלייה מעיראק (עם אנצו סרני), בשיכון פליטים מפולין בטהראן, ועם הקמת הבריגדה היהודית היה מראשוני חבריה. בשנת 1946 שוחרר, הועסק על ידי קרן קיימת לישראל והחל בלימודי משפטים. החל בתקופה זו ועד הקמת מדינת ישראל פעל מטעם ההגנה ושימש מפקד גדוד מכמש, מפקד ההגנה באזור ים המלח, ולאחר מכן עוזר אישי למפקד מחוז ירושלים דוד שאלתיאל. בתקופת ההפוגה הראשונה השתתף במשא ומתן עם הלגיון הערבי. 

עם הקמת משטרת ישראל היה מבכירי קציניה. באוגוסט 1948 נתמנה למפקד משטרת מחוז ירושלים ובשנת 1949 מונה למפקד מחוז הצפון. במאי 1951 נתמנה לראש אגף החקירות והיה סגן המפקח הכללי. בשנת 1953 פרש משירות המשטרה.

שיף סירב להצעה לשמש סגן הממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר ועם שחרורו שימש מנהל חברת "סרן" לייצור פלסטיק. בשנת 1957 מונה למנהל הראשון של חברת "אפיקי נפט" ופיקח על עבודות קו צינור אילת-אשקלון. באמצע שנת 1960 עבר לנהל את חברת נפטא. בין נובמבר 1962 לנובמבר 1964 כיהן כשגריר ישראל בליבריה. בינואר 1973 היה שיף אורח התוכנית "חיים שכאלה" שהביאה אותו, אדם שלא היה מוכר עד אז בציבור הרחב, לאור הזרקורים. 

שיף נפטר מהתקף לב בפברואר 1974 ונקבר בבית העלמין הדרום.

אב לשתי בנות מנישואיו לרות, בתם של זליג וד"ר פרומה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן.

==קישורים חיצוניים==
* 
* [http://www.gen-mus.co.il/person/?id=10242 שיף ישורון], אלבום המשפחות עדת ראשון לציון, מוזיאון ראשון-לציון

==הערות שוליים==

קטגוריה:ניצבי משטרת ישראל
קטגוריה:ראשי אגף החקירות והמודיעין
קטגוריה:מפקדי מחוז ירושלים במשטרת ישראל
קטגוריה:מפקדי מחוז הצפון במשטרת ישראל
קטגוריה:לוחמי הבריגדה היהודית
קטגוריה:לוחמי ההגנה
קטגוריה:שגרירי ישראל בליבריה
קטגוריה:מנכ"לים ישראלים
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:בוגרי גימנסיה הרצליה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:משפחת ויצמן
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין הדרום
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1915
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1974
יהושע בן יהוצדק

יְהוֹשֻׁעַ (יֵשׁוּעַ) בֶּן יְהוֹצָדָק היה כהן גדול, ממייסדי בית המקדש השני.
לאחר הכרזת כורש (בשנת ג'ש"צ; על פי המקובל במחקר ההיסטורי, בערך 538 לפנה"ס), עלו כארבעים אלף יהודים מבבל ארצה, ובראשם זרובבל בן שאלתיאל, צאצא לבית המלוכה ממשפחת דוד. לצידו עמד יהושע בן יהוצדק, צאצא לכהנים הגדולים ממשפחת פינחס בן אלעזר הכהן. יש אומרים, שאף אביו יהוצדק, היה כהן גדול בבית ראשון.

בחזון הנביא זכריה מכונה יהושע "אוּד מוצל מאש", מאחר ששרד מחורבן הבית הראשון.

יהושע התמנה לכהן גדול על ידי העולים מבבל. יחד עם זרובבל, הקים יהושע את בית המקדש השני: בתחילה הוקם מזבח העולה בלבד והוקרבו עליו קורבנות, וכעבור מספר שנים הושלם ההיכל, בעידודם של חגי הנביא וזכריה הנביא. מערכת היחסים בין יהושע הכהן הגדול, כמנהיג דתי, לבין זרובבל, כמנהיג מדיני, מתוארת במקרא כפורה וחיובית: "ועצת שלום תהיה בין שניהם". גם חזון המנורה וענפי הזית (ששימש מקור השראה לסמל מדינת ישראל) מבטא ציפייה לשיתוף פעולה בין "שני בני היצהר" (ה"מלך" - זרובבל, והכהן הגדול - יהושע, המשוחים בשמן המשחה).

ככל הנראה, היה יהושע בן למשמרת ידעיה. בכך מוסבר מדוע משמרת זו הייתה המשמרת הראשונה בימי בית המקדש השני, מפני שהייתה משמרתו של הכהן הגדול.

כעבור שנים עלה ארצה דודו של יהושע בן יהוצדק, עזרא הסופר (עזרא היה אחיו של יהוצדק, שניהם בני שריה הכהן הגדול). יהושע המשיך בתפקידו ככהן גדול, שזכה בו עקב עלייתו המוקדמת יותר ועקב היותו בן לכהן הגדול מבית ראשון, אבל עזרא הסופר נחשב מעתה לסמכות הרוחנית הבכירה שהובילה את עולי בבל: .

על פי המסורת קבור יהושע בקבר יהושע כהן גדול בבגדאד, בירת עיראק, לגדות החידקל. בחלקת קברו נקברו דיינים ופוסקים דוגמת יעקב בר יוסף הרופא ועבדאללה סומך. כשזה האחרון הועבר לבית עלמין אחר הסמוך לבגדאד ואיננו קבור עוד בחלקה.

==צאצאיו==
על בניו של יהושע מסופר שנשאו נשים נכריות, והוציאו אותם עקב דרישתו של עזרא. בספר נחמיה (יב:י-יא) נמנו צאצאיו של יהושע הכהן הגדול עד דור חמישי: יויקים, אלישיב, יוידע, יונתן/יוחנן, וידוע, שיש המזהים אותו עם שמעון הצדיק. המפרשים סבורים כי כל אלה היו כהנים גדולים. על פי שיטת חז"ל, כנראה כל הצאצאים הללו היו בחיים כבר בזמן הקמת בית המקדש, ומכאן שיהושע בן יהוצדק היה זקן מופלג בזמן עלייתו ארצה, בן מאה בקירוב.

בחזון הנביא זכריה מתואר יהושע הכהן הגדול כמי שמחליפים את בגדיו המלוכלכים בבגדים נקיים, כמשל לחוטא שעוונו נמחה ונסלח: 
לא נתפרש במקרא מה היה חטאו של יהושע, ובמדרשי חז"ל נקשר הדבר לחטאם של בניו, שנשאו נשים נכריות. מהשוואת פרק זה בזכריה לנבואת חגי ניתן לשער, שחטאו של יהושע הכהן הגדול, כנציג הכהנים, היה חוסר זהירות בדיני טהרת המקדש, ולכן תיקון החטא מתואר במילים: .

==הערות שוליים==

קטגוריה:כהנים בתקופת בית שני
קטגוריה:בית המקדש
קטגוריה:כהנים גדולים בתנ"ך
קטגוריה:יהודי תקופת בית שני
קטגוריה:שיבת ציון
קטגוריה:כהנים מבני צדוק
קטגוריה:יהודי המאה השישית לפנה"ס
קטגוריה:עולים מבבל לארץ ישראל בעת העתיקה
קטגוריה:עולים לארץ ישראל במאה ה-6 לפנה"ס
אסמאעיל מרצ'נט

אסמאעיל מרצ'נט (Ismail Merchant; 25 בדצמבר 1936 - 25 במאי 2005), היה מפיק קולנוע אמריקאי, יליד הודו. נודע במיוחד כשותף בחברת מרצ'נט ואייבורי הפקות יחד עם הבמאי ג'יימס אייבורי והתסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. כמו כן היה בין הבודדים אשר הצליח לפעול בהוליווד כמפיק עצמאי לאורך זמן. כמפיק עצמאי, שאינו קשור לאולפן גדול הצליח לדאוג למימון ולהפצה של סרטי חברת ההפקות המשותפת במשך למעלה מ-40 שנה. הוא היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר שלוש פעמים, עבור שארית היום, זיכרונות מאחוזת הווארד וזכרונות אהבה מפירנצה.

==שנים ראשונות==
הוא נולד במומביי בשם אסמאעיל נורמוחמד עבדול רחמן למשפחה מוסלמית. בביתו דיברו גוג'ראטית ואורדו ובבית הספר למד ערבית ואנגלית. 

ב-1947, בעת חלוקת הודו, היה אביו נשיא הליגה המוסלמית וסירב לעבור לפקיסטן ומרצ'נט גדל בצל האירועים האלימים של התקופה. בן 22 עזב את הודו ועבר לארצות הברית. הוא קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ניו יורק ועבד באו"ם.

ב-1960 הפיק סרט קצר בשם "The Creation of Woman" (בריאת האשה), הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר. ב-1961 פגש בעת ביקור במולדתו את ג'יימס אייבורי שצילם שם את סרטו התיעודי The Delhi Way.

==מרצ'נט ואייבורי==

ב-1961 ייסד עם ג'יימס אייבורי את חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה.

רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, ארצות הברית או הודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה.

==מחוץ לעולם הקולנוע==
מרצ'נט היה ידוע כנהנתן וחובב בישול. הוא כתב מספר ספרים בנושא זה, כמו גם בנושאים אחרים. בהם:
* Ismail Merchant's Indian Cuisine - ספר בישול הודי
* Ismail Merchant's Florence - ספר על פירנצה, מאת מפיק הסרט "זכרונות אהבה מפירנצה"
* Ismail Merchant's Passionate Meals - ארוחות תאווה
* Ismail Merchant's Paris: Filming and Feasting in France - על צילום סרטים ואכילה בפריז
* My Passage From India: A Filmmaker’s Journey from Bombay to Hollywood and Beyond - אוטוביוגרפיה

מרצ'נט נפטר בלונדון, בעת צילומי הסרט The White Countess, מסיבוך של כיב קיבה ונקבר במומביי, לפי בקשתו.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.merchantivory.com/ismail.html ביוגרפיה באתר מרצ'נט ואייבורי הפקות] 
* [http://www.habama.co.il/Pages/Description.aspx?ArticleId=1971&Subj=1&Area=1 לזכרו של אסמאעיל מרצ'נט] מאתר "הבמה"
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מוסלמים שיעים
קטגוריה:מפיקי קולנוע הודים
קטגוריה:במאי קולנוע הודים
קטגוריה:במאים להט"בים
קטגוריה:מחברי ספרי בישול בריטים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מומבאי
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ניו יורק
קטגוריה:פעילים למען זכויות להט"ב בבריטניה
קטגוריה:מהגרים מהודו לממלכה המאוחדת
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1936
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2005
קודקס רוהונץ

קודקס רוהונץ הוא כתב יד עתיק שהכתוב בו טרם פוענח.

דף 44 מתוך קודקס רוהונץ

==היסטוריה==

הקודקס נקרא על שם העיר רוהונץ (Rohonc, כיום רכניץ באוסטריה), שם היה עד 1838, כאשר נתרם לאקדמיה ההונגרית למדעים על ידי הרוזן גוסטב בטיאני (Gusztáv Batthyány), יחד עם כל הספרייה הפרטית שלו.

מקורו של הקודקס אינו ברור. ייתכן שרמז על כך עשוי להיות ערך בקטלוג 1743 של הספרייה Rohonc Batthyánys, בו נכתב: "imádságok Magyar, I. volumen 12.", כלומר, התפילות בהונגרית בכרך אחד. גודלו של הקודקס הוא תבנית 12, גודל של דפי ספר הנוצר על ידי קיפול של גיליון דפוס ל-12 חלקים היוצרים דפים בגודל 5 על 7.5 אינצ'ים כל אחד. אבל זה כל המידע שנמסר בקטלוג, כך שהוא עשוי להיות רק רמז.

הקודקס נחקר על ידי החוקר ההונגרי פרנץ טולדי בסביבות 1840 ומאוחר יותר על ידי פאל הונפאלבי (Pál Hunfalvy), אך ללא הצלחה. הוא נבדק גם על ידי המומחה האוסטרי לפלאוגרפיה ד"ר מהל, אך לשווא. יוזף יירצ'ק ובנו, קונסטנטין יוזף יירצ'ק, שניהם פרופסורים באוניברסיטת קארל בפראג, בחנו את 32 העמודים של הקודקס בשנים 1884–1885 ושוב, ללא הצלחה.

בשנת 1885 נשלח הקודקס גם לחוקר הגרמני ברנארד יילג (Bernard Jülg), פרופסור באוניברסיטת אינסברוק, אבל גם הוא לא הצליח לפענח אותו. מיהאי מונקאצ'י (Mihály Munkácsy), הצייר ההונגרי המהולל, לקח את הקודקס איתו לפריז בשנים 1890–1892 כדי ללמוד אותו, אך הדבר לא הניב תוצאות.
רוב החוקרים ההונגרים חיוו דעתם שהקודקס הוא פשוט מתיחה של שָמואל ליטראטי נמש (Sámuel Literáti Nemes, 1796–1842), אספן עתיקות מבודפשט, הידוע לשמצה בגין זיופים היסטוריים רבים (שנעשו בעיקר בשנת 1830). דעה זו ראשיתה כבר ב-1866, כאשר ההיסטוריון ההונגרי קארוי סאבו חשב כך, ואליו נוספו חוקרים נוספים שהחזיקו בדעה זו.

==תיאור==
כתב היד מכיל 448 דפי נייר. גודל כל אחד מהם הוא 10X12 ס"מ. ישנן 9–14 שורות בכל דף, כשכל שורה מכילה סמלים שאפשר לזהותם כאותיות. מלבד הטקסט מופיעים לא פחות מ-87 איורים, שאם הם קשורים לטקסט, כדרך כל ספר שפורסם מעולם, הרי שבאמצעותם ניתן ללמוד מעט על אודות הכתוב בדפים, אף שאין איש המסוגל לקרוא אותם. באיורים מופיעים סצינות מלחמה, טירות, מלכים, נתינים, דגלים. כמו כן, מופיעים סימנים המזוהים עם דתות ואמונות כמו הצלב הנוצרי, הסהר האסלאמי וצלב הקרס ההינדי. מספר סוגי הסמלים שכביכול יכולים להיות אותיות הוא כ-200, כ-10 פעמים יותר מאשר כל אלפבית מוכר. אך ישנם גם סמלים שמופיעים ממש לעיתים רחוקות. הסמלים דומים לכתב הברות כגון הכתב היפני.

עוד גילו כי הקודקס כתוב מימין לשמאל כמו בשפה העברית וכדרך עמי המזרח התיכון.

ניתוח הדפים מראה שהקודקס נכתב על דפים שיוצרו בוונציה בסביבות 1430.

==השפה והכתב==
השפה שבה נכתב הקודקס אינה ידועה, אף על פי שהוצעו הונגרית, דאקית, רומנית או קומנית ואפילו הינדי. אין שום רמז שיכול להצביע באיזו שפה נכתב הקודקס. היו אף דעות שהספר נכתב בכתב הונגרי עתיק ("Rovásírás").

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.dacia.org/codex/original/original.html תמונות סרוקות מהקודקס]

==הערות שוליים==

קטגוריה:כתבי יד
קטגוריה:מערכות כתב לא מפוענחות המופיעות בכתב יד בודד
שאול זימן

שאול זימן (כ"א בסיון ה'תרס"ט, 10 ביוני 1909 – כ"ח באייר ה'תשכ"ג, 22 במאי 1963) היה רופא ישראלי ומנכ"ל משרד הבריאות.

זימן נולד בליטא לקלמן זימן ולאה לבית רבינוביץ'. הוסמך לרפואה בברלין, ובמהלך לימודיו פעל בארגונים ציוניים ובעליית הנוער. בסמוך לברלין השתתף במשק הכשרה, ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. אביו עלה שנתיים קודם לכן, ועסק בחקלאות ובפעילות ציבורית בתחום הדת.

בארץ ישראל עסק זימן ברפואה, ובתקופת מלחמת העצמאות עמד בראש בית החולים "זיו" בירושלים. בתקופת המצור על העיר ארגן בה את שירותי הרפואה הציבורית. כשנתיים שימש רופא מחוז ירושלים מטעם משרד הבריאות. משנת 1950 שימש בתפקידים שונים במשרד, ועד 1960 היה סמנכ"ל המשרד האחראי על שירותי הריפוי וקשרי-חוץ. ב-1960 מונה למלא את מקומו של מנכ"ל המשרד היוצא שמעון בטיש, ולאחר מכן התמנה לתפקיד, בו שימש עד מותו.

בשנת 1962 נבחר זימן לוועד הפועל של ארגון הבריאות העולמי. במאי 1963 יצא בשליחות המשרד לוועידה השנתית של הארגון בז'נבה שבשווייץ, ובמהלכה נפטר. משרד הבריאות קבע הענקת פרס על שמו לרופאים בשירות הציבורי.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:מנכ"לי משרד הבריאות
קטגוריה:ירושלים: אישים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הומבולדט של ברלין
קטגוריה:מנהלי בתי חולים בישראל
קטגוריה:רופאים ישראלים בארגון הבריאות העולמי
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות סנהדריה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1909
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1963
שמעון בטיש

שמעון בטיש (נכתב גם "בטש"; כ"ה בניסן ה'תרס"ו, 20 באפריל 1906 - ג' בתשרי ה'תשל"ה, 19 בספטמבר 1974) היה רופא ישראלי ומנכ"ל משרד הבריאות.

==תולדות חייו==
בטיש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט. המהנדס מאיר בית-אש היה אחיו. המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בטיש סיים את לימודיו התיכוניים בבואנוס איירס ולמד רפואה באנגליה ובלבנון. בוגר האוניברסיטה האמריקנית בביירות. הוא עסק ברפואה במסגרת מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט הבריטי, ובשנים 1943–1953 היה מנהל בית החולים הירקון.

===מנכ"ל משרד הבריאות===
בראשית 1953 נתמנה בטיש למנכ"ל משרד הבריאות במקום ד"ר חיים שיבא שהתפטר. בתפקידו זה לקח חלק בארגון מערכת הבריאות בישראל ובחקיקה בתחום הבריאות, ועסק רבות במיגור מגפת שיתוק הילדים בארץ. בשנים אלו היה פעיל בארגון הבריאות העולמי, שימש חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים, והיה חבר הקולג' המלכותי לרופאים באדינבורו.

בטיש מונה לתפקיד המנכ"ל בתקופת כהונתו של שר הבריאות יוסף סרלין, איש מפלגת הציונים הכלליים. ב-1955 מונה לתפקיד שר הבריאות ישראל ברזילי, איש מפ"ם. ברזילי הצר את צעדיו של בטיש, שלח אותו להשתלמויות ארוכות בחו"ל, קיצץ בסמכויותיו ותבע את התפטרותו. בינואר 1960 פרש בטיש מתפקידו כמנכ"ל ועבר לתפקיד זוטר יחסית כמנהל המחלקה האפידמיולוגית במשרד הבריאות. במקביל, הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.

===בארגון הבריאות העולמי===
ביוני 1960 יצא בטיש לשליחות במטה ארגון הבריאות העולמי בשווייץ, כמנהל המחלקה לארגון שירותי בריאות. במסגרת תפקידו נשלח ביולי 1960 לקונגו, כנציג הארגון וכיועץ ראשי של ממשלת קונגו לענייני תברואה. בהמשך היה מנהל האגף לתיאום והערכה של הארגון, ויועץ למנכ"ל.

בטיש נישא בשנת 1934 לוויקטוריה אלישר, והיה אב לשתי בנות. הוא נפטר בלונדון בספטמבר 1974. על שמו רחוב בשכונת מקור חיים בירושלים.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה האמריקנית בביירות
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: רפואה
קטגוריה:מנהלי בתי חולים ביישוב
קטגוריה:מנהלי בתי חולים בישראל
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:רופאים ישראלים בארגון הבריאות העולמי
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1906
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1974
דייוויד פיימר

דייוויד פיימר (באנגלית: David Paymer; נולד ב-30 באוגוסט 1954) הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב.

== ביוגרפיה ==
פיימר נולד בפרבר אושנסייד שבניו יורק לסילביה ומרווין פיימר. הוא יהודי מצד אמו שברחה מבלגיה לארצות הברית במהלך הכיבוש הנאצי. לפיימר אח בשם סטיב. פיימר סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן עם תואר בפסיכולוגיה.

את הופעתו הראשונה בסרט מקומי ערך ב-1979 בסרט "חותנים צמודים לדולר". לאחר תפקידים משניים בהם הופעה בקומדיית המערבונים המצליחה "תעצרו את העיר אני רוצה לרדת!", הגיע פיימר לשיאו מבחינה מקצועית כשהיה בשנת 1992 מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ומועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמה הקומית של בילי קריסטל "מר מוצ"ש". בסרט גילם פיימר את דמותו של סטן אחיו ומנהלו האישי של הקומיקאי באדי יאנג (בילי קריסטל).

לאחר מכן הופיע בדרמה הקומית "לחפש את בובי פישר" ובדרמה ההיסטורית שהייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר של רוברט רדפורד, "חידון האשליות", בו גילם את דן אנרייט. ב-1995 השתתף בדרמה הביוגרפית שהייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר של אוליבר סטון, "ניקסון", בדרמה הקומית רומנטית "הנשיא מאוהב" ובקומדיית הפשע "תפוס את שורטי".

ב-1996 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "פשע המדינה". ב-1997 גילם את דמותו של המדינאי ג'ון פורסית' בדרמת המסתורין ההיסטורית מועמדת ארבעה פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג "אמיסטאד".

ב-2003 שיחק בסדרה "קו האש", בכיכובה של לסלי ביב. בסדרה שלא האריכה ימים וירדה מהאוויר לאחר 13 פרקים, גילם פיימר את ג'ונה מלוי, ראש מאפייה מריצ'מונד, וירג'יניה. ב-2004 הופיע בדרמה הרומנטית "בחברה טובה".
ב-2009 שיחק במותחן האימה של סם ריימי "קחי אותי לגיהינום", שם גילם את דמותו של ג'ים ג'אקס.

בשנת 2012 שיחק בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור", לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט.

== פילמוגרפיה ==

=== טלוויזיה ===
*הופרמן (1989)
*איש משטרה (1991 - 1992)
*Line of Fire (2003)
*אל המערב (2005)
*מת על הבמה (2017)
*ברוקלין תשע-תשע (2019)
*מסע בין כוכבים: פיקארד - ד"ר מוריץ בניון (פרק אחד, 2020)
*Briarpatch (2020)
*דייב (2021-2020)
*מינקס (2022)

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.filmreference.com/film/74/David-Paymer.html ביוגרפיה מפורטת של דייוויד פיימר]

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יהודים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1954
פיטר שור

פיטר שוֹר (באנגלית: Peter Williston Shor; נולד ב-14 באוגוסט 1959) הוא פרופסור למתמטיקה שימושית ב-MIT. הישגו המפורסם ביותר הוא אלגוריתם שור: אלגוריתם למציאת גורמים ראשוניים של מספר גדול באופן מהיר (זמן ריצה פולינומי), על ידי מחשב קוונטי.

==קורות חיים==
שור גדל בקליפורניה, ארצות הברית. בשנת 1977 זכה במקום השלישי ב"אולימפיאדת המתמטיקה לנוער" בארצות הברית, ולאחר מכן זכה במקום השני באולימפידיה הבינלאומית למתמטיקה שנערכה ביוגוסלביה.
את לימודי התואר הראשון שלו במתמטיקה השלים בשנת 1981 בקלטק, ואת תואר הדוקטור במתמטיקה שימושית בשנת 1985 ב-MIT.

==הישגים==
על הישגיו בפיתוח אלגוריתם שור, זכה שור במספר פרסים חשובים, בהם פרס נבנלינה היוקרתי ופרס גדל.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מדעני מחשב אמריקאים
קטגוריה:מתמטיקאים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי המכון הטכנולוגי של קליפורניה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
קטגוריה:חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
קטגוריה:חישוב קוונטי
קטגוריה:עמיתי מקארתור
קטגוריה:זוכי מדליית אבקוס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1959
קטגוריה:זוכי פרס דיקסון במדעים
קטגוריה:זוכי פרס דיראק
ההרפתקה האמריקאית

חזית הביתן - העיצוב גורם לצופים מבחוץ לחשוב שמדובר במבנה בן שלוש קומות, אולם בפועל מדובר במבנה שגובהו כשבע קומות.
מבואת הביתן. גובהם של המבקרים בו ביחס לגובה המבואה מדגים כיצד מתבצעת האשליה הגורמת לבניין בן ארבע חמש קומות, נראה כמבנה בן שתי קומות בלבד.
לוגו הביתן
ההרפתקה האמריקאית (באנגלית: The American Adventure) הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה.

הביתן נועד להציג את ההיסטוריה, התרבות, המטבח והאופי של ארצות הברית. 

הביתן נפתח לציבור ב-1 באוקטובר 1982, עם פתיחת פארק השעשועים.

==תיאור הביתן==
הביתן כולל מבנה אחד, שחזיתו פונה לעבר הלגונה שבמרכז פארק השעשועים. המבנה בנוי בסגנון קולוניאלי אמריקאי, ונראה שמדובר במבנה בן שלוש קומות. המבנה מכיל את מופע "ההרפתקה האמריקאית" ותערוכה המציגה את דגלי ארצות הברית לאורך ההיסטוריה. בנוסף מצויה בבניין מסעדה הנקראת "פונדק החרות" בה נמכר מזון אמריקאי מסורתי (צ'יזבורגרים והוט דוג).

מופע "ההרפתקה האמריקאית" הוא מופע המשלב בובות אודיו אנימטרוניקס לצד הקרנה על מסך שגובהו שש קומות. לצורך המופע נדרש הביתן להיות בגובה שבע קומות. על מנת להסתיר עובדה זו מהמבקרים במבנה, נבנה המבנה תוך שימוש בפרספקטיבה כפוייה. הדרך המובילה אל המבנה משופעת ולמעשה המבקרים המגיעים אל המבנה עולים בדרכם אליו למפלס שגובהו קומה ומחצה מעל מפלס הפארק. שלוש קומות המבנה הנראות לצופים הן למעשה כשש קומות, כאשר גובה הקומה הראשונה הוא שלוש קומות, וגובה הקומה השנייה שתי קומות, אף שהדבר לא נראה לעין למתבונן מבחוץ.

==אטרקציות==
===ההרפתקה האמריקאית===
ההרפתקה האמריקאית (The American Adventure) הוא מופע המתאר את ההיסטוריה של ארצות הברית. את הצופים במופע מארחות דמויותיהם של בנג'מין פרנקלין ומארק טוויין. במהלך המופע מומחזים על הבמה, באמצעות בובות אודיו אנימטרוניקס אירועים מההיסטוריה של ארצות הברית, ובהם אירועים מהמהפכה האמריקאית, מלחמת האזרחים האמריקנית, התרחבות ארצות הברית מערבה, והשפל הכלכלי הגדול. המופע מסתיים בהקרנת קטעי קולנוע המתארים אירועים בעלי חשיבות בהיסטוריה של ארצות הברית מתום מלחמת העולם השנייה ועד ימינו. משך המופע כ-28 דקות, ונעשה בו שימוש ב-53 בובות אודיו אנימטרוניקס. 

המופע, שהחל לפעול בשנת 1982, שופץ בשנת 1993 תוך עדכון השירים המושרים בו. עדכון נוסף בוצע בשנת 2007 במסגרתו עודכנו קטעי הקולנוע המוקרנים בסוף המופע, תוך הוספת תצלומי פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בניו יורק. 

===תיאטרון הגנים של אמריקה===
למול הביתן, ולחוף האגם הממוקם במרכז הפארק, ממוקם תיאטרון הגנים של אמריקה (the America Gardens Theatre). בתיאטרון זה נערכים קונצרטים ומופעים של להקות מכל רחבי העולם. בשנת 1999 נערכה בתיאטרון הופעה מיוחד של להקת "לורד אוף דה דאנס" שנערכה במיוחד עבור פארק השעשועים. 

מדי שנה, בסמיכות לחג המולד נערכת בתיאטרון תהלוכת נרות המבוצעת על ידי מקהלות השרות משירי חג המולד.

==קישורים חיצוניים==

* 
*[http://allearsnet.com/tp/ep/e_adv.htm תיאור הביתן באתר All Ears Net]
*[https://web.archive.org/web/20060517074552/http://www.wdwmagic.com/american.htm ההיסטוריה של הביתן]

קטגוריה:דיסני: פארקי שעשועים 
קטגוריה:אפקוט
הו קנדה! (דיסני)

הו קנדה! (באנגלית: O Canada!) הוא סרט 360 מעלות המוצג בביתן קנדה באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה.

שמו של הסרט מתבסס על "הו קנדה!" - המנון קנדה. 

הסרט נועד להציג את ההיסטוריה, התרבות, והאופי של קנדה, ומבצע זאת באמצעות צילומים פנורמיים היקפיים של אתרים בעלי חשיבות ואירועים בקנדה ובהם פרובינציות קוובק ואונטריו, העיר ונקובר ונהר אוטווה. כן ניתן לראות בסרט את המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה ומופע פסטיבל הרודיאו של העיר קלגרי (Calgary Stampede).

הסרט צולם בשנת 1981 על ידי חברת WED מיזמים ומוצג מאז פתיחת פארק השעשועים ב-1 באוקטובר 1982 עד ימינו.
 
==היסטוריה==
הסרט הופק בהשראת סרט 360 מעלות דומה שנקרא "קנדה 67" (Canada 67) בהפקת הבמאי הקנדי רוברט בארקלי והוצג בביתן של חברת בל קנדה בתערוכת אקספו 67 שנערכה במונטריאול שבקנדה.

בארקלי ביקר קשות את גרסת דיסני לסרט בטענה שהגרסה של דיסני שטחית, ומציגה את דמותה של קנדה באמצעות סטריאוטיפיים. 

במהלך עשרים השנים שחלפו מאז צילום הסרט, הסרט נותר בלא שינוי. ביקורת ציבורית רבה הועלתה כנגד הסרט, המציג תמונה מיושנת של קנדה, ולאחר לחץ ציבורי שנמשך כשבע שנים, ביוזמת רשות התיירות הקנדית, הסכימה חברת וולט דיסני לעדכן את הסרט. מספר קטעים מהסרט צולמו מחדש בשנת 2007, ובמסגרתם עודכנו צילומי הערים הקנדיות, וכן צולמו מחדש מפלי ניאגרה. 

לסרט הוקלט פסקול חדש בהנחייתו של מרטין שורט. שיר הנושא של הסרט: "קנדה (את מסע לחיים)" ("Canada (You're a Lifetime Journey)") הוקלט מחדש על ידי אווה אווילה, זוכת העונה הרביעית של הגרסה הקנדית של "כוכב נולד" (Canadian Idol).

==ראו גם==
* הו קנדה! - המנון קנדה.

==קישורים חיצוניים==
* 

* [http://www.canada.com/edmontonjournal/news/culture/story.html?id=185ec8a5-0600-400c-b2fc-7e04a0adc5ad כתבה באתר Canwest News בעניין עדכון הסרט]

קטגוריה:דיסני: פארקי שעשועים 
קטגוריה:אפקוט
גשר נובוספאסקי

הגשר כיום. ניתן לראות את שלבי ההגבהה השונים של הגשר על עמודי התמיכה של הגשר.
גשר נובוספאסקי (ברוסית: Новоспасский Мост) הוא גשר פלדה החוצה את נהר מוסקבה, ומחבר בין מנזר נובוספאסקי לבין תחנת הרכבת פאבלצקי, במוסקבה, בירת רוסיה. הגשר ממוקם כשלושה ק"מ דרומית מזרחית לקרמלין.

הגשר הנוכחי נבנה בשנת 1911 משלוש קשתות פלדה. בשנת 2000 שופץ הגשר והקשתות הוחלפו בלוחות פלדה.

==היסטוריה==
הגשר הראשון באתר זה נבנה במהלך המאה ה-16 על מנת לקשר את מנזר נובוספאסקי עם צידו השני של הנהר. גשר העץ שופץ והוחלף במהלך השנים, עד שבשנת 1910 נהרס. בשנת 1911 נבנה גשר פלדה בן שלוש קשתות (בדומה לגשרים אחרים שנבנו במוסקבה קודם למהפכה הרוסית.

הגשר היה בנוי פלדה ומרוצף עץ כשאורך מקטעיו היה: 40.54, 46.99 ו-40.54 מטרים, ורוחבו היה 21.2 מטרים (רוחב הכולל ארבעה מסלולים כאשר שנים מהם היו מסלולי חשמלית).

בין השנים 1937–1938 הגשר נבנה מחדש על פי תכנונם של המהנדסים ורנר, סוקולוב והאחים יאקובלב. במסגרת השיפוץ הוגבה הגשר ב-2.7 מטרים, על מנת לאפשר תנועת אוניות בנהר - וכעת גובה הגשר 8.6 מטרים מעל פני הנהר ורוחב הקשת האמצעית 30 מטרים. במסגרת השיפוץ נבנו כבישי עליה לגשר באורך כולל של 502 מטרים, והגשר רוצף בבטון.

בשנת 2000 נבנה הגשר מחדש, קשתותיו הוחלפו בלוחות פלדה שעליהם סיפונים קלים שרוחבם 24.4 מטרים. קשתות דמה נבנו בצדדי הגשר על מנת לדמות את הקשתות שהיו לגשר בעבר.

== קישורים חיצוניים ==

נובוספאסקי
שער העיר (ולטה)

שער העיר בשנת 2015 - מבט מכיוון ולטה אל מחוץ לעיר
אנדרטה סמוכה לשער סוקרת את חמשת השערים ההיסטוריים של העיר
שער העיר (במלטית Bieb il-Belt; באנגלית City Gate), המכונה גם פוטיריאל (Putirjal), הוא שער הכניסה המרכזי לוולטה בירת מלטה. השער שוכן במרכזה של חומת היבשה החוצצת בין ולטה לבין העיר פלוריאנה, שכנתה מדרום-מערב. השער שמר על מעמדו המרכזי למרות ששוב איננו נתיב הכניסה היחיד לוולטה, ושלושה רחובות נוספים מובילים אל העיר.

==אזור השער==
בצידו הצפון-מזרחי של השער, בתוך העיר ולטה, מתחיל רחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר, וכן שוכנים במקום בניין הפרלמנט החדש של מלטה, אשר הוקם בכיכר החירות (Misraħ il-Ħelsien) הישנה, ושרידי בית האופרה המלכותי אשר נהרס בהפצצות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה והוסב לתיאטרון פתוח בשנת 2013. דרומית-מערבית לשער שוכנת כיכר עגולה גדולה שבמרכזה ניצבת מזרקת טריטון משנת 1959. בקרבת הכיכר ערוכים רציפי תחנת האוטובוס המרכזית של האי מלטה ("City gate bus terminus").

==היסטוריה==
מבנה השער הנוכחי הוא החמישי במספר ובו מעבר בודד להולכי רגל, ומשני צדדיו מתנשאים תרנים גבוהים. 
*השער הראשון אשר כונה "שער ג'ורג' הקדוש" (Porta San Giorgio), הוקם בין השנים 1566–1569 וככל הנראה היה בו מעבר בודד מקורה בקמרון חבית. 
*ב-1632 הוא הוחלף בשער מעוטר יותר שבו מעבר מרכזי ושני מעברי צד צרים יותר. לשער זה נוסף גשר הרמה עשוי עץ שגישר מעל החפיר היבש שלאורך צידן החיצוני של החומות. 
*ב-1832 הקימו הבריטים את השער השלישי במקום, ובו שני מעברים מרכזיים רחבים ושני מעברים צדדיים צרים מהם. שער זה זכה לשם האיטלקי "השער המלכותי" (Porta Reale) שהשתבש במלטזית לפוטיריאל, ובאנגלית הוא כונה בשם "דרך המלך" (Kingsway). 
*מבנה השער הרביעי הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 במסגרת פרויקט בנייה מחדש של אזור הכניסה לעיר, ובכלל זה שיקומו של בית האופרה המלכותי, אך זה לא הושלם אותה עת במלואו, ועיצובו של השער, כמו גם גורלו של האזור, היו שנויים במחלוקת במלטה. 
*להקמת השער החמישי והנוכחי נשכרו שירותיו של האדריכל רנצו פיאנו אשר תכנן אותו. השער הישן נהרס בשנת 2011 ותחתיו הוקם השער החדש אשר הושלם ב-2014. השער שונה מקודמיו שכן הוא עשוי כפרצה בחומת העיר, ומשני צדדיו תרני פלדה גבוהים. בד בבד עם הקמת השער הוקמו בסמוך ממזרח לו בניין הפרלמנט החדש של מלטה ותיאטרון פתוח שנחנך במקום בו שכנו מאז מלחמת העולם השנייה שרידי בית האופרה המלכותי, ואשר זכה לשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal).

== גלריה ==
<gallery>
Citygatemalta.jpg|שער העיר הרביעי בשנת 2006 - מבט מכיוון פלוריאנה לעבר רחוב הרפובליקה
Triton 3045.JPG|מזרקת טריטון בכיכר שבחזית השער
Malta Buses in Valletta.jpg|אוטובוסים מקומיים חונים בכיכר בשנת 2008
</gallery>
==קישורים חיצוניים==

* [https://opm.gov.mt/city_gate The Gate, the Ditch and the Bastion - אודות תוכניות פיתוח שער באתר ראש ממשלת מלטה]

==הערות שוליים==

קטגוריה:מלטה: תחבורה
קטגוריה:ולטה: מבנים
ולטה
קטגוריה:מלטה: ביצורים
קטגוריה:מבנים שתכנן רנצו פיאנו
גבעת אורנים (ירושלים)

גבעת אורנים היא שכונה קטנה בדרום-מרכז ירושלים הגובלת בשכונות קטמון הישנה, רסקו, גוננים וקריית שמואל. האוכלוסייה בשכונה היא דתית-לאומית וחילונית. 

==היסטוריה==
הקמת גבעת אורנים החלה בשנת 1978 על ידי חברת אזורים למרגלות מנזר סן סימון, בשטח שעליו התנהל חלק מהקרב על מנזר סן סימון במהלך מלחמת העצמאות. הקרקע נחכרה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שעוד קודם לכן ב-1950 הוקמה בשטחה חוות הנוער הציוני וב-1966 בית הזקנים נווה הורים. חלק מהקרקעות באזור נרכשו על ידי איש העסקים חיים שיף שקידם את תוכניות הבנייה בשותפות עם חבר הכנסת ואיש העסקים יוסף קרמרמן באמצעות חברת עץ לבוד תעשיות והשקעות שהייתה בבעלותו. הסופר והעיתונאי יהודה האזרחי הוביל מאבק נגד תוכניות הבנייה שם, ובעד שימור השטח הפתוח וחורשת האורנים שהקיפה את המנזר. לבסוף נשמר חלק קטן מהחורשה שמדרום למנזר ופותח כגן ציבורי, "פארק סן סימון". כמו כן, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ביטלה תוכנית להקמת מגדל בן 14 קומות שנועד להיות חלק מהפרויקט.

השכונה אוכלסה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ושווקה כ"השכונה המבוקשת בלב ירושלים" עם דירות פאר. בשלב הראשון נבנו 78 דירות בבתים טוריים דו-קומתיים, עם קירות משותפים, נסללו שדרות ש"י עגנון ונבנה מרכז מסחרי קטן ובו מספר חנויות וסופרמרקט של קו-אופ ירושלים. בהמשך נבנו בתי דירות בבנייני ארבע קומות, ובאמצע שנות ה-80 נבנו הפרויקטים "מקום בצמרת" ו"רמת סלים" מצדן השני של שדרות ש"י עגנון שהשלימו רצף בנוי עם שכונת רסקו.

==קהילת מבקשי דרך==

בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוקם בשכונה בית כנסת ומרכז קהילתי של התנועה ליהדות מתחדשת (היהדות הרקונסטרוקציוניסטית) - "קהילת מבקשי דרך".

==גלריית תמונות==
<gallery>
הללו_אל_בקודשו_(4837340618).jpg|בית הכנסת והמרכז הקהילתי של קהילת מבקשי דרך
כביש_ביום_כיפור-10_(6222594187).jpg|שדרות ש"י עגנון
</gallery>
==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ירושלים: שכונות
בית האופרה המלכותי (ולטה)

שרידי בית האופרה אשר שולבו בחזית התיאטרון הפתוח החדש
בית האופרה ב-[[1935]]
בניין הפרלמנט החדש בבניה בשנת 2013. משמאל לו נראים שרידי בית האופרה הישן
בית האופרה המלכותי (במלטית: It-Teatru Rjal, באנגלית: Royal Opera House) היה בית אופרה ששכן ברחוב הרפובליקה בעיר ולטה, בירת מלטה, סמוך לשער העיר.

==היסטוריה==
המבנה הוקם בין השנים 1862–1866 לפי תוכניתו של האדריכל הבריטי אדוארד בארי (Edward Middleton Barry), אשר תכנן, בין היתר, את מבנה התיאטרון בקובנט גרדן בלונדון. אורכו של המבנה היה 63 מטרים ורוחבו 34 מטרים, והוא יכל להכיל 1,095 צופים יישובים ו-200 נוספים בעמידה. בית האופרה נחנך ב-9 באוקטובר 1866. פנים הבניין נפגע באופן קשה במהלך שרפה שארעה ב-25 במאי 1873, אך הוא שופץ ונחנך בשנית ב-11 באוקטובר 1877, עת הועלתה בו האופרה אאידה. ב-7 באפריל 1942 במהלך הפצצת מטוסי הלופטוואפה על מלטה, המבנה חרב כמעט לחלוטין. ההריסות פונו מהאתר, אך מבנה חדש לא הוקם במקום, בשל עבודות בנייה ושיקום חשובות יותר שנדרשו ברחבי מלטה לאחר ההרס שנגרם לאיים במהלך המלחמה.

==תוכניות השיקום==
מאז, מדי פעם עלתה שאלת ייעודו של השטח הריק לדיון במלטה. ב-1953 הוגשו שש הצעות אדריכליות להקמת המבנה, ונבחרה הצעה זוכה. אולם חילופי השלטון עצרו את המשכו של התהליך בשל הטענה כי ישנם פרויקטים נדרשים חשובים יותר, ותקציב בסך 280,000 לירות שטרלינג שיועד לעניין בשנים 1955–1956 הופנה למטרות אחרות. בשנות ה-80 פנתה ממשלת מלטה אל האדריכל רנצו פיאנו, ואישרה את תוכניתו לשיקום המבנה ושער העיר הסמוך לו בשנת 1990, אך גם תוכנית זו נגנזה. ב-1996 ננקטה יוזמה נוספת בעניין, וגובשה תוכנית להפיכת האתר למרכז תרבות ומסחר שמתחתיו חניון תת-קרקעי, אך מחלוקת ציבורית מנעה שוב את הוצאת התוכנית לפועל. לאחרונה, בשנת 2006, הציעה הממשלה תוכנית להקים במקום בית פרלמנט חדש, שיחליף את אולם הפרלמנט הנוכחי השוכן בארמון הגראנד מאסטר במרכז העיר. גם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית, אך ב-1 בדצמבר 2008 הודיע ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי (Lawrence Gonzi), כי יקצה לה תקציב בסך 80 מיליון אירו. שירותיו של פיאנו נשכרו בשנית, אך הוא הציע שלא להקים במקום מבנה חדש לפרלמנט, ותמך בהקמת תיאטרון פתוח תחתיו. פיאנו נימק את הצעתו בשטח הקטן, ובכך שלאחר שישים שנים בהן נותרו שרידי המבנה הישן במקום, הוא זכה למעמד של מונומנט היסטורי. הצעתו התקבלה ובשנת 2013 נחנך במקום תיאטרון פתוח שזכה בשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal), המנציח את שמה של האופרה המלכותית. בד בבד החלה הקמת מבנה הפרלמנט החדש מערבית לאתר.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://opm.gov.mt//opera_house התוכנית לפיתוח מתחם בית האופרה באתר ראש ממשלת מלטה]

קטגוריה:ולטה: מבנים
קטגוריה:מלטה: בתי אופרה
קטגוריה:מבנים שנהרסו במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מלטה: מבנים שנפגעו במלחמת העולם השנייה
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (מלטה)

מפת ולטה
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (במלטית: Mużew Nazzjonali tal-Arkeoloġija, באנגלית: National Museum of Archaeology) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של ולטה, בירת מלטה. המוזיאון שוכן בבניין ההיסטורי אשר שימש כ"אכסניית פרובאנס" (Auberge de Provence), והוא מופעל על ידי "מורשת מלטה".

==היסטוריה==
המבנה נבנה על ידי האבירים ההוספיטלרים ב-1571, וסביר שתוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar). הוא הוקם בסגנון הבארוק, וחזיתו משלבת יסודות מנייריסטים. ההוספיטלרים הקימו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד. בעת השלטון הבריטי במלטה, שימש המבנה כקסרקטין וכבית מלון, וב-1955 הוא יועד לשמש כמשכן למוזיאון. המוזיאון הארכאולוגי נחנך באופן רשמי ב-1958, ובשנותיו הראשונות כלל גם אוסף של אמנות יפה. בשל מצוקת המקום, הופרד אוסף זה מהאוסף הארכאולוגי ב-1974, והוקם המוזיאון הלאומי לאמנות יפה. ב-1996 נסגר המוזיאון למשך שנתיים לשם עריכת שיפוץ מקיף, ונפתח לקהל מחדש ב-1998.

==האוסף==
המוזיאון מציג ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית, החל מהגעת האדם אל איי מלטה כ-7,200 שנה לפני זמננו, ועד סוף תקופת תרבות בוני המקדשים שפרחה באיים בין 3600 ל-2500 לפנה"ס, ואשר הקימה את המקדשים המגליתיים ברחבי הארכיפלג ואת ההיפוגאום של חל-ספליני. המוצגים הידועים כוללים את פסל "האשה הנמה" מחל-ספליני, פסל "ונוס ממלטה" ממקדש חג'ר אים והמזבח הגדול ממקדש טרשין. בקומה השנייה של המבנה מתבצעות עבודות שנועדו להכשיר אולמות תצוגה לתקופות מאוחרות יותר, החל בתקופת הברונזה וכלה בתקופה הביזנטית. עוד מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות, ופועלים בו אודיטוריום, חנות וספרייה.

== גלריה ==
<gallery>
Republicstreet.jpg|המוזיאון שוכן בבנין אכסניית פרובאנס ההיסטורי (בתמונה נראה מעליו דגל)
Three fat ladies.jpg|דמויות נשים שמנות שהתגלו במקדש המגליתי בחג'ר אים שבדרום מלטה
Venus of Malta.jpg|פסל ונוס ממלטה
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.visitmalta.com/museum-of-archaeology אודות המוזיאון באתר לשכת התיירות של מלטה]
* [http://www.cityofvalletta.org/cityofvalletta/content.aspx?id=45561 המוזיאון באתר עיריית ולטה]
* [http://www.cityofvalletta.org/cityofvalletta/content.aspx?id=46677 אכסניית פרובאנס באתר עיריית ולטה]

ארכאולוגיה
מלטה
האריפראסאד צ'אוראסיה

צ'אוראסיה ב-1988
פאנדיט האריפראסאד צ'אוראסיה (הינדי: हरिप्रसाद चौरसिया; יליד 1 ביולי 1938) הוא נגן בנסורי המנגן מוזיקה הודית קלאסית, תוך הכנסת חידושים מקוריים משלו בתחום הטכניקה ותפקידי הכלי ושיתופי פעולה עם מוזיקאים מערביים.

==חייו ויצירתו==
צ'אוראסיה נולד בעיר אללהאבאד. בניגוד למוזקאים הודים רבים צ'אוראסיה לא נולד למשפחה של מוזיקאים. אביו היה מתאבק, ורצה שגם בנו יהיה מתאבק. 
בגיל 15 החל ללמוד שירה, אולם שנה לאחר מכן כבר עבר לחליל הבנסורי לאחר ששמע את פנדיט בהולנאט' החלילן הידוע מוראנאסי. ב-1957 בעודו נער קיבל את חסות רדיו כל הודו והיה לחלק מצוות האמנים הקבוע של התחנה.

צ'אוראסיה הוא אמן נדיר שהצליח לשמר את המוזיקה המסורתית ההודית ואם זאת התפתח לכיוונים נוספים. לצד ראגות רבות שהקליט ומוזיקה מדיטטיבית ניסה תמיד לשלב בין המוזיקה הצפון הודית לסגנונות שונים. כך למשל ב 1987 חבר לסקסופוניסט יאן גרברק לגיטריסט ג'ון מקלפלין ולנגן הטאבלה זקיר חוסיין לפרויקט "Making Music" ששילב בין הסגנון הצפון הודי של צ'אוראסיה וחוסיין לבין הסגנון המערבי של גרברק ומקלפלין.

צ'אוראסיה פתח בבומבאי בית ספר ללימודי חליל שנקרא "Vrindaban Gurukul". בבית הספר לומדים נגינה על בנסורי בשיטה ההודית הקלאסית וחיים בצורה הודית מסורתית. הריפרסד משמש כגורו של המקום.

צ'אוראסיה הקליט בחייו כמות אדירה של ראגות, שירי עם, יצירות ופסקולים לסרטים. הוא זכה לעשרות פרסים ותארים ביניהם פרסים מממשלת הודו, ממשפחת המלוכה ההולנדית ומאוניברסטאות בהודו וברחבי העולם. הייתה לו השפעה אדירה על המוזיקה בעולם כולו ועל חשיפת המוזיקה ההודית למערב. הוא אחד האמנים הפורים והיצרתיים בהודו ובעולם.

צ'אוראסיה הופיע מספר פעמים בישראל. הופעתו במסגרת פסטיבל ישראל ב-1996 הוקלטה ויצאה על גבי CD בשם Hariprasad Chaurasia - Nada in Jerusalem.

==קישורים חיצוניים==

* 

* 

קטגוריה:מוזיקאים הודים
קטגוריה:הודים שנולדו ב-1938
קנונניאגדפנצר

קַנוֹנֵנְיַאגְדְפָנְצֶר (בגרמנית: Kanonenjagdpanzer; טנק צייד, תותח), היה משחית טנקים חסר צריח מערב-גרמני מתקופת המלחמה הקרה. תכנונו של הקנונניאגדפנצר התבסס במידה רבה על משחית הטנקים הגרמני יאגדפנצר 4 מתקופת מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1966 ו-1967 נבנו 770 קנונניאגדפנצרים עבור הצבא המערב גרמני, הבונדסוור. היו אלה כלים מהירים מאוד, בעלי ניידות גבוהה אך בעלי שריון קל, בעלי 4 אנשי צוות - מפקד, נהג, תותחן וטען. באפריל 1985 הועברו 80 קנונניאגדפנצרים לצבא הבלגי.

התותח בן 90 המ"מ בו צויד הקנונניאגדפנצר, לא היה מסוגל לחדור את שריונם של הטנקים הסובייטיים מדגמי ה-T-64 וה-T-72, ועם הצגתם הפך הכלי למיושן. בנוסף, הניסיון שנצבר בשימוש במשחיתי טנקים חסרי צריח, בהם הוגבל צידוד החימוש הראשי לזווית צרה בחזית הכלי, במהלך מלחמת העולם השנייה, המשיך והדגיש את המגבלות המבצעיות של כלים אלו. לפיכך, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הוסבו 163 מכלים אלה למשחיתי טנקים מטיפוס יגואר 2, על ידי החלפת התותח במערכת לשיגור טילים נגד טנקים מסוגי טאו או הוט ועיבוי השריון, בעוד הכלים הנותרים הוסבו לרכבי סיור ואיכון ארטילרי על ידי השמטת התותח לחלוטין.

==ראו גם==
*יאגדפנצר 4
*יאגדפנצר

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.panzerbaer.de/types/bw_kanjgpz_90-a.htm קנונניאגדפנצר באתר Panzerbär ] 

קטגוריה:משחיתי טנקים גרמניים