OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אבו מוסלים

אַבּוּ מֻסְלִם עַבְּד א-רַּחְמַאן בְּן מֻסְלִם אלְ-חֻ'רַאסַאנִיּ (בערבית: أبو مسلم عبد الرحمن بن مسلم الخراساني; בפרסית: ابومسلم خراساني; 700 לערך–755) היה שר צבא של כוחות בית עבאס ממוצא פרסי-טג'יקי, שהוביל את המהלכים הצבאיים של התנועה נגד שושלת בית אומיה. 

אבו מוסלם נולד בבלח' שבח'וראסאן (בצפון אפגניסטן של ימינו) בשנת 700 לערך וגדל בכופה שבעיראק. הוא הפך לתומך בבית עבאס לאחר שנפגש עם בן השושלת במכה, ובהמשך התיידד אישית עם הח'ליף העתידי א-ספאח. ב-736 התקוממו תושבי כופה נגד בית אומיה, אולם אבו מוסלם לא נטל חלק במרד וצפה מן הצד. עם מותו של השאם אבן עבד אל-מלכ ב-743 נקלע העולם האסלאמי למלחמת אזרחים, והקרע בין הפלגים השונים העמיק. בשלב זה הפך אבו מוסלם למנהיג צבאי והוביל את תומכי בית עבאס לניצחונם. לאחר מות א-ספאח בשנת 755, הוזמן אבו מוסלם לארמון הח'ליפות בידי אחיו ויורשו, אל-מנצור, והוצא להורג משום שנתפש כאיום על יציבות השלטון.

לאחר מותו, התקוממו נגד השלטון תומכיו בח'וראסאן ושרי הצבא שלו, תוך שהם מפתחים אמונות (שמקורותיהן באסלאם ובזורואסטריות) בדבר אבו מוסלם. מאמיני התנועות הללו נקראו ח'רמיה. רובם האמינו שהוא לא מת ושהוא אפילו חי בהרים עם הנביא מוחמד וזרתוסטרה ועתיד לחזור ולנקום את נקמתו. הם התקוממו נגד השלטון העבאסי ולא דוכאו לחלוטין עד אמצע המאה ה-9 לפחות.

==קישורים חיצוניים==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:היסטוריה אסלאמית
קטגוריה:ילידי 718
קטגוריה:נפטרים ב-755
ז'אן ד'ארק (סרט)

הפסיון של ז'אן ד'ארק (בצרפתית: La Passion de Jeanne d'Arc) הוא סרט אילם שהופק בצרפת בשנת 1928. הוא מבוסס על תיעוד משפטה של ז'אן ד'ארק. הסרט בוים על ידי קארל תאודור דרייר ומככבים בו רנה ג'ין פלקונטי, ואנטונין ארטו.

==הסיפור והסגנון==
הסרט מתאר בפרוטרוט את שעותיה האחרונות של ז'אן ד'ארק, לאחר נפילתה בשבי בידי האנגלים. הוא מביא את משפטה, כליאתה, עינויה ולבסוף הוצאתה להורג במחזה ייסורים. מה שהתבלט במיוחד באותה תקופה היה עבודת המצלמה של הסרט והדגש על הבעות הפנים של השחקנים. דרייר צילם הרבה מן הסרט בתקריב ואסר על שחקניו להתאפר, על מנת להיטיב לספר את הסיפור באמצעות הבעות פניהם. פלקונטי – בתפקידה השני והאחרון בקולנוע – קיבלה שבחים רבים על הופעתה מרובת הבעות הפנים כז'אן.

הסרט היה מכוון במקורו להשתמש בטכניקה החדישה של הקול, אולם דרייר היה חסר את המימון הדרוש ולכן נותר הסרט אילם.

דרייר ייעד את הסרט לצפייה בשקט מוחלט, בלא מוזיקה נלווית. על כל פנים, ב-1994 חיבר המלחין ריצ'רד אינהורן אורטוריה המבוססת על הסרט וקרויה בשם "קולות האור". היצירה זמינה כיום בגרסת ה-DVD של הסרט. ב-1999 סיפקה הזמרת האמריקנית Cat Power, ליווי מוזיקלי במספר הקרנות של הסרט באמריקה.

== מקורות היסטוריים ==
דרייר ביסס את התסריט של "הפסיון של זואן ד'ארק" על רישומים היסטוריים ותמלילים שהתגלו רק כמה שנים לפני הפקת הסרט. מסמכים אלה פירטו את משפטה של ז'אן ד'ארק בשנת 1431, וסיפקו חומר מקור אותנטי שהעניק לסרט דמיון מרתק. לגילוי זה הייתה השפעה משמעותית על התיאור ההיסטורי של ז'אן ד'ארק, העלה את מעמדה והדגיש את העוול העמוק של משפטה והוצאתה להורג על ידי האנגלים ומשתפי הפעולה שלהם.

==התגובות לסרט ומורשתו==
חלק מהמבקרים סבורים שז'אן ד'ארק הוא הסרט האילם הטוב ביותר שנעשה אי פעם, ופאולין קייל כתבה כי משחקה של פלקונטי את ז'אן ד'ארק הוא "ההופעה הטובה ביותר שהייתה אי פעם בסרט". על כל פנים, הסרט נאסר להקרנה בבריטניה, בשל אופן הצגתו את החיילים הבריטים האכזריים הלועגים ומענים את ז'אן בסצינות המשקפות את התיעודים מן הברית החדשה של החיילים הרומאים הלועגים ומענים את ישו הנוצרי. הארכיבישוף של פריז היה אף הוא ביקורתי ודרש לערוך שינויים בסרט. לא ידוע אם בקשה זו נענתה, אם לאו.

הגרסה המקורית של הסרט נעלמה למשך מספר עשורים, לאחר שאש לחכה את העותקים המקוריים של הסרט. דרייר עצמו ניסה לאסוף גרסאות מעותקים ששרדו ואולם הוא נפטר בעודו מאמין שהגרסה המקורית אבדה לעד. כמעט בדרך נס, נמצא ב-1981 העתק של הסרט המקורי, היה זה בארון הבגדים של החצרן בבית חולים לחולי נפש באוסלו. גרסה זו זמינה כיום ב-DVD.

סצינות מז'אן ד'ארק מופיעות בסרטו של ז'אן-לוק גודאר לחיות את חייה משנת 1962, שבו צופה השחקנית הראשית בסרט בקולנוע ומזדהה עם ז'אן ד'ארק. בהנרי וג'ון, נראה הנרי מילר צופה בקטעים האחרונים מתוך הסרט וקול קורא מכתב לאנאיס נין, המשווה אותה לז'אן ד'ארק ואת עצמו ל"נזיר המשוגע", דמות אותה מגלם אנטונין ארטו.

==קישורים חיצוניים==

* 

* [https://web.archive.org/web/20070930165138/http://artsandfaith.com/t100/2005/entry.php?film=59 ז'אן ד'ארק] ב[https://web.archive.org/web/20070721143756/http://www.artsandfaith.com/top100/ רשימת מאה הסרטים הרוחניים המשמעותיים ביותר ב-Arts & Faith]
* [http://www.criterion.com/asp/release.asp?id=62&eid=77&section=essay מסה באוסף קריטריון מאת קרל תיאודור דרייר]

==הערות שוליים==

קטגוריה:סרטים אילמים
קטגוריה:סרטי שחור-לבן
קטגוריה:ז'אן ד'ארק
קטגוריה:סרטים צרפתיים משנת 1928
איש הקובייה

איש הקובייה הוא ספר שנכתב על ידי הסופר ג'ורג' קוקרופט ב-1971 תחת שם העט "לוק ריינהרט". 

הספר מספר את סיפורו של פסיכיאטר שמתחיל לקבל החלטות בחייו באמצעות הטלת קובייה, ומפורסם בחתרנות שלו, בגישתו האנטי-פסיכולוגית ובכך שהוא שיקף רעיונות שהיו נפוצים בתחילת שנות ה-70. על עטיפת הספר נכתב "ספר זה יכול לשנות את חייך", מה שזירז את הפיכתו לספר קאלט מודרני. עקב טבעו החתרני של הספר וקיומם של פרקים העוסקים בנושאים שנויים במחלוקת כגון אונס, רצח וניסיונות מיניים שונים, הוא נאסר לפרסום במספר מדינות.

==תקציר עלילה==
הספר מספר את סיפורו של פסיכיאטר בשם לוק ריינהרט המרגיש משועמם ולא מסופק מחייו, וכתוצאה מתחיל לקבל החלטות שונות בחייו באמצעות הטלת קוביות. עם התקדמות העלילה הגיבור נעשה משועבד לחלוטין להחלטות הקובייה, ובחייו מתחילים להופיע מקרי אונס, רצח, "מסיבות קובייה", התפרצות מחלות נפש, ומלחמה בתאגידים אמריקאים. בספר יש תיאור של היווצרות כת סביב הגיבור ומחקרו הפסיכולוגי, כגון תוכניתו "להזדיין ללא פחד בשביל הנאה ורווח".

==הרעיון הפסיכולוגי==
הרעיון שעומד בבסיס הפסיכולוגיה של חיי קוביות הוא ריבוי הרצונות המנוגדים שיש באדם. מצב זה, בו תכתיבי החברה והציפיות שלה מהאינדיבידואל מדכאות חלק גדול מדחפיו ורצונותיו, גורם לאומללות, שעמום, תסכול ורגשות-אשמה.

חיי הקוביות אינם ניהליזם, כפי שנהוג לטעות ולחשוב, מכיוון שהאפשרויות שניתנות לקובייה הן ביטוי לאישיותו של האדם המטיל את הקובייה. הקובייה מעניקה זכות קיום לאפשרויות שהאדם לעולם לא היה מרשה לעצמו לממש, מטעמים חברתיים שונים. 

הקובייה, אשר מעניקה ביטוי לנפש רבת הפנים, מסירה מעל האדם את כובד ההחלטה ומשחררת אותו לחופשי, ובזה עיקר כוחה. מאפיין זה, שבו האדם כפוף לחוקים שרירותיים הנוטלים ממנו את זכות הבחירה והשיפוט, מקביל למעשה לדתות הממוסדות שבהן חברים מאות מיליוני אנשים. כך, שאם מעניק האדם סיכוי של 1 מ-6 לפיתוי אשת חברו, הרי 1/6 מאישיותו רוצה בכך, והקובייה מעניקה לפן זה באישיותו מימוש וקיום, אם בחרה שיעשה את המעשה ואם לאו. עצם העלאת האפשרות למישור המעשי, מסוגלת להקל על בעיות הנפוצות בחברה המערבית כגון שעמום, תסכול, הדחקה וכניעה מוחלטת לתכתיבי החברה.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.lukerhinehart.net/ אתר הבית של ג'ורג' קוקרופט]
* [http://www.heretical.com/miscella/diceman1.html קטעים מהספר] 
* 

קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרי 1971
קטגוריה:ספרי הוצאת כנרת
נער המלקות

אדוארד השישי ונער המלקות שלו]]נער מלקות היה, לכאורה, מין משרת בבתי המלוכה של אירופה שהיה סופג מלקות כעונש על מעשים שעשה נער מבית המלוכה.
על פי החוקים של אותם הימים, אסור היה לפגוע פיזית בבני משפחת המלוכה, לכן נבחרה חלופת "נער המלקות", כדי לאפשר למחנכי הצעירים מבית המלוכה לבטא את מורת רוחם ממעשים מסוימים של אותם הצעירים ולהמחיש לצעירים שמעשיהם פסולים וגוררים עונש.

המשרה הייתה מבוקשת על ידי בני דלת העם שראו בה דרך לשפר את מעמדם החברתי-כלכלי. 

יש לציין שיש מעט ראיות לקיומו של המנהג, וקיומו מוטל בספק בקרב היסטוריונים. חלקם מחשיבים אותו כמיתוס, וחלקם סבורים שייתכן שהיה נהוג עבור מלך-ילד בלבד, ולא עבור נסיכים או בני אצולה ככלל.

== אזכורים בתרבות ==
מארק טוויין ביסס את ספרו "בן המלך והעני" על שני גיבורים, האחד אדוארד השישי, מלך אנגליה, והשני בן עניים אנגלי בשם טום קאנטי (Tom Canty). טום היה דומה כשתי טיפות מים לבן המלך, ומצא עצמו ממלא, שלא בטובתו, את מקומו כשיורש העצר האמיתי גורש מהארמון. טום, בתפקידו כבן המלך המדומה, פגש את נער המלקות והזדעזע למחשבה שמישהו יקבל מלקות במקומו. סיפור זה פרסם את קיום משרת "נער המלקות".

קטגוריה:אנגליה: היסטוריה
קטגוריה:ענישה
גרעין הברך הצדי

[[גזע המוח האנושי. גרעין הברך הצדי ממוקם בשיפולי חלקו העליון, המסומן בספרה 7 בתמונה. התליל העליון (2 בתמונה) מבקר את תנועות שרירי העין ומתקשר עם קליפת המוח דרך הכר התלאמי (1). המרכזים הסמוכים להם (4-6) משרתים את מערכת השמיעה.]]
גרעין הברך הצדי או LGN (באנגלית: Lateral geniculate nucleus) הוא אזור בתלמוס, אשר נמצא במוח הביניים. 
שמו של הגרעין ניתן לו על שום דמיונו לברך כפופה (genu, פירושו "ברך").

גרעין הברך הצדי הוא מבנה דו-צדדי (הוא נמצא על שתי המיספרות במוח), ומורכב משש שכבות של תאי עצב בכל המיספרה. 

הגרעין מעורב בתהליך התפיסה החזותית.
הוא מקבל מידע חזותי מהרשתית באמצעות עצב הראייה ומעביר את המידע הלאה, בעיקר אל האזור הראשוני בקליפת המוח הראייתית (V1), כאשר כל שכבה בו מקבלת קלט מעין אחת בלבד. כ-90% מהסיבים העצביים שבעצב הראייה מגיעים לגרעין הברך הצדי.

==השכבות של גרעין הברך הצדי==
בפרימטים, גופי התאים בשתי השכבות הפנימיות ביותר גדולים יותר מגופי התא שבארבע השכבות החיצוניות. מטעם זה נקראות שתי השכבות הפנימיות “השכבות המאגנו-תאיות” (magnocellular layers, מאגנום פירושו “גדול” בלטינית), ואילו ארבע השכבות החיצוניות נקראות “השכבות הפארוו-תאיות” (parvocellular layers פרבוס פירושו “קטן”). 

שני סוגי השכבות משתייכים לשתי מערכות נבדלות, המופקדות על ניתוח סוגים שונים של מידע חזותי. כל אחת מן המערכות מקבלת קלט מאחד הסוגים של תאי הגנגליון ברשתית - מתאי M או מתאי P. שדות הקלט של התאים בגרעין הברך הצדי שומרים על אותו ארגון של מרכז והיקף, הקיים בתאי הגנגליון המתקשרים אליהם. 

===שכבות מאגנו-תאיות (Magnocellular Layers)===
שכבות 1 ו- 2 מורכבות מתאי המערכת המאגנו-תאית. מערכת זו קיימת בכל היונקים, בעוד שהמערכת הפארוו-תאית קיימת בפרימטים בלבד. תאי העצב של המערכת המאגנו-תאית ניחנים במאפיינים של תאי M (בשכבת תאי הגנגליון). כלומר, הם אינם מקבלים מידע על צבע, אינם מאפשרים הבחנה בפרטים דקים ותגובתם לגירוי חזותי קצרה ומהירה. תאים אלה מעורבים כפי הנראה בעיבוד חזותי שרמת דיוקו פחותה, אך הם מסוגלים להבחין בהבדלי בהירות דקים וגם רגישים במיוחד לתנועה.

===שכבות פארוו-תאיות (Parvocellular Layers)===
בפרימטים שכבות 3 עד 6 מורכבות מתאי המערכת הפארוו-תאית. תאי העצב של מערכת זו ניחנים במאפיינים של תאי P (בשכבת תאי הגנגליון), כלומר הם מנתחים מידע על צבע ומצטיינים בכושר גבוה של הפרדה מרחבית, ומכאן - בעיבוד חזותי שרמת דיוקו גבוהה. מנגד, תגובותיהם איטיות ומתמשכות ואין הם רגישים לתנועה.

== ראו גם ==
* גזע המוח
* קליפת הראייה העיקרית

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מוח הביניים
קטגוריה:ראייה
אגדת הנשים הטובות

אגדת הנשים הטובות היא יצירתו של המשורר ג'פרי צ'וסר שנכתבה בשנים 1385–1386.
* בפרולוג מדווח כי המחבר ננזף בידי אל האהבה והמלכה המשרתת אותו, על כך שבשירתו הקודמת אודות טרוילוס וקרסידה תיאר דמות של אשה בוגדנית. צ'וסר נתבע, אם כן, לחבר יצירה חדשה ובה מוצגות הנשים הטובות.
* בחלק הראשון מסופר על קלאופטרה השביעית שבחרה לאבד את עצמה לדעת לאחר שגם מרקוס אנטוניוס אהובה עשה כן.
* בחלק השני מסופר על תיסבי ששמה קץ לחייה כשנתברר לה שפירמוס אהובה התאבד כשסבר בטעות כי נטרפה היא על ידי לביאה.
* בחלק השלישי מסופר על דידו, המלכה האגדית של קרתגו, שהתאבדה לנגד עיני בני עמה בשל אהבתה העזה לאיניאס שזנח אותה.
* בחלק הרביעי מסופר על היפסיפיליי, מלכת האי למנוס, ועל מדיאה, בתו של מלך קולכיס, שסייעו ליאסון הארגונאוטי למצוא את גיזת הזהב.
* בחלק החמישי מסופר על אונס לוקרציה, בת האצילים שנאנסה על ידי נסיך רומאי ואחר התאבדה.
* בחלק השישי מסופר על אריאדנה, בתו של מינוס מלך כרתים, שסייעה לתסאוס להיחלץ מן הלבירינת.
* בחלק השביעי מסופר על פילומלה, הנסיכה האתונאית שנאנסה על ידי בעלה של אחותה, וזה אף חתך את לשונה אחר המעשה.
* בחלק השמיני מסופר על פיליס, הנסיכה מתראקיה שנעזבה על ידי בעלה ותלתה את עצמה על עץ.
* בחלק התשיעי על היפרנסטרה, ששמרה אמונים לבעלה לעתיד והמרתה את פיו של אביה למענו.

יש הסוברים כי "אגדת הנשים הטובות" לא הושלמה. צ'וסר עצמו רומז על כך בדברי החרטה שמופיעים בסיפורי קנטרברי ומדווח אודות עבודתו על "25 נשים". גם בדברי הפתיחה ליצירה הוא מזכיר כי כוונתו ל-19 נשים ובהן: אסתר המלכה, פנלופה - אשתו של אודיסאוס, מרקיה - אשתו של מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס, לוויניה – אשתו של איניאס, פוליסנה - אשתו של אכילס, לאודמיה – אשתו של פרוטסילוס.

==ראו גם==
* סיפורו של הנזיר – אחד מסיפורי קנטרברי שנכתב במבנה דומה.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20070806152815/http://omacl.org/GoodWomen/ אגדת הנשים הטובות] – ג'פרי צ'וסר

קטגוריה:פואמות
קטגוריה:ספרות אנגלית של ימי הביניים
קטגוריה:נשים בספרות
קטגוריה:נשים בימי הביניים
קטגוריה:נשים במאה ה-14
שמידט

שמידט (בכתיב לועזי: Schmidt) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו היא נפח.

בגרמנית יש שמות משפחה נפוצים נוספים עם משמעות, כתיב וצליל דומים לשם זה: Schmidt, Schmid, Schmidl, Schmidtke, Smid ו-Smidt.

בשפות נוספות ישנם שמות משפחה שמשמעותם זהה, וחלקם נפוצים מאוד. לדוגמה: באנגלית: Smith () – הוא שם משפחתם של כחצי מיליון בריטים וכ-3 מיליון אמריקאים, והוא שם המשפחה הנפוץ ביותר במדינות אלה; 
ביידיש שמידע ו-גולדשמידט;
בערבית <BIG>حداد</BIG> (חדד);
בלשון חז"ל נפחא.

קטגוריה:שמות משפחה אשכנזיים
קטגוריה:שמות משפחה גרמניים
קטגוריה:שמות משפחה לפי עיסוק
בג'אג' אוטו

בג'אג' אוטו (Bajaj Auto) היא חברה הודית גדולה לייצור כלי רכב. זו החברה הגדולה ביותר בהודו, והרביעית בגודלה בעולם לייצור כלי רכב דו ותלת-גלגליים. מרכז החברה נמצא בפונה, מהאראשטרה ומפעלים נוספים בוואלוג' (ליד אוראנגאבד), אקורדי וצ'קאן (ליד פונה). בג'אג' מייצרת ומייצאת קטנועים, אופנועים וכלי רכב תלת גלגליים ("ריקשות").

ברשימת "Forbes Global 2000" המדרגת את 2000 החברות המובילות בעולם, דורגה בג'אג' בשנת 2005 במקום ה-1946.

בעשור האחרון השלימה החברה התפתחות מוצלחת מיצרן קטנועים בלבד ליצרן מגוון כלי רכב דו גלגליים, במיוחד לאחר הצגת מגוון אופנועים בשנים האחרונות.

יו"ר החברה הוא רהול בג'אג', שהונו האישי נאמד ביותר מ-1.5 מיליארד דולר.
דיווחים בעיתונות ההודית חוזים כי החברה תפוצל לשתיים תוך הפרדת עסקי הרכב מהקבוצה הפיננסית.

==היסטוריה==
החברה נוסדה ב-29 בנובמבר 1945 בשם "Bachraj Trading Corporation Private Limited" שעסקה במכירת כלי רכב דו ותלת גלגליים שיובאו להודו. בשנת 1959 ניתן לה רישיון מממשלת הודו לייצר כלי רכב אלו מקומית, והיא הפכה לחברה ציבורית ב-1960. עשר שנים לאחר מכן יצא כלי הרכב ה-100,000 משערי מפעליה. בשנת 1977 כבר מכרה החברה 100,000 כלי רכב בשנה אחת. ב-1985 נפתח המפעל בוואלוג', ושנה לאחר מכן יצרה ומכרה החברה חצי מיליון כלי רכב בשנה אחת. בשנת 1995 הגיעו המכירות למיליון כלי רכב בשנה, והרכב ה-10 מיליון יצא משערי מפעליה.

בחודש נובמבר 2007 רכש הקונצרן נתח של 14.5 אחוזים מיצרנית האופנועים האוסטרית-KTM Sportmotocycles AG ושתי החברות חתמו על חוזה לשיתוף פעולה במסגרתו KTM תספק את הידע לייצור אופנועי 125 ו-250 סמ"ק מקוררי אוויר ובג'אג' תבצע את ההפצה והחדירה לשוק ההודי ולשווקים אסיאתיים נוספים. בדצמבר 2007 רכשה בג'אג' מניות KTM נוספות והרחיבה את השליטה ליותר מ-20 אחוזים.

===דגמים ושנת השקתם===
* 1971 – רכב משא תלת גלגלי קטן
* 1972 – בג'אג' צ'יטאק. קטנוע ותיק ומצליח ביותר המבוסס על הוספה האיטלקית.
* 1976 – בג'אג' סופר
* 1977 – אוטו-ריקשה עם מנוע אחורי
* 1981 – בג'אג' M-50
* 1986 – בג'אג' M-80, קוואסאקי בג'אג' KB100
* 1990 – בג'אג' סאני
* 1991 – קוואסאקי בג'אג' 4S צ'מפיון
* 1994 – בג'אג' קלאסיק
* 1995 – בג'אג' סופר אקסל
ריקשה של בג'אג' הפועלת ב[[ג'קרטה, אינדונזיה]]
* 1997 – קוואסאקי בג'אג' בוקסר, אוטו-ריקשה בעלת מנוע דיזל אחורי
* 1998 – קוואסאקי בג'אג' קליבר, לג'נד, קטנוע הארבע פעימות הראשון בהודו, בג'אג' ספיריט
* 2000 – בג'אג' ספייר
* 2001 – אלימינייטור, פולסאר
* 2003 – קליבר115, בג'אג' ווינד 125, בג'אג' פולסאר
* 2004 – בג'אג' CT 100, בג'אג' צ'יטאק חדש עם מנוע 4 פעימות ותיבת הילוכים חדישה, בג'אג' דיסקבר DTS-i
* 2005 – בג'אג' וייב, בג'אג' אוונג'ר, בג'אג' דיסקבר
* 2006 – בג'אג' פלטינה
* 2007 – בג'אג' פולסר-200 (מקורר שמן), בג'אג' קריסטל,בג'אג' פולסר 220 DTS-Fi (הזרקת דלק)
* 2013 – בג'אג' קיוט – מכונית מיני, מנוע 1 צילינדרים

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:יצרני רכב הודיים
קטגוריה:חברות הודיות
קטגוריה:יצרני אופנועים
קטגוריה:הודו: תחבורה
החוף

החוף (באנגלית: The Beach) הוא סרט מותחן ודרמה שיצא לאקרנים ב-2 בפברואר 2000 בארצות הברית ובבריטניה. הסרט, שבוים על ידי דני בויל, מבוסס על ספר מצליח באותו שם שנכתב על ידי אלכס גרלנד בשנת 1996.

במדינות שונות הצפייה בסרט הוגבלה לגיל 16 ומעלה מאחר שנכללו בתוכו קטעים רבים בהם נראים אנשים תחת השפעת סמים.

== שחקנים ודמויות ==
*לאונרדו דיקפריו - ריצ'רד
*טילדה סווינטון - סל
*וירג'יני לידויין - פרנסואז
*גיום קאנה - אתין
*רוברט קרלייל - דאפי
*פטרסון ג'וזף - קיטי

== עלילת הסרט ==
ריצ'רד, נער אמריקני, השואף להרפתקאות, יוצא למסע לעבר תאילנד. בבית מלון זול הוא מכיר אדם מוזר בשם דאפי, המכור לסמים. דאפי מוסר לריצ'רד מפה של אי מסתורי, היכן שצמח הגראס גדל בשפע. כמו כן, הוא מציין גם שבאותו האי מתגוררת קומונה של אנשים צעירים.

ריצ'רד, יחד עם פרנסואז ואטיין, בני זוג ממוצא צרפתי שהוא מכיר בדרך, מחליט להגיע בכל מחיר לאי המסתורי שתואר על ידי דאפי כ"גן עדן עלי האדמות". לאחר מסע מפרך, הם מגיעים ונקלטים אצל בני השבט המתגוררים שם. אך עד מהרה, תשוקתו של ריצ'רד לפרנסואז גוברת עליו והעניינים מסתבכים בגלל טעות שעשה ריצ'רד לפני יציאתם לדרך.

== אתר הצילומים ==
המקום בו צולם רוב הסרט הוא האי קו פי פי שבתאילנד, אומנם בספרו של אלכס גרלנד, עליו גם מבוסס הסרט, הכוונה הייתה לאי קו טאו.

== פסקול ==
עם יציאת הסרט, יצא גם פסקול עם שירים שנכתבו במיוחד בשביל הסרט על ידי אמנים שונים כמו הלהקה Underworld, הזמר מובי, בלר, הלהקה הבריטית ניו אורדר ואחרים.

רשימת השירים:

פסקול הסרט
#Snakeblood - לפטפילד
#Pure Shores - אול סיינטס
#Porcelain - מובי
#Voices - Dario G
#Ball 8 - Underworld
#Spinning Away - שוגר ריי
#Return of Django - Asian Dub Foundation
#On Your Own - בלר
# יה קה יה קה - הארדפלור ומורי קאנטה
#Woozy - פיית'לס
#Richard, It's Business As Usual - בארי אדמסון
#Brutal - ניו אורדר
#UNKLE - Lonely Soul יחד עם ריצ'רד אשקרופט
#Beached - אורביטל

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:סרטי דרמה בריטיים
קטגוריה:סרטי דרמה רומנטית
קטגוריה:סרטי סמים
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קטגוריה:סרטים אמריקאיים משנת 2000
קטגוריה:סרטים בריטיים מבוססי ספרים
קטגוריה:סרטים שצולמו בתאילנד
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
Five Leaves Left

Five Leaves Left הוא אלבומו הראשון של המוזיקאי הבריטי ניק דרייק, שיצא לאור ב-1969. בדומה ל-Bryter Layter ובשונה מ-Pink Moon האלבום לא נוגן רק על ידי דרייק, אלא גם על ידי ההרכב הפולק רוק הבריטי Fairport Convention.

Five Leaves Left דורג במקום ה-85 מבין מאה האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים על ידי ערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית, וגם ב-2003, האלבום דורג במקום ה-283 במגזין הרולינג סטון מבין 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.

== שם האלבום ==
לפי סברה אחת, לקוח השם מספרו של או. הנרי "העלה האחרון", אשר עוסק בבחורה בשם ג'ונסי, שחולה בדלקת ריאות קטלנית, ומאמינה שכאשר כל העלים ינשרו מהעץ שמול חלונה בבית החולים, היא תמות. לאחר שנותרו חמישה עלים על העץ היא אומרת כי "בעוד חמישה ימים לא אהיה כאן". לפי סברה אחרת, שמו של האלבום נלקח מכתובת שמופיעה על נייר לגלגול סיגריות, המציינת כי נשארו רק עוד חמישה ניירות לגלגול.

== השירים באלבום ==
# Time Has Told Me (4:27)
# River Man (4:21)
# Three Hours (6:16)
# Way to Blue (3:11)
# Day Is Done (2:29)
# Cello Song (4:49)
# The Thoughts of Mary Jane (3:22)
# Man in a Shed (3:55)
# Fruit Tree (4:50)
# Saturday Sun (4:03)

== השתתפו באלבום ==
* ניק דרייק - שירה, גיטרה אקוסטית (בכל הקטעים) ופסנתר (בקטע מס' 10).

=== Fairport Convention ואורחים נוספים ===
* פול האריס - פסנתר (בקטעים מס' 1 ו-8).
* ריצ'רד תומפסון - גיטרה חשמלית (בקטע מס' 1).
* דני תומפסון - בס (בקטעים מס' 1, 3, 6, 8 ו-10).
* הארי רובינסון - תזמור כינורות (בקטע מס' 2).
* רוקי דזידזורנו - קונגה (בקטע מס' 3 ו-6).
* רוברט קירבי - תזמור כינורות (בקטעים מס' 4, 5, 7, 8 ו-9).
* קליר לות'ר - צ'לו (בקטע מס' 6).
* טריסטם פריי - תופים וויברפון (בקטע מס' 10).

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אלבומי בכורה מ-1969
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי חברת איילנד רקורדס
משחק מרובה משתתפים

[[מסיבת רשת בה המשתתפים לוקחים חלק במשחק מרובה משתתפים]]
משחק מרובה משתתפים (באנגלית: Multiplayer) הוא משחק וידאו בו משתתפים מספר שחקנים בו זמנית.

היות שבמרבית המשחקים תנאי זה מתקיים, נהוג לציין משחק כמרובה משתתפים בהקשר של משחקים שעוצבו במקור לשחקן יחיד, כגון משחקי וידאו. משחקי וידאו החלו כמשחקים טקסטואליים לשחקן בודד, טרם פיתוח והפצה של טכנולוגיות רשת, ועד היום משוחקים בעיקר על ידי שחקן בודד מול הווידאו. החל בפריצתה המסחרית של טכנולוגיית ה-www כחלק מהאינטרנט (לערך 1994) החל פיתוח ושיווק של משחקי וידאו עם פן ריבוי משתתפים, שאפשרו למספר שחקנים ידוע מראש (לרוב 2–7) לשחק יחדיו על גבי שרת משחק. מאוחר יותר, עם פיתוח טכנולוגיית גלישה מהירה בפס-רחב (DSL, ISDN וכדומה) פותחו משחקי רשת המוניים, ללא הגבלה קשה על מספר השחקנים המקסימלי מלבד מגבלות השרת, שהועלו מדי מספר שנים. על אף שרבים מהמשחקים מערבים עבודת-צוות פשוטה ולא עוסקים בתחרות בין שחקנים, רוב המשחקים מרובי המשתתפים כיום משתייכים באופן כזה או אחר לסוגת / מצב המשחק שחקן מול שחקן (במקור מאנגלית: PvP).

==סוגי משחקי וידאו מרובי משתתפים==
משחקי וידאו מרובי משתתפים מתחלקים למספר קטגוריות:
*משחקים לחבורת שחקנים - משחק וידאו בו מספר שחקנים משחקים כנגד יריב משותף או למען מטרה משותפת (קואופרטיבי), או אחד נגד השאר (לא-קואופרטיבי).
*משחקים מבוססי צוות - משחק בו מספר צוותים, המונים כל אחד מספר שחקנים ידוע מראש ומוגבל, משחקים קבוצה כנגד קבוצה. משחקים אלו יכולים לדמות מצבים מלחמתיים שונים, אך גם ספורט ושימושים דומים.
*משחקים המוניים - משחק בו מספר גדול מאוד של שחקנים (מאות ואף אלפים בו זמנית) משחקים יחדיו, ויכול להכיל אלמנטים משתי הקטגוריות הקודמות.

==פיתוח משחקים מרובי משתתפים לפי סוגות==
קיים מגוון רחב של משחקי וידאו מרובי משתתפים, רובם כוללים את פן ריבוי המשתתפים בנוסף למערכה לשחקן-יחיד, אך חלק לא מבוטל מובנה מראש לריבוי משתתפים בלבד.
*משחקי פעולה זוכים בעיקר למשחקי חבורה ומשחקי צוותים (רובם באוריינטציה קרבית, של חיילים או כיתות מול יריבים), אך ישנם גם משחקי פעולה המוניים בודדים.
*משחקי תפקידים זוכים לריבוי משתתפים מקטגוריית משחקי התפקידים ההמוניים (הקרויים MMORPG - Massive Multyplayer Online Role Playing Games), כמו גם משחקי חבורה, שמאפשרים ייבוא של חוויית המשחקיות המוכרת ממשחקים בנייר ועט.
*משחקי אסטרטגיה זוכים לריבוי תפקידים שבמסגרתו כל משתתף מנהל צבא ומתמודד כנגד האחרים על אותה זירה.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:משחקים
*
קטגוריה:סוגות משחקי וידאו
חסם פלוטקין

חסם פלוטקין הוא חסם על גודלו של קוד בינארי מאורך <math>\ n</math> ומרחק קוד <math>\ d</math> המקיים <math>\ 2d > n</math>. חסם זה נקרא על שם מוריס פלוטקין.

במקרים בהם <math>2d > n</math>, חסם זה לרוב הדוק יותר מחסם המינג הרגיל.

== טענת החסם ==
יהי <math>\ C</math> קוד מאורך <math>\ n</math> ובעל מרחק קוד <math>\ d</math>.

מספר המילים M בקוד <math>\ C</math> מקיים:
:<math> M \leq 2 \left\lfloor\frac{d}{2d-n}\right\rfloor </math>
 
כאשר <math> \left\lfloor ~ \right\rfloor</math> היא פונקציית הערך השלם.

== הוכחה ==
נסמן ב-<math>\ d(x,y)</math> את מרחק המינג בין המילים <math>\ x,y</math>. (כלומר, מספר המקומות בהם שונות שתי המילים) הוכחת החסם מתבססת על הערכת הסכום <math>\sum_{x,y \in C} d(x,y)</math> בשתי דרכים שונות:

:מצד אחד, יש <math> M</math> אפשרויות בחירה עבור המילה <math>\ x</math>, ו-<math>\ M-1</math> אפשרויות בחירה עבור המילה <math>\ y</math>. לכן, קיימים <math>\ M(M-1)</math> צמדי מילים. מאחר שהמרחק בין כל שתי מילות קוד הוא <math>\ d</math> לפחות, נסיק:
<div style="text-align: left;">
<math> \sum_{x,y \in C} d(x,y) \geq M(M-1) d </math>
</div>

:מצד שני, נתבונן במטריצה <math>\ A</math> מגודל <math>\ M \times n</math> אשר שורותיה הן כל מילות הקוד של <math>\ C</math>. נסמן ב-<math>s_i</math> את מספר האפסים בעמודה ה-i של <math>\ A</math>. עמודה זו מכילה, אם כן, <math>\ M-s_i</math> אחדים. כל בחירה של 0 ושל 1 בעמודה זו תורמת 2 לסכום המרחקים הכולל. לכן:
<div style="text-align: left;">
<math> \sum_{x,y \in C} d(x,y) = \sum_{i=1}^n 2s_i (M-s_i)</math>
</div>

נחלק את המשך ההוכחה לשני מקרים:

=== <math>M</math> זוגי ===
במקרה זה, ערכו המקסימלי של כל איבר בסכום מימין מתקבל עבור <math>s_i = M/2</math>, ולכן:
<div style="text-align: left;">
<math> \sum_{x,y \in C} d(x,y) \leq \sum_{i=1}^n 2\frac{M}{2} (M-\frac{M}{2}) = \frac{1}{2} n M^2</math>
</div>

:לכן, משילוב החסמים התחתון והעליון, נקבל:
<div style="text-align: left;">
<math> M(M-1) d \leq \frac{1}{2} n M^2</math>
</div>

:ושוויון זה שקול לאי השוויון:
<div style="text-align: left;">
<math> M \leq \frac{2d}{2d-n}</math>
</div>

:ומאחר ש-M זוגי, נוכל להסיק:
<div style="text-align: left;">
<math> M \leq 2 \lfloor \frac{d}{2d-n} \rfloor </math>
</div>

=== <math>M</math> אי-זוגי ===
במקרה זה לעומת זאת, מקבל הסכום:
<div style="text-align: left;">
<math>\sum_{i=1}^n 2s_i (M-s_i)</math>
</div>

:אשר ערכו מקסימלי כאשר <math>s_i = \frac{M \pm 1}{2}</math> לכל <math>\ i</math>, ולכן:
<div style="text-align: left;">
<math> \sum_{x,y \in C} d(x,y) \leq \frac{1}{2} n (M^2-1)</math>
</div>

:ושנית, באמצעות שילוב אי השוויונים מתקבל:
<div style="text-align: left;">
<math> M(M-1) d \leq \frac{1}{2} n (M^2-1) = \frac{1}{2} n (M-1)(M+1) </math>
</div>

:ומבידוד M, נקבל:
<div style="text-align: left;">
<math> M \leq \frac{n}{2d-n} = \frac{2d}{2d-n} - 1</math>
</div>

:ומאחר ש-M מספר שלם:
<div style="text-align: left;">
<math> M \leq \lfloor \frac{2d}{2d-n} - 1 \rfloor = \lfloor \frac{2d}{2d-n} \rfloor -1 \leq 2 \lfloor \frac{d}{2d-n} \rfloor </math>
</div>

בשני המקרים, קיבלנו את טענת החסם.

==ראו גם==
* חסם סינגלטון
* חסם האמינג

קטגוריה:תורת הקודים
מוזיאון בודה

המוזיאון בשנת הקמתו ([[1904)]]
מוזיאון בּוֹדֶה (בגרמנית: Bodemuseum) הוא אחד המוזיאונים המצויים באי המוזיאונים שבמרכז ברלין. למבנה המוזיאון חשיבות ארכיטקטונית והיסטורית, ולמוצגיו חשיבות תרבותית רבה. מסיבות אלה הוא הוכרז (יחד עם מבנים נוספים באי) כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.

סגנוננו של המוזיאון השפיע ככל הנראה על הסגנון שקנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר תכנן למוזיאון האישי שלו, מוזיאון הפיהרר.

== היסטוריה ==
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארנסט פון אינה (Ihne) ונבנה בשנת 1904 עבור "מוזיאון הקייזר פרידריך" (בגרמנית: Kaiser-Friedrich-Museum), שנקרא על שמו של הקיסר הגרמני פרידריך השלישי. בשנת 1956 שונה שם המוזיאון וכיום הוא נקרא על שם האוצר הראשון שלו, וילהלם פון בודה.

צורתו של מבנה המוזיאון ייחודית בשל התאמתו לצורת אי המוזיאונים.

בשנת 1997 נסגר המבנה לצורך שיפוצו, וב-18 באוקטובר 2006 נפתח מחדש. כיום מוצגים שם אוסף של פסלים (פסלים דתיים של הנצרות האורתודוקסית ובעיקר פסלים קופטיים ממצרים, פסלים מימי הביניים, אמנות גותית ואמנות מראשית הרנסאנס), אמנות ביזנטית וכן מטבעות ומדליות.

בחלק מחדרי המוזיאון מוצג ה-Münzkabinett ("ארון המטבעות") - אוסף של מטבעות שהוצג בעבר במוזיאון פרגמון הסמוך, הכולל מטבעות מאז ראשית ההטבעה - מטבעות מהמאה השביעית לפנה"ס מאנטליה ועד מטבעות מודרניים.

==גלריה==
<gallery>
Bode Museum P7150050.JPG|חזית המוזיאון, 2007
Bodemuseum Durchgang.jpg|אולם הכניסה
Bodemuseum Kleine Kuppelhalle 5.jpg|חדר המדרגות המפואר
The Sanguine, from the Four Humors by Gottfried Knöffler-Bode Museum.jpg|אחד מארבעה פסלי פוטו כאלגוריה לארבעת המזגים מאת יוהאן גוטפריד קנפלר בתחתית חדר המדרגות
Kleiner Kuppelsaal-Interior of the Bode-Museum.jpg|פסלי ונוס ומרקוריוס מאת ז'אן-בטיסט פיגאל לפני המדרגות 
Canova P7150049.JPG|רקדנית - פסלו של אנטוניו קנובה משנת 1809–1812
Bernini P7150044.JPG|מזרקה בצורת סטיר - פסלו של ג'ובאני לורנצו ברניני
Kern Adam und Eva Sündenfall.jpg|אדם וחוה, מעשה ידי הפסל לאונרד קרן משנת 1645
Bode P7150043.JPG|פסל אנטישמי המציג את הכנסייה המחזיקה צלב דורכת על אדם בעל מאפיינים שיוחסו על ידי אנטישמיים ליהודים
Desiderio da settignano, busto di dama detta marietta strozzi, firenze 1462 ca. 01.jpg| מריאטה סטרוצי מיוחס לדזידריו דה סטיניאנו
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 

* [http://www.smb.spk-berlin.de/smb/sammlungen/details.php?lang=en&objectId=14&n=1&r=20 אוסף הפסלים והמוזיאונים לאמנות ביזנטית]
* [http://www.smb.spk-berlin.de/smb/sammlungen/details.php?lang=en&objectId=9&n=1&r=11 אוסף המטבעות]

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ברלין: מוזיאונים לאמנות
קטגוריה:אי המוזיאונים
ג'בשית

ג'בשית (בערבית: جبشيت, בכתיב לטיני: Jebchit או Jibchit) היא עיירה שיעית בדרום לבנון, בנפת א-נבטיה שבמחוז א-נבטיה, כשבעה קילומטרים מהכפר א-נבטיה עצמו, בגובה 500 מטר מעל פני הים. שטחה כ-6,000 דונם, ומתגוררים בה כ-25 אלף איש. כלכלת העיר מתבססת על חקלאות, בעיקר של עצי שקד וזית, עצי נוי וטבק.

ג'בשית מוכרת כאחד ממעוזי חזבאללה, וכמה פעילים בולטים בארגון הגיעו ממנה; המפורסם שבהם הוא השייח' עבד אל-כרים עובייד.

== קישורים חיצוניים ==
* 

קטגוריה:לבנון: ערים
קטגוריה:נחלת שבט אשר
קטגוריה:מחוז א-נבטיה: יישובים
לימונדה

לימונדה היא משקה העשוי מרכז לימונים או מיץ לימון, מים ותוספת סוכר. המשקה מוגש קר, לעיתים בתוספת קוביות קרח. בדרך כלל, החברות שמוכרות לימונדה מוסיפות חומרים משמרים וצבעי מאכל. 

לימונדה עם עלי נענע זכתה לכינוי לימונענע. כינוי זה נולד כאשר פוגל-לוין, חברה לפרסום על דפנות אוטובוסים, החליטה לעורר עניין בשירותיה בקמפיין למוצר שלא היה קיים. הקמפיין זכה להצלחה ועורר דרישה למוצר, דבר שהוביל מספר חברות משקאות לאמץ את המשקה ולייצרו.

באוסטרליה, בניו זילנד ובשווייץ מוכר משקה הספרייט כלימונדה.

לימונדה מוזכרת בציטוט מפורסם מפי דייל קרנגי: "אם החיים מחלקים לך לימונים - הכן מהם לימונדה", שמשמעותו - גורל האדם בידיו וביכולתו לשפר את נסיבות החיים. קנקן לימונדה 

בטבלה להלן מוצגים ערכים תזונתיים של לימונדה. כל הכמויות הן ב-100 גרם של משקה.
{| class="wikitable"
! מרכיב !! כמות
|-
| קלוריות || 40
|-
| שומן || 0 מיליגרם
|-
| כולסטרול || 0 מ"ג
|-
| נתרן || 4 מ"ג
|-
| אשלגן || 15 מ"ג
|-
| פחמימות || 10 גרם
|-
| סיבים תזונתיים || 0 גרם
|-
| סוכר || 10 גרם
|-
| חלבון || 0.1 גרם
|}

==בתרבות== 
הבדרן וכוכב הילדים יובל שם טוב (יובל המבולבל) כתב והלחין שיר בשם "לימונדה". 
==קישורים חיצוניים==

* [http://www.matkonim.net/misc/lemonade.html מתכון להכנת לימונדה]
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מיצי פירות
קטגוריה:מאכלי לימון
מנזר איינזידלן

מנזר איינזידלן
מנזר איינזידלן (בגרמנית: Kloster Einsiedeln) הוא מנזר של מסדר הבנדיקטינים בעיירה איינזידלן בקנטון שוויץ שבשווייץ. הוא הוקם בשנת 948 בעקבות נס שקרה לכאורה במקום וזכה לאשרור סופי של הכס הקדוש בשנת 1793.

==המרד הראשון==
המנזר איינזידלן היה המוקד הראשון למאבק האיכרים בנושיהם בשווייץ. מקורו של המרד היה בדרישת המנזר לתשלום מיסים שלא עמד ביחס לתמורה שהשיגו בעבודה החקלאית. השטחים המעובדים המצומצמים בעמקים השווייצרים, יחד עם העונה החקלאית הקצרה בהרים, הביאה לכך שהיבולים החקלאיים יהיו דלים, עובדה אשר הביאה במשך השנים את תושבי שווייץ להזנחת העיסוק החקלאי. סירוב האיכרים לשלם מיסים למנזר איינזידלן הייתה המרידה הראשונה שהצליחה. בעקבותיה באו סדרה של מרידות נוספות נגד האצילים, עד שקמה ההתארגנות של הקנטונים להקמת שווייץ העצמאית. ב-1 באוגוסט 1291, ייסד קנטון שוויץ את האיחוד השווייצרי יחד עם הקנטונים אורי ואונטרוולדן. אחד משירי הילדים בשווייץ מבטא את רוח התקופה: "אל תפחדו מהאבירים, האל איתנו, מפני שעל ההרים יש אבנים ואותם נוכל לזרוק עליהם ואז הם יטבעו בנהרות".

==תחומי הפעולה==
בשנת 1274 המנזר איינזידלן, יחד עם התחום הכפרי הרחב שהיה בבעלותו, היה לאזור בעל אוטונומיה שיפוטית בשליטת רודולף הראשון (1218-1201) מלך גרמניה. רודולף הראשון רכש שליטה על אזורים נוספים בשווייץ. עצמאותו היחסית של המנזר נשמרה עד המהפכה הצרפתית בשנת 1789. המנזר תרם רבות למסדר הבנדיקטינים בעקבות הכתיבה, הציור והמוזיקה שהתפתחו בו. בשנת 2004 היו במנזר 90 נזירים, 40 תלמידים. בצמוד לו מוסדות חינוך ל-260 תלמידים.<br />

==אתר תיירות==
מנזר איינזידלן

מנזר איינזידלן מהווה אתר תיירות משלוש סיבות: עלייה לרגל, ארמון מרשים וברכת הסוסים. במקום הראשון עלייה לרגל. מונים אותו בנשימה אחת עם "לורד" בצרפת. המנזר מהווה אחד הדוגמאות הגדולות והנאות של אדריכלות הבארוק והרוקוקו השווייצרית. המנזר נבנה בשנים 1719-1735 על ידי האדריכל קספר מוסברוגר (Kaspar Moosbrugger). אורוות הסוסים של המנזר מהוות מוקד לפסטיבל שנתי. במהלכו מתרכזים כ-200 פרשים ונערכת ברכה מיוחדת לסוסים. מניחים כי זהו המנזר האחרון בעולם שבו עוסקים בגידול סוסים.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:נצרות: אתרי עלייה לרגל
קטגוריה:שווייץ: מבני דת
איינזידלן
טרנספראז

טרנספראז (באנגלית: Transferase) הוא שם כולל לקבוצה של אנזימים המזרזים תגובות שבמהלכן עוברת קבוצה פונקציונלית ממולקולה אחת למולקולה אחרת. הטרנספראזות מהווים אחת משש הקבוצות שאליהן ממוינים כל האנזימים. קבוצת הטרנספראזות היא קבוצה מספר 2, ואנזימים המשתייכים אליה מסומנים EC 2.X.X.X.

קיימות תשע תת-קבוצות בקבוצת הטרנספראזות, לפי הקבוצה הפונקציונלית המועברת:

* EC 2.1: העברה של קבוצות בעלות אטום פחמן בודד (מתיל (CH<sub>3</sub>) וקרבוקסיל (COOH), למשל).
* EC 2.2: העברה של קבוצות אלדהיד (CHO) או קרבוניל (C=O).
* EC 2.3: העברה של קבוצות אציל (R-C=O).
* EC 2.4: העברה של חד-סוכרים.
* EC 2.5: העברה של קבוצות אריל או אלקיל (חוץ ממתיל).
* EC 2.6: העברה של קבוצות המכילות חנקן.
* EC 2.7: העברה של קבוצות המכילות זרחן.
* EC 2.8: העברה של קבוצות המכילות גופרית.
* EC 2.9: העברה של קבוצות המכילות סלניום.

שמותיהם הרשמיים של אנזימי הטרנספראז בנויים כך: תוֹרם קבוצה-טרנספראז. האנזים טירוזין אמינוטרנספראז, למשל, מעביר קבוצת אמין מחומצת האמינו טירוזין למולקולה אחרת (4-הידרוקסיפנילפירובט).

הקבוצה הידועה ביותר בקרב הטרנספראזות היא EC 2.7, הכוללת את כל הקינאזות והפולימראזות. קינאז הוא אנזים המעביר קבוצת זרחה בין מולקולות (בעיקר בין חלבונים); אלפי תהליכים בתא—בעיקר תהליכי בקרה ואיתות—תלויים בקינאזות. פולימראז הוא אנזים המצרף נוקלאוטידים האחד לשני ובונה חומצות גרעין. DNA פולימראז הוא האנזים האחראי לשכפול ה-DNA. RNA פולימראז אחראי לתהליך השעתוק.

תת-קבוצה EC 2.3.1 כוללת את כל האצטילטרנספראזות, אנזימים המעבירים קבוצת אצטיל (CH<sub>3</sub>C=O). היסטון אצטילטרנספראז מעביר קבוצת אצטיל להיסטונים, החלבונים הבונים יחד עם ה-DNA את הכרומטין בתאים איקריוטיים. לאצטילציה של היסטונים תפקיד מכריע בבקרה על שעתוק גנים. האנזים אצטילכולין טרנספראז מעביר קבוצת אצטיל מקואנזים A לכולין, לקבלת המוליך העצבי אצטילכולין, החיוני במערכת העצבים של בעלי חיים. האנזים כלורמפניקול אצטילטרנספראז מיוצר במספר חיידקים ומקנה להם עמידות בפני התרופה האנטיביוטית כלורמפניקול; האנטיביוטיקה מנוטרלת באמצעות אצטילציה.

לקבוצה EC 2.4 שייכים גם האנזימים A-טרנספראז ו B-טרנספראז שהם בבסיס החלוקה לקבוצות דם. שניהם שייכים לתת הקבוצה גליקוזיל-טרנספראז המעבירה מולקולת סוכר לאנטיגן-H, וכך יוצרת את אנטיגן A או אנטיגן B. הגן המקודד לאנזים מצוי בבני אדם על כרומוזום 9, ושוני ב-4 חומצות אמיניות בלבד באללים שלו קובע איזה משני האנזימים ייווצר.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אנזימים
לימונענע

לימונענע היא סוג של לימונדה עשויה ממיץ לימון טרי ועלי נענע. המשקה פופולרי בישראל, וגם בירדן, לבנון, מצרים וסוריה.

== מקור השם ==

השם לימונענע הוא הלחם של המילים לימון ונענע. 

השם נולד במסע פרסום של חברת פוגל-לוין על ידי הרעיונאי (קופירייטר) רוני שניידר. מסע הפרסום נועד לקדם את מכירות שלטי האוטובוסים של חברת גלגלי זהב
ומטרת הפרסום הייתה ליצור מהומה סביב משקה שאז היה פיקטיבי על מנת להוכיח את יעילותו של פרסום המבוסס על שלטי אוטובוסים בלבד. הפרסום כלל מודעות בנוסח "גם רבינוביץ' וגם אוחנה שותים לימונענע", ורק לאחר שבועיים התבררה מטרתו האמיתית של הקמפיין. בעקבות העניין שנוצר במשקה הוא החל להיות מוגש במסעדות ונכנס ליצור מסחרי.

ייתכן שהמשקה עצמו היה קיים קודם לכן, ומקורו מהמזרח התיכון, מסוריה או מטורקיה.

== הכרה בעולם ==

הלימונענע מזוהה כמשקה ישראלי בפרט ומזרח התיכוני בכלל, וכמשקה מרענן במזג אוויר חם.

מחוץ למזרח התיכון היא מוגשת בסניפי ארומה אספרסו בר בארצות הברית, קנדה, ובבתי קפה ישראלים בפולין.

== מתכונים ==

המתכון הבסיסי כולל מים, הרבה מיץ לימון ונענע הנותנים למשקה טעם וצבע חזקים, וסוכר. אופן ההכנה המסורתי מעדיף מיץ לימון טרי על רכז, וכולל ריסוק הנענע בממחה והגשה עם קרח. אפשר להכין לימונענע גם כברד, וכשייק. כמו כן יש משקה יוגורט בטעם לימונענע.

==הערות שוליים==

קטגוריה:המטבח הישראלי
קטגוריה:המטבח הערבי
קטגוריה:מיצי פירות
קטגוריה:המטבח המזרח-תיכוני
קטגוריה:מאכלי לימון
סיביו

סיביו (ברומנית: Sibiu, בגרמנית: Hermannstadt; בהונגרית: Nagyszeben; ביידיש: סעבען או הערמאנשטאט) היא עיר ברומניה, בעלת אוכלוסייה של כ-155,000 איש. היא אחת מהערים החשובות בטרנסילבניה, ובירת מחוז סיביו. מקור שמה של העיר הגיע בעקבות שמו הלטיני של הנהר החוצה את העיר הנקרא צ'יבין.

== היסטוריה ==
סיביו נוסדה בימי הביניים על ידי סקסונים טרנסילבנים, ומאוחר יותר הוקפה בחומה חזקה. היא ידועה בזכות הנקניק שיוצר בה (נקניק סיביו).

עם האתרים החשובים בעיר נמנה המוזיאון הלאומי ברוקנטל, הכולל שישה מוזיאונים באתרים שונים בעיר, כל אחד בתחום אחר (מוזיאון אמנות, ספריית ברוקנטל, מוזיאון להיסטוריה, מוזיאון לפרמקולוגיה, מוזיאון להיסטוריית הטבע ומוזיאון לכלי נשק וציד). מוזיאון ברוקנטל נפתח לקהל עוד בשנת 1817, והוא הראשון מסוגו ברומניה.

בכל שנה נערך בסיביו פסטיבל ג'אז בינלאומי. בין השאר התארחו בו גם אמנים ישראליים כמו J.Viewz והדרה לוין ארדי.

משנת 2004 ואילך, מארחת העיר ברציפות את מרוץ הראלי-אנדורו המפרך לאופנועי שטח, ה-"RedBull Romaniacs", כשמסלולי כל ארבעת ימי התחרות מתחילים ומסתיימים בשולי העיר.

העיר נבחרה לבירת התרבות של אירופה לשנת 2007, ביחד עם לוקסמבורג.
אנדרטה לנופלים בהתקוממות בשנת 1989 בסיביו
[[המוזיאון הלאומי ברוקנטל]]
[[עיני סיביו, חלונות גג אופייניים לגגות העיר סיביו, הנראים כמו עיניים המביטות בך]]
הכנסייה הקתולית בסיביו

==ספורט==
* קבוצת הכדורגל ווינטה סיביו, משחקת בליגת העל הרומנית.
* קבוצת הכדורסל אטלסיב סיביו, משחקת בליגת העל הרומנית.

== ערים תאומות ==

* 
* 
* 

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 

*
קטגוריה:רומניה: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-12
הרכב ג'אז

להקת הגשר, [[פראג, הרכב ג'אז]]
הרכב ג'אז (או אנסמבל ג'אז) הוא הרכב מוזיקלי המנגן מוזיקת ג'אז לרוב ללא מנצח. הרכבים כאלה מכילים מחלקת קצב ומחלקת כלי נשיפה.

בתקופת פריחתם של הג'אז והסווינג באמצע המאה ה-20 הרכבי הג'אז המצליחים כללו גם כלי מיתר ואפילו נבל בהפקות גדולות, למרות שנוכחותם הייתה יותר למראית עין על הבמה מאשר מוזיקלית.

מחלקת הקצב בהרכב הג'אז מכילה כלי הקשה, גיטרה בס או קונטרבס ולפחות כלי הרמוני אחד כגון גיטרה או פסנתר.
מחלקת הקצב היא בסיסו של ההרכב. היא מחזיקה את הגרוב ושומרת על הקצב.

מחלקת כלי הנשיפה מכילה כלי נשיפה מעץ וממתכת המנגנים את המלודיה. בהרכב ביג בנד למשל, יש מחלקת כלי נשיפה גדולה המכילה 4–5 חצוצרות וסקסופונים (2-3 אלט, 2 טנור ובריטון) 3-4 טרומבונים וטרומבון בס.
לפעמים בנגינת המלודיה מחליפים זמר או זמרת את הכלים שיכולים ללוות בקולות נוספים.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ג'אז
נפת גורג'אני

נפת גורג'אני (בגאורגית: გურჯაანის მუნიციპალიტეტი, גוּרג'אאניס ראיוֹני) היא נפה במרכז מחוז קאחתי שבמזרח גאורגיה. בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה (מלכות המשנה של הקווקז), עד שנת 1917 נכלל ב"מזרה" של תלאווי שבפלך טביליסי. משנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, נכללה ב"מזרה" של תלאווי, שהוקמה במסגרת השלטון הסובייטי בגאורגיה. משנת 1930 נכללה כנפה (ראיוני) עצמאית ב"אולקה" של קאחתי. ולאחר מכן נפה נפרדת.

הנפה גובלת מצפון וצפון-מזרח בנפת קווארלי, ממזרח בנפת לאגודחי, ממזרח ודרום-מזרח בנפת סיר'נאר'י, ממערב ודרום-מערב בנפת סאגרג'ו ומצפון-מערב בנפת תלאווי.

== יישובים ==
* ערים: 1 (גורג'אני)
* מועצות מקומיות: 8 מועצות: אראשֶנדָה (דארצֶ'תי, זיארי, כּוֹדאלוֹ), אחאשֶני (זֶגָאַני, מוּקוּזאני), באקוּרציחֶה (קוּלאגי), ואצ'נאדזיאני (קאחיפּארי), קאצ'רֶתי (מָחַרַדזֶה), צ'וּמלאקי (קיטאני), צ'אנדארי (דזירקוֹקי)וג'ימיתי (נאניאני)
* מועצות כפריות: 10 (גוּרג'אני [כפר], ואזיסאוּבּני, ואליסציחֶה, וֶג'יני, קאלאוּרי, קָרדָנַחי, מֶלאני, שאשיאני, צ'יראוּבָּני, צֶ'רֶמי)

== דמוגרפיה ==

{| border=1 align=center cellpadding=8 cellspacing=0 style="margin: 0.5em 1em 1em 1em; background: #f9f9f9; border: 2px #aaaaaa solid; border-collapse: collapse; font-size: 95%;" width=70%
|-
!colspan=8|אוכלוסיית נפת גורג'אני לפי שנים
|-align=center
|-align=right
|align=right| |||2003||2004||2005||2006||2007||2008
|-align=right
|align=right|(באלפים)||71.9||71.5||70.9||70.9||70.5||70.2
|}

== אתרים ==
* בזיליקת וזיסובני
* מנזר סאנאגירה
* קומפלקס ואג'יני

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:גאורגיה: נפות
קטגוריה:קאחתי
נדיז'דה מנדלשטם

נדיז'דה יקובלבנה מנדלשטם (רוסית Надежда Яковлевна Мандельштам; 31 באוקטובר 1899 – 29 בדצמבר 1980) הייתה סופרת רוסיה ואשתו של המשורר אוסיפ מנדלשטם.

מנדלשטם נולדה בשם נדיז'דה חָזִין בעיר סראטוב למשפחה יהודית ממעמד הביניים. את נעוריה עברה בעיר קייב, ולמדה אמנות לאחר שסיימה את הגימנסיה.

לאחר נישואיהם חיו אוסיפּ ונדיז'דה מנדלשטם באוקראינה, פטרוגרד, מוסקבה וגאורגיה. אוסיפּ נאסר ב-1934 בשל שיר סאטירי קצר על סטלין בשם "מכתם סטלין" שכתב ב-1933, ונשלח לגלות יחד עם נדיז'דה לצ'רדין באזור פרם ואחר־כך לוורונז'.

לאחר מאסרו השני של אוסיפּ מנדלשטם, ומותו עקב כך במחנה המעבר "וטוריה רחקה" סמוך לולדיווסטוק ב-1938, ניהלה נדיז'דה מנדלשטם אורח חיים כשל נוודת כשהיא מתחמקת ממעצרה הצפוי ומחליפה את מקום המגורים ואת מקום העבודה לעיתים קרובות. לפחות במקרה אחד, בקלינין (כיום טבר), הגיע הנ.ק.ו.ד. לאוסרה יום אחד אחרי שנמלטה.

כייעוד לחייה קבעה מנדלשטם לעצמה לשמר ולהדפיס את מורשת השירה של בעלה. היא הצליחה לשמור את רוב יצירותיו בעל פה כיוון שלא בטחה בשימור בכתב.

אחר מות סטלין בהדרכת ויקטור ז'ירמונסקי השלימה נדיז'דה מנדלשטם את התזה לתואר שלישי שלה (1956) והורשתה לחזור למוסקבה (1958).

זיכרונותיה "תקווה כנגד תקווה" ו"אובדן התקווה", שהודפסו תחילה במערב, הן ניתוח אפי של חייה וביקורת על ההתדרדרות התרבותית והמוסרית של ברית המועצות משנות ה-20 ואילך. שמות ספריה הם משחקי מילים, משום שמשמעות המילה "נדיז'דה" ברוסית היא תקווה.

ב-1979 העבירה מנדלשטם את הארכיון שלה לאוניברסיטת פרינסטון. נדיז'דה מנדלשטם מתה במוסקבה ב-1980, בהיותה בת 81.

==ספרה בעברית==
*תקות השיר , זיכרונות, תרגם מרוסית י"מ חשון, ערכה וליוותה בהערות ליאורה שגב, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשל"ח 1977.
* תקות השיר, [https://web.archive.org/web/20070927072835/http://karmiel.simania.co.il/bookdetails.php/?item_id=4951#Description כריכת הספר ותקצירו]

==לקריאה נוספת==
* רות לבנית, "על נאדז’דה מנדלשטאם", על המשמר, ינואר 1981.
* אאי: שירים ומסות, מאת אוסיפ מנדלשטם, תרגם מרוסית פטר קריקסונוב, ספרית פועלים, תל אביב, תש"ן 1990.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מתנגדי משטר בברית המועצות
קטגוריה:סופרות יהודיות רוסיות
קטגוריה:סופרים יהודים רוסים
קטגוריה:יהודיות סובייטיות
קטגוריה:ילידות 1899
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין קונצבסקויה
קטגוריה:רוסיות שנפטרו ב-1980
פאנוניה

ממוזער
פאנוניה (Pannonia) הוא חבל ארץ גאוגרפי-היסטורי במרכז אירופה.

המישור הפאנוני מתוחם בין הרי הקרפטים, הרי הבלקן והרי האלפים. פאנוניה השתרעה על פני שטחים השייכים היום למדינות: הונגריה, אוסטריה, צ'כיה, סלובניה, קרואטיה, סרביה ובוסניה והרצגובינה.

במישור הפאנוני הייתה פרובינקיה רומית בשם פאנוניה שגבולה הצפון מזרחי היה על הדנובה.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:טריטוריות היסטוריות
קטגוריה:אירופה
אסיד ג'אז

אסיד ג'אז (באנגלית: Acid jazz) הוא סגנון מוזיקלי שהתפתח בשנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים בדרום אנגליה ומשלב אלמנטים של מוזיקת נשמה, פאנק, דיסקו, ביטים חוזרים והרמוניה מודאלית.
באסיד ג'אז קיימת קשת רחבה של הרכבי ביצוע, החל מסמפלר ותקליטן ועד לנגנים שמנגנים חי על כלים לא אלקטרוניים ומציגים לראווה אינטרפרטציה ג'אזית.

יש הרואים בסגנון זה תחייה מחודשת של סגנונות כגון: ג'אז פאנק, מוזיקת נשמה וג'אז פיוז'ן על ידי תקליטנים מובילים כמו נורמן ג'יי, גילס פיטרסון ופטריק פורג'.

== מאפיינים ==
את שמו של הז'אנר טבע ג'יל פיטרסון, והמותג הוקם על ידי באנגס, אדי פילר וג'יל. השם מתייחס לז'אנר acid house, שהיה פופולרי במועדונים בבריטניה בשנות השמונים.

קטגוריה:ג'אז
קטגוריה:מוזיקה פסיכדלית
פיליפינית

פיליפינית (Filipino) היא השפה הרשמית של הפיליפינים, כפי שהוגדרה בחוקה הפיליפינית משנת 1987. השפה שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות והיא למעשה גרסה ספרותית של שפת טאגאלוג, השפה הנפוצה ביותר בפיליפינים. עם זאת הפיליפינית נחשבת דה יורה לשפה נפרדת והיא משמשת כשפת אמצעי התקשורת והחינוך.

==היסטוריה==
ב־13 בנובמבר 1936 המכון הלאומי ללשון בחר את שפת הטאגאלוג כבסיס לשפה רשמית של המדינה. הבחירה בטאגאלוג הושפעה על ידי הגורמים הבאים:
*זוהי השפה הנפוצה ביותר ומובנת בכל רחבי הפיליפינים.
*אינה מפוצלת לניבים שונים ורחוקים זה מזה.
*לטאגאלוג יש מסורת ספרותית עשירה ומפותחת. יותר ספרים נכתבו בטאגאלוג מאשר בכל שפה אוסטרונזית אחרת.
*זו הייתה השפה המדוברת במנילה, בירתה המדינית והכלכלית של הפיליפינים.
*זו הייתה שפת המהפכה הפיליפינית והקטיפונן - שני אירועים מרכזײם בהיסטוריה של הפיליפינים.

ב־1939 השפה קיבלה את השם Pilipino וזאת על מנת להפריד אותה מהקבוצה האתנית טאגאלוג ולהפוך אותה לשפת כל הפיליפינים. ב-1973 הוכרזה בחוקה הפיליפינית על שפה "חדשה" בשם Filipino כשפה הרשמית החדשה של המדינה ובשורות החוקה אף נרמז שלא טאגאלוג ולא פּיליפינו עומדות בבסיס השפה הלאומית החדשה. בחוקה של 1987 נכתב שהשפה מבוססת על "השפות המדוברות הקיימות בפיליפינים ועל שפות אחרות" וכך למעשה היא מפרידה בין טאגאלוג לבין פיליפינית.

== קישורים חיצוניים ==
* 
*[https://www.academia.edu/2154046 מחקר על השפה הפיליפינית] 
*[https://www.officialgazette.gov.ph/constitutions/1973-constitution-of-the-republic-of-the-philippines-2/ החוקה הפיליפינית משנת 1973] 
*[https://www.ethnologue.com/country/PH/ השפה הפיליפינית] באתר אתנולוג 

קטגוריה:הפיליפינים: תרבות
קטגוריה:שפות אוסטרונזיות
גדעון רקמן

גדעון רקמן (באנגלית: Gideon Rachman; ) הוא עיתונאי יהודי-בריטי, מאז יולי 2006 בעל הטור הראשי לענייני חוץ בפייננשל טיימס.

== חייו ==
נולד באנגליה להורים יהודים דרום אפריקאים ועבר חלק מילדותו בדרום אפריקה.

רקמן למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג', וסיים ב-1984 בהצטיינות יתרה.

החל את הקריירה שלו בשירות העולמי של הבי-בי-סי (1984–1987). במהלך התקופה 1987–1988 זכה למלגת פולברייט והיה לעמית מחקר בבית הספר וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון. במהלך השנתיים הבאות היה כתב ה-סאנדיי קורספונדנט בוושינגטון.

הוא הועסק במשך חמש-עשרה שנה בשבועון האקונומיסט, תחילה כעורך לענייני ארצות הברית, לאחר מכן ככתב בדרום-מזרח אסיה, מוצב בבנגקוק. הוא חזר ללונדון כעורך לענייני אנגליה באקונומיסט (1997–2000). שימש כבעל הטור Charlemagne, הדן בנושאי האיחוד האירופי, מוצב בבריסל, ובתפקידו האחרון כעורך מדורי העסקים ואסיה.

כעורך בפיינשל טיימס, תחומי העניין העיקריים שלו הם: מדיניות חוץ אמריקאית, האיחוד האירופי וגלובליזציה.

בעבר כתב מאמרים כפרילאנסר עבור מגזין פרוספקט והיה עורך משנה בוואשינגטון קוורטרלי (1996–2006). הוא גם הופיע באופן סדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו והרצה בכנסים ואירועים אקדמיים ועסקיים.

גדעון רקמן מנהל [http://blogs.ft.com/rachmanblog/ בלוג] באתר [http://www.ft.com/home/uk FT.com.]

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==
<div style="direction: ltr;">

</div>

קטגוריה:עיתונאים בריטים
קטגוריה:יהודים בריטים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1963
דוד (ורוקיו)

הפסל דוד פוסל על ידי הפסל האיטלקי אנדראה דל ורוקיו, ככל הנראה בין השנים 1473–1475. הפסל, אשר הוזמן על ידי משפחת מדיצ'י המפורסמת מאיטליה, עשוי מברונזה וגובהו 125 ס"מ. על פי מספר טענות, ורוקיו השתמש כמודל לפסל בלאונרדו דה וינצ'י, אשר היה תלמיד בסדנה שלו באותה העת. הפסל מציג את המלך דוד בצעירותו, עומד בתנוחת ניצחון מעל ראשו הכרות של גָּלְיָת. הפסל הוצב לראשונה בארמון פאלאצו וקיו שבפירנצה בשנת 1476.

== תיאור היצירה ==
העתק של הפסל, המוצב ב[[מוזיאון מגדל דוד. בהעתק זה, ראשו של גוליית ממוקם בין רגליו של דוד]]
הפסל מתאר את דוד באופן ריאליסטי כנער צעיר, והוא קטן מגודל טבעי. מבעד לשריון שעוטה הדמות מסתמן מבנה הגוף ובולטים הצלעות ושרירי החזה. למרות הדגשת השרירים, דמותו של דוד לא נראית כגיבור חסון אלא כנער צעיר במבנהו. הידיים והרגליים מעוצבות בתנוחת קונטראפוסטו - יד אחת רפויה ויד אחת מתוחה, ומולן בהצלבה רגל אחת מתוחה ורגל אחת רפויה. עיצוב זה יוצר תחושה נינוחה, ומושפע מהפיסול הקלאסי. ורוקיו עיבד בדיוק רב את קישוטי החזה, הכתפיות והחגורה, וייתכן כי הושפע בכך מעיסוקו כצורף.

== הוויכוח אודות מיקום ראשו של גוליית ==
מיקום ראשו של גוליית היווה מקור לוויכוח בקרב היסטוריונים של האמנות. כאשר הפסל הוצג בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה, וכן כאשר הוצג בברג'לו (מקומו הקבוע), מוקם הראש בין רגליו של דוד. עם זאת, מספר היסטוריונים טענו כי הפסל ורוקיו התכוון למקם את ראשו של גוליית לימינו של דוד, ותרצו זאת בקומפוזיציה האלכסונית שמיקום זה יוצר.

== הקשר הרעיוני בין הפסל לבין העיר פירנצה ==
נהוג להתייחס לפסל כאל דימוי לעיר פירנצה עצמה, כיוון ששניהם חזקים יותר מכפי שהם נראים, וכיוון שפירנצה - כמו הנער הצעיר שהפך למלך - מייצגת כוח עולה.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20060615063257/http://www.high.org/david/index.html הפסל "דוד" של ורוקיו באתר של High Museum of Art]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אנדראה דל ורוקיו
קטגוריה:פיסול של תקופת הרנסאנס
קטגוריה:פירנצה: פסלים
קטגוריה:המוזיאון הלאומי ברג'לו
קטגוריה:דוד בפיסול
ולדימיר סטאסוב

ולדימיר ואסילייביץ' סטאסוב (ברוסית: Владимир Васильевич Стасов; 14 בינואר 1824 - 24 באוקטובר 1906), מבקר אמנות רוסי, מהידועים ומהמוערכים בזמנו.

ב-1859 הצטרף לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות. ב-1900 התקבל כחבר כבוד לאקדמיה הרוסית למדעים, יחד עם חברו לב טולסטוי.

בנו של הארכיטקט הרוסי ואסילי פטרוביץ' סטאסוב.

== פועלו ==
סטאסוב ליווה את קבוצת המלחינים הרוסים המכונה "החמישה", שם שהוא עצמו טבע, ואף קידם חלק מפעולותיהם. כך, למשל, חיבר בין המלחין מודסט מוסורגסקי לבין הצייר ויקטור הרטמן, ולאחר מותו של האחרון ארגן בשנת 1874 תערוכת תמונות של הרטמן באקדמיה לאמנויות היפות בסנקט פטרבורג, כמחווה לצייר המת. תערוכה זו הייתה הבסיס ליצירתו של מוסורגסקי "תמונות בתערוכה".

על פי אחת הגרסאות, היה זה סטאסוב ששכנע את אלכסנדר בורודין לכתוב את האופרה "הנסיך איגור" על פי האפוס "מסע המלחמה של איגור (Слово о полку Игореве)", ואף נטל חלק בכתיבת הליברית.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:מבקרי אמנות
קטגוריה:החמישה
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ברית המועצות
קטגוריה:ילידי 1824
קטגוריה:נפטרים ב-1906
ציון (כתב עת)

ציון הוא כתב עת העוסק בתולדות עם ישראל, למן תקופת המקרא ועד לעת החדשה, שיוצא לאור בירושלים בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית ומרכז שזר. כתב העת יוצא לאור 4 פעמים בשנה מאז שנת ה'תרצ"ו (1935). לפני כן הופיעו שישה כרכים של "ציון" בראשית שנות ה-20 (מהדורה מחודשת של ששת הכרכים הללו ראתה אור בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית בשנות ה-70).

את כתב העת ייסדו ההיסטוריונים פרופ' בן-ציון דינור ופרופ' יצחק בער. עורכיו כיום הם הפרופסורים שמואל פיינר, יונתן פרייס ומרים פרנקל. בעבר ערכו את כתב העת הפרופסורים מיכאל טוך, נדב נאמן, ורד נעם, מנחם שטרן, אהרן אופנהיימר, עמנואל אטקס, אלברט באומגרטן, ג'רמי כהן ואחרים.

בכתב העת מופיעים מאמרים של חברי החברה ההיסטורית הישראלית בלבד.

==לקריאה נוספת==
* "מגמתנו", ציון א/א, תשרי תרצ"ו. 
* שמואל אטינגר, "'ציון' והמחקר ההיסטורי היהודי בזמננו", ציון נ, תשמ"ה-1985. 
* משה רוסמן, "'ציון': סיפור מתח בהמשכים", ציון עה/ד, 2010. 

== קישורים חיצוניים ==
* [https://www.historical.org.il/Magazine/כתב-עת-ציון/ ציון], באתר "החברה ההיסטורית הישראלית"
* 

קטגוריה:תולדות עם ישראל
קטגוריה:ישראל: כתבי עת מדעיים
קטגוריה:ישראל: כתבי עת להיסטוריה
קטגוריה:ישראל: כתבי עת למדעי היהדות