מלחמת המרקיזים השנייה

מלחמת המרקיזים השנייה (בגרמנית: Zweiter Markgrafenkrieg) הייתה סכסוך באימפריה הרומית הקדושה שנערך בין 1552 ל-1555. ביוזמת אלברכט אלקיביאדס, מרקיז ברנדנבורג-קולמבך, שניסה להקים את דוכסות פרנקוניה תחת שלטונו, המלחמה הביאה להרס נרחב בפרנקוניה, תוך שהיא השפיעה גם על חבל הריין וסקסוניה התחתונה.

== מקורות ==
מלחמת המרקיזים הראשונה, אותה ניהל אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בעיקר נגד שכניו, כולל העיר הקיסרית החופשית נירנברג, לא הייתה קשורה ישירות למלחמת המרקיזים השנייה. המשותף לשתי המלחמות היה ניסיונם של המרקיזים להרחיב את השפעתם בפרנקוניה ולטעון טענות נגד המתחרה האזורית שלהם, נירנברג.

מכיוון שאמונתו הפרוטסטנטית של אלברט העניקה לגיטימציה לשליל הרווחי שלו בשכנותיה הקתוליות של ברנדנבורג-קולמבך, ניתן לראות במלחמה בדרך כלל פועל יוצא של המלחמה השמאלקלדית השנייה.

== המלחמה ==
המטרות הראשונות של אלברכט היו שכנותיה המיידיות של ברנדנבורג-קולמבך, החל מהעיר הקיסרית נירנברג. ניסיון מצור ראשוני לא צלח, ולכן כוחות ברנדנבורג-קולמבך פשטו ללא הפוגה על העורף של נירנברג, תוך כדי כך שכבשו את פורשהיים ואת מבצרה. נירנברג נכנעה לבסוף לברנדנבורג-קולמבך ב-19 ביוני 1552. ברנדנבורג-קולמבאך הצליחה גם לכבוש את העיר הקיסרית שוויינפורט, שתהפוך לבסיס חשוב להמשך כיבושים. אלברכט חתם על הסכמי סחטנות עם הנסיכים-בישופים של וירצבורג ובמברג, ודרש מהם לשלם לו תשלומים גדולים ולמסור אדמות כדי להימנע מכיבוש. בסופו של דבר, הוא כבש את במברג על הסף. הסכמים אלה לא הוכרו על ידי הקיסר קרל החמישי, שהטיל על אלברכט חרם קיסרי. עם זאת, מכיוון שקרל היה תלוי בחלקו על חייליו של אלברכט במצור שלו על מץ, החרם בוטל, וקרל איפשר לאלברכט להמשיך בשתיקה.<ref name=":0"></ref>

בקיץ 1552, אלברכט צעד לתוך ארץ הריין בניסיון להצטרף לצבאותיו עם אלו של ממלכת צרפת נגד הקיסר. אלברכט התחיל בסכסוכים עם הבוחרים של מיינץ וטריר לאורך הדרך, וגם סכסוך עם שפייר, וורמס, אופנהיים, ורדן ופרנקפורט, בין היתר. הוא דרש 150,000 גולדן מהנסיך-בישוף של שפייר, כשזה לא שילם, הוא הרס את הטירות של מדנבורג והאמבך. חורבות טירת האמבך יהפכו מאוחר יותר לסמל מוקדם של התנועה הלאומית והדמוקרטית הגרמנית. שלום פסאו, שסייפ את המלחמה השמאלקלדית השנייה באוגוסט 1553, לא הצליח לאמת את שאיפותיו הטריטוריאליות של אלברכט, והניע אותו להמשיך בלחימה.

דרכו ההרסנית של אלברכט לאורך האימפריה הרומית הקדושה הפכה אותו לאויב של נסיכים רבים, שבסופו של דבר הקימו כמה ליגות נגדו. השכנים המיידיים של ברנדנבורג-קולמבך הקימו את הליגה הפרנקונית, בעוד יריביו באזורים אחרים יצרו את הליגה של היידלברג שהתחברה במהירות לליגה הפרנקונית. כשחיילי ברנדנבורג-קולמבאך נלכדו בסקסוניה התחתונה, היכן שאלברכט גייס חיילים, צבאות מנירנברג, וירצבורג ובמברג כבשו מחדש טירות ואדמות שנכבשו על ידי אלברכט קודם לכן בפרנקוניה, בעוד צבאות בראונשווייג וסקסוניה עשו את דרכם לשווינפורט.

ב-9 ביולי 1553, חיילי בעלות הברית של מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה והיינריך החמישי, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל התמודדו עם חייליו של אלברכט בקרב האדיר של זיברסהאוזן. בראונשווייג וסקסוניה זכו בניצחון מכריע, אך במחיר של אלפי הרוגים: מוריץ עצמו נהרג בקרב, בעוד היינריך איבד את שני בניו. עם 12,000 הרוגים, הקרב היה אחד העקובים מדם שהתרחשו בשטח סקסוניה התחתונה.

כאשר עיקר צבאו הובס, ברנדנבורג-קולמבך הייתה חשופה לפלישה. כוחות מברונסוויק, בוהמיה, במברג, נירנברג וחלקים אחרים של האימפריה זרמו ללב פרנקוניה. הוף וביירוית הועלו באש, בעוד אינספור טירות ועיירות בתחומו של אלברט נהרסו. ביום קונרד הקדוש, 26 בנובמבר 1553, ביתו של אלברכט, קולמבאך, נבזזה ונהרסה, כאשר אזרחים רבים נטבחו או נמלטו מהעיר. פלסנבורג סגרה את שעריה בפני האזרחים הנמלטים ונשארה בלתי נכבשת כמעט שנה נוספת, עד יולי 1554. כאשר גאות המלחמה פנתה באופן נחרץ נגד אלברכט, הוחזר החרם הקיסרי נגדו. אלברכט ניסה להציל את ביתו והצעיד את חייליו לפרנקוניה פעם נוספת, אך הובס שוב בקרב בשוורצך, ולאחר מכן נאלץ לוותר על פלסנבורג, שזלזלה בו.<ref></ref><ref></ref>

בתחילה נמלט אלברכט לצרפת, ולאחר מכן מצא מקלט אצל משפחת אחותו קוניגונדה, שבעלה היה קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך. הוא נפטר בפפורצהיים כמה שנים מאוחר יותר, ב-8 בינואר 1557. נכסיו עברו תפיסה אימפריאלית בניהולו של הקנצלר הבוהמי הרוזן פון שליק, ולאחר מותו של אלברכט הם עברו לבן דודו, גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך, שפיקח על אכלוס מחדש של השטחים שנפגעו במלחמה.

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:האימפריה הרומית הקדושה: צבא וביטחון
קטגוריה:מלחמות גרמניה