OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אודיטוריום סמולרש

אודיטוריום סמולרש הוא אודיטוריום השוכן באוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. האודיטוריום, שהוא הגדול ביותר באוניברסיטה, משמש לעריכת אירועים וכנסים, והוא הוקם בראשית המאה ה-21 מכספי תרומות של אדולפו ומרים סמולרש ושל משפחת קוקי וסרחיו גרוסקופ. בנוסף לאירוח אירועים של האוניברסיטה, מושכר האודיטוריום לאירועים עסקיים וציבוריים נעדרי זיקה לאוניברסיטה. 

המבנה תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי והמעטפת החיצונית שלו עשויה סגסוגת אלומיניום. אל האולם מובילה מבואה בשטח של 800 מ"ר שרצפתה עשויה מאבן טבעית. החזית הצפונית של המבואה עשויה מזכוכית והיא פונה אל מרפסת הצופה אל הים התיכון. מרפסת נוספת נמצאת בצדו האחר של המבנה ושטח שתי המרפסות ביחד הוא 500 מ"ר. 

באולם 20 שורות ובהן 916 מושבים, ומעליו יציע שבו 255 מושבים נוספים הערוכים בתשע שורות. במת האולם אליפטית, היא עשויה עץ ורוחבה נע בין 21 ל-29 מטר. עוד קיימים במבנה חדרים לאמנים, חדרי מקלחת ושירותים, חדרי הלבשה, חדר הקרנה ומסך הקרנה. 

==גלריית תמונות==
<gallery mode="packed" heights="200px">
31.03.09 Tel Aviv 025 TAU 8.JPG|חזית הזכוכית של המבואה והמרפסת
Smolarsh.jpg|מראה האודיטוריום מזווית אחרת
Smolarz auditorium-Tel Aviv University.jpg|מראה צדו המערבי של הבניין
Apollo 11 Anniversary (48346018772).jpg|פאנל המומחים שהשתתף בהקרנת טרום-בכורה של הסרט הדוקומנטרי אפולו 11 לרגל יום השנה ה-50 שנה לנחיתה על הירח, שנערך באודיטוריום, מימין: נציג שגרירות ארצות הברית, פרופ' יצחק בן ישראל, פרופ' שי צוקר, פרופ' ליאו קורי, ד"ר דוד פולישוק וד"ר יואב פרומר, יולי 2019
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* 
* מיכאל יעקובסון: [http://michaelarch.wordpress.com/2013/12/25/סיבוב-באודיטוריום-סמולרש-באוניברסיט סקירה אדריכלית על בניין אודיטוריום סמולרש], באתר 'חלון אחורי', 25 בדצמבר 2013

קטגוריה:אוניברסיטת תל אביב: מבנים
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן אברהם יסקי
סמולרש
גני הטבע (תל אביב)

גני הטבע הם גן בוטני שנמצא בשכונת אבו כביר בחלק ההיסטורי-חקלאי של יפו המייצג את חברות הצומח הים-תיכוני בישראל ומטרתו שימור הטבע העירוני האופייני לעיר תל אביב-יפו ולמישור החוף.

בעבר היה קיים בגן גם גן זואולוגי שפעל עוד מתקופת קום המדינה, אך ב-2015 סגרה עיריית תל אביב-יפו את הגן הזואולוגי.

אף שהגנים נחשבו בעבר מוסדות אוניברסיטאיים, ומהם התפתחו החוגים לזואולוגיה ולבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב, כשהוקם קמפוס האוניברסיטה ברמת אביב, הוקמו לידו הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב והגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב, ומהגנים באבו כביר הוסרה החסות האוניברסיטאית.

גובל בגן הבוטני בית הספר לטבע שתלמידיו חווים בזכות הגן התנסות בהחייאה, שימור, פיתוח, הפצה והנגשה של בתי גידול של טבע עירוני.

לאחר הקמתו ובשנים שבהן פעלו במלואם, גני הטבע בדרום תל אביב שכללו את הגן הזואולוגי, את הגן הבוטני ובית חולים קטן לבעלי חיים, היוו מערך חינוכי, ציבורי ואקולוגי וגם אתר נופש וריאה ירוקה בשטח של כ־16 דונם.

==הגן הזואולוגי==
ראשיתו של הגן הזואולוגי ב"מכון הביולוגי-פדגוגי" שנוסד ב-1931 בידי יהושע מרגולין ברחוב יהודה הלוי 12 בעיר. המכון עסק בהכשרת מורים למדעי הטבע, ולאחר מלחמת העצמאות הועבר לשכונת אבו כביר. בשנת 1953 הפך המוסד למכון אוניברסיטאי למדעי הטבע בראשותו של פרופ' היינריך מנדלסון, וב-1956, כאשר הוקמה אוניברסיטת תל אביב, שימש המכון כגרעין להתפתחות המחלקה לזואולוגיה וכמרכז לחקר חיות הבר בישראל. בהמשך נמסר המקום לידי החברה להגנת הטבע אך נקלע לקשיים כלכליים, ועקב כך נטלה על עצמה בשנת 2002 חברת גני יהושע את ניהולו ושיקומו.

בגן היו חיות בר האופייניות לארץ ישראל, ובהן גם כאלה על סף הכחדה. במקום היו 40 מיני יונקים, כ-58 מיני עופות ו־27 מיני זוחלים הגן הפעיל "גרעין רבייה" לעופות הנמצאים בסכנת הכחדה, וגוזליהן מוחזרים בהדרגה לסביבתם הטבעית. הגן גם טפח חדר לדגי חושך. לאחר סגירתו של הגן הועברו החיות לגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ואת תפקיד בית חולים לחיות קיבל הספארי ברמת גן.

==הגן הבוטני==
גני הטבע הם גן בוטני שנמצא בשכונת אבו כביר בחלק ההיסטורי-חקלאי של יפו.
הגן הבוטני ניטע בשנת 1940 על ידי יעקב גליל (גלימצ'ר) בחורשת השקמים בגן יעקב. בשנת 1952 הועבר הגן לשטח הנושק לכנסיית פטרוס הקדוש באבו כביר. גם גן זה שימש בשנות ה-60 וה-70 כגן לימודי לתלמידי האוניברסיטה.

שטח הגן הוא 16 דונם ובו מאות צמחי בר האופייניים לארץ. בגן בריכות מים וביצה שבהם גדלה צמחייה הידרופילית, וחיים דגים וצבים. עוד בגן שלולית חורף ובוסתן שבו גדלים ארבעת המינים ושבעת המינים.

כיום בשטח הגן נמצא גם "בית בינה", הישיבה החילונית של התנועה ליהדות חברתית ובמקום הוקמו מרחבי לימוד, עשייה חברתית, ואירועים הפתוחים לקהל.

==קישורים חיצוניים==

* 
== הערות שוליים ==

קטגוריה:ישראל: גנים בוטניים
קטגוריה:גני חיות לשעבר
קטגוריה:אבו כביר
קטגוריה:תל אביב-יפו: גנים ופארקים
קטגוריה:אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:רחוב הרצל (תל אביב)
תיכון עירוני ד'

עירוני ד' על שם אהרן קציר הוא בית ספר תיכון עיוני בצפון תל אביב.
== היסטוריה ==
בית הספר נוסד בשנת 1944 בשם "בית חינוך תיכון", והיה מזוהה עם זרם העובדים. מרבית התלמידים היו חניכי תנועות הנוער השומר הצעיר והנוער העובד. בשנים הראשונות בית הספר פעל בצריפים של משק הפועלות לשעבר, ברחוב אדם הכהן בתל אביב. המחזור הראשון, ובו עשרים וארבעה תלמידים, סיים את לימודיו ביוני 1947. בשנת 1950 עבר בית הספר לידי עיריית תל אביב-יפו, ושמו שונה לתיכון עירוני ד. אז עבר בית הספר למבנה הסמוך לנחל הירקון, ברחוב ועידת קטוביץ פינת רחוב בני דן. בשנות השישים עבר בית הספר למבנה העיקרי שלו כיום, בפינת הרחובות יהודה המכבי, ויצמן ורב צעיר. בשנת 1971 נוספה חטיבת ביניים שכללה בשנה הראשונה כיתות ז' בלבד. בסוף שנות השמונים צורף המבנה ברחוב ועידת קטוביץ מחדש לבית הספר. בתחילה למדו במבנה זה תלמידי כיתות ז' בלבד, ולאחר שיפוצו והרחבתו עברו לשם גם כיתות ח'. לאחר שיפוץ נוסף שהסתיים ב-2018 לומדות בו גם כיתות ט'. זהו המבנה העיקרי של החטיבה הצעירה, והוא מופרד מהמבנה של החטיבה העליונה, אך תלמידי החטיבה הצעירה לומדים גם במבנה המרכזי מעת לעת.

החל משנות התשעים נקרא בית הספר על שם פרופ' אהרן קציר.

כיום לומדים בבית הספר כ-1,500 תלמידים בכיתות ז' עד יב', וצוות בית הספר מונה כ-160 מורים.

לבית הספר קשר ארוך-שנים עם בית ספר לא יהודי בעיר בון שבגרמניה במסגרת פרויקט "רעות". קשר נוסף שנוצר הוא עם בית הספר היהודי "ליכטיגפלד" שבפרנקפורט במסגרת "רשת בתי הספר התאומים".

==מנהלי בית הספר==
*אהרון שכטמן (לימים שמיר)
*יעקב בן יוסף
*בצלאל זריצקי
*שלמה נצר (ממלא מקום)
*א. נוימן
*דן לוין
*אברהם ענבי (ממלא מקום)
*זאב דגני
*נעמי טיסונה 
* נתי שטרן 
* אורי לס (מנהל נוכחי)

==תוכנית המחוננים==
בבית הספר פועלת תוכנית לימודים למחוננים במתכונת מלאה.

לתוכנית מגיעים תלמידים מתל אביב-יפו והערים הסמוכות. התלמידים זוכים לתוכנית העשרה מעמיקה. רוב התלמידים הם בוגרי בית הספר 'רוקח' ו'גרץ', שם התחילו ללמוד בתוכנית המחוננים עוד בכיתה ג'.

== גלריה ==
<gallery widths="150px" heights="150px">
P3040087.JPG|סגנית מנהלת בית הספר, יפה גוטווירץ, עם מורים מבית הספר "ליכטיגפלד" בפרנקפורט
P3040086.JPG|תלמידי בית הספר מארחים תלמידים יהודים מגרמניה במסגרת "רשת בתי הספר התאומים"
Ironid2.JPG|שלט על אהרן קציר, שעל שמו נקרא בית הספר
Ironid1.JPG|בית הספר עירוני ד'
</gallery>

==ראו גם==
* רשימת בוגרי בית הספר 

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:תל אביב-יפו: תיכונים
קטגוריה:מחוננות
קטגוריה:הצפון החדש: חינוך
קטגוריה:רחוב ויצמן (תל אביב)
אלפרד וינר

אלפרד וינר (בגרמנית: Alfred Wiener; 16 במרץ 1885, פוטסדם – 4 בפברואר 1964, לונדון) היה עיתונאי וחוקר יהודי-גרמני אשר הקדיש חלק ניכר מחייו לחקר פשעי הנאצים. וינר ידוע בעיקר בזכות העובדה שצפה את הסכנה הגלומה בנאציזם, וייסד אוסף שנודע לימים כאוסף וינר. האוסף שמור מאז 1980 בספריית וינר לחקר התקופה הנאצית והשואה באוניברסיטת תל אביב.

==קורות חיים==
וינר נולד בפוטסדאם בשנת 1885. בגיל 3 עברה משפחתו לגור בעיירה ליד פוזנן, קרוב לגבול עם פולין, וכשהיה בן 11 חזרו לפוטסדאם, שם סיים את לימודיו בתיכון בגימנסיום ויקטוריה האוונגליסטי (Evangelische Victoria-Gymnasium). בגיל 18 החל ללמוד לימודי דת בברלין בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות, אך ויתר בסופו של דבר על מסלול ההכשרה לרבנים. הוא החל ללמוד מזרחנות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין. ב-1907 נסע למזרח התיכון מטעמי בריאות, וניצל את שהותו שם כדי לטייל באזור וללמוד עליו. כאשר חזר המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין, וסיים לבסוף את לימודיו בשנת 1913. בשנת 1915 הוא גויס לצבא הגרמני ונלחם במלחמת העולם הראשונה. הוא זכה לעיטור צלב הברזל על פועלו, ולאות סהר הברזל שהוענק למי שלחם במזרח הקרוב.
בזמן רפובליקת ויימאר מצא וינר עבודה בתור מזכיר באגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, שם הפך במהרה לאחד החברים הבולטים. עד עזיבתו את גרמניה ב-1933 נשאר וינר בתפקיד בכיר באגודה. וינר זיהה את הסכנה הגלומה בתנועות הימין הקיצוניות בגרמניה כבר בשנת 1925. ב-1926 ערך ביקור בארץ ישראל מטעם האגודה, ובעקבותיו כתב ספר על האזור הכולל מידע על ההתיישבות הציונית. ב-1928 ייסד את "לשכת וילהלמשטראסה" (Büro Wilhelmstrasse) שתיעדה את הפעילות הנאצית בגרמניה ופרסמה חומר אנטי-נאצי עד שנת 1933. באותה שנה נמלט וינר מגרמניה הנאצית לאמסטרדם, ושם, יחד עם ד"ר דוד כהן מאוניברסיטת אמסטרדם, ייסד את "המשרד היהודי המרכזי למידע" (אנגלית Jewish Central Information Office, בראשי תיבות: JCIO), שהיה לימים לאוסף הקרוי על שמו. ב-1939 עקר וינר עם האוסף ללונדון.

במשך רוב שנותיה של מלחמת העולם השנייה שהה וינר בארצות הברית, עסק באיסוף חומר ועבד בשירות ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת. ב-1945 הפך את מרכז המידע לספרייה ולמרכז מחקר. 
בשנת 1955 הוענק לווינר "צלב השירות הפדרלי" (Bundesverdienstkreuz), העיטור האזרחי הגבוה ביותר שהוענק בגרמניה המערבית.

וינר נפטר בלונדון בשנת 1964.

בשנת 1997 יצאה לאור ביוגרפיה של וינר, מאת בן בארקו (Barkow).

==לקריאה נוספת==
<div style="direction: ltr;">
*Ben Barkow: Alfred Wiener and the making of the Holocaust Library. London: Vallentine Mitchell 1997. 
</div>

==קישורים חיצוניים==
[https://cenlib-cms.tau.ac.il/wiener אתר ספריית וינר באוניברסיטת תל אביב]

==הערות שוליים==

קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:יהודים בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:מתנגדים לנאצים
קטגוריה:חוקרי השואה
קטגוריה:עיתונאים יהודים גרמנים
קטגוריה:מעוטרי צלב הברזל
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1885
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1964
ביל פילקצ'וק

ויליאם "ביל" פילקצ'וק (באנגלית: William Bill Pilczuk נולד ב-14 בספטמבר 1971) הוא שחיין עבר אמריקאי. אלוף עולם שהתמחה במשחה ל-50 מטר חופשי.

==ביוגרפיה==
פילקצ'וק נולד בקייפ מיי פוינט, ניו ג'רזי. הוא למד באוניברסיטת אובורן, אלבמה והתאמן בהדרכתו של המאמן הראשי דייוויד מארש.

===1995===
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה פילקצ'וק במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי המנצח פרננדו שירר מברזיל ולפני בן ארצו השיאן העולמי טום ג'אגר. אותה שנה הוא זכה גם במדליית כסף באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי פרננדו שירר ולפני בן ארצו ג'ייסון רוזנבאום.

===1997===
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה פילקצ'וק במדליית זהב ביחד עם ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.42 שניות לפני בן ארצו דייוויד פוקס (22.69 שניות).

===1998===
====אלוף עולם====
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה פילקצ'וק במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.29 שניות לפני אלכסנדר פופוב שסיים במקום השני (22.43 שניות) ובמקום השלישי השחיינים ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו ומייקל קלים מאוסטרליה (22.47 שניות). בשלב המוקדמות הוא שחה תוצאה של 22.70 שניות ועלה מהמקום הרביעי לשלב הגמר.

===1999===
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה בשנת 1999 זכה פילקצ'וק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.52 שניות אחרי המנצח ברנדון דדקינד מדרום אפריקה (22.06 שניות) וגארי הול ג'וניור בן ארצו (22.26 שניות).

== תארים והישגים ==
*פילקצ'וק זכה 5 פעמים בתואר אליפות ארצות הברית במשחה ל-50 מטר חופשי.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:שחיינים אמריקאים
קטגוריה:שחייני חופשי
קטגוריה:אלופי עולם בשחייה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אובורן
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1971
תודרה

תודרה (שם מדעי: Sisymbrium) הוא סוג צמח ממשפחת המצליבים (Brassicaceae) חד-שנתי, דו-שנתי או רב-שנתי, קירח או שעיר. בעל גבעול זקוף ועלים שסועים-מנוצים, לעיתים דמויי כינור או תמימים. <br />התפרחת היא אשכול. פרחי הצמח גדולים או קטנים. עלי-הגביע זקופים או מפושקים, שניים מהם דמויי שק בבסיסם. עלי-הכותרת כאורך הגביע או ארוכים ממנו, צבעם על פי רוב צהוב. ישנם שישה אבקנים. עמוד העלי קצר, בראשו צלקת בלתי מחולקת או מחולקת לשתי אונות. הפרי הוא מעין תרמיל ארוך, צר, גלילי או פחוס, נפתח בהבשלה. הזרעים ערוכים בטור אחד.

בארץ צומחים שבעה מינים של צמח התודרה:
#מצויצת
#רפואית
#מעובה
#סיגית
#נאה
#דמשקאית
#מזרחית

==לקריאה נוספת==
נעמי פינבורון-דותן, אבינועם דנין, 'המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל', הוצאת כנה, ירושלים תשנ"א. 

== קישורים חיצוניים ==

* 

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס
קטגוריה:מצליבים
מתתיהו וינוקור

מתתיהו וינוקור (1872, באלטה, אוקראינה – 5 בדצמבר 1961, תל אביב) היה תעשיין, סוחר ועסקן ציבורי. ממייסדי תל אביב וממייסדי בית הכנסת הגדול בעיר.

==ביוגרפיה==
וינוקור נולד בעיירה באלטה שבאוקראינה. עד גיל 15 למד בתלמוד תורה, ולאחר מכן עבר לסייע לאביו ולמד את מקצוע החבתנות (עשיית חביות עץ).

ב-1905 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה, עבד בבציר במושבות ראשון לציון, חדרה ורחובות. לאחר כשנה פתח מפעל לייצור חביות עבור היקבים במושבות אלה (בשותפות עם מרדכי וייסר). במסגרת נסיעותיו לרוסיה בענייני עסקי החביות העלה לארץ ספרי תורה.

ב-1909 היו וינוקור, רעייתו תרצה ושבעת ילדיהם, בין 66 המשפחות באגודת אחוזת בית להקמת תל אביב. בהגרלת המגרשים זכו במגרש ברחוב יהודה הלוי 31 ובנו בו את ביתם.

כן היה וינוקור בין מייסדי מרכז בעלי מלאכה ובנק קופת עם. בין השנים 1924–1944 כיהן כיו"ר מרכז בעלי המלאכה בתל אביב. כנציג בעלי המלאכה נבחר לציר בקונגרס הציוני ה-14 שהתקיים בווינה.

הוא ארגן את המניין הראשון לתפילה בתל אביב ופעל להקמת בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי, שהיה ממייסדיו.

על שמו רחוב מתתיהו שבשכונת "מרכז בעלי מלאכה" בבני ברק.

וינוקור נפטר ב-5 בדצמבר 1961 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20090302131919/http://www.ahuzatbait.org.il/Index.asp?CategoryID=150&ArticleID=121 תירצה ומתתיהו וינוקור] באתר מייסדי תל אביב
* מרדכי נאור, עמית לוינסון, [http://lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=12794 מי היו 66 מייסדי תל אביב?], תל אביב בראשיתה : 1909-1934 : מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, יד יצחק בן-צבי 1984. באתר מט"ח
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ישראלים ילידי אוקראינה
קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים
קטגוריה:תל אביב: מייסדים
קטגוריה:סוחרים
קטגוריה:תעשיינים יהודים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות טרומפלדור
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1872
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1961
דרום תל אביב

רחוב פלורנטין בשכונת פלורנטין
"דרום תל אביב" הוא מונח המתייחס לאזורה הדרומי של העיר תל אביב. הגדרת האזור אינה חד משמעית, ובדומה ל"צפון תל אביב" נתונה לפרשנויות שהשתנו עם הזמן.

ההגדרות הרשמיות של דרום תל אביב, על פי חלוקת הרבעים המוניציפלית הוא רובע 8 (דרום) רוב שכונות רובע 9 (דרום מזרח) ורובע 7 בלי יפו. על אף שיפו נמצאת בדרומה של "תל אביב-יפו" – לא נהוג להתייחס אליה כ"דרום תל אביב". מבחינה זו, הגבול בין מרכז תל אביב ולבין דרומה הוא קו רחוב הרכבת, רחוב יהודה הלוי ודרך יפו-תל אביב, ועל פי גבול זה כוללת דרום תל אביב את שכונות נווה שאנן, פלורנטין, קריית שלום, שכונת שפירא, נווה עופר, גבעת הרצל, שכונת התקווה, כפר שלם, יד אליהו, תל חיים, נווה צה"ל, ונווה צדק.

אזורים מסוימים ושכונות מסוימות הנכללות ברבעים 5 ו-6 (מרכז תל אביב) נתפשים בציבור באופן סובייקטיבי ומוגדרים אף הן כדרום. רחוב אלנבי לדוגמה, הנחשב על ידי תושבי מרכז תל אביב כרחוב מרכזי בליבה של העיר, נתפש מבחינות רבות, ועל ידי תושביה הצפוניים יותר של העיר, כגבולו הצפוני של דרום תל אביב. כך גם סביבת רחוב המסגר ואזור מתחם הרכבת. הסיבה לכך שאזורים בלתי דרומיים נכנסים תחת ההגדרה "דרום תל אביב" היא הזיהוי של דרום תל אביב עם האזורים העניים והמוזנחים יותר של העיר, אך עם תנופת השיפוצים בעשור האחרון, הגבולות הולכים ומטשטשים, ורחובות תעשייתיים כמו רחוב הארבעה הופכים לאזורי בילוי מטופחים.

מסיבה זו ובדומה ל"צפון תל אביב", המושג "דרום תל אביב" הוא מושג סוציו-אקונומי הרבה יותר מאשר הגדרה גאוגרפית. שנים רבות נחשב אזור דרום תל אביב לאזור החלש ביותר של העיר מבחינה כלכלית, ואזורים רבים בו סובלים מהזנחה ממושכת. בנוסף, מוקדי הפשיעה העיקריים של העיר וכן אזורי המגורים של אוכלוסיות שוליים, מהגרים מאפריקה ועובדים זרים אחרים המרוכזות בשכונות דרום העיר.
רחוב המפעל בדרום תל אביב

== ראו גם ==
* ג'נטריפיקציה
* יפו
* צפון תל אביב

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.south-tlv.co.il/ האתר הקהילתי של שכונות דרום תל אביב]
* שרון רוטברד, "[http://readingmachine.co.il/home/books/1114445337/1115140367 עיר לבנה, עיר שחורה]", הוצאת בבל 2005
* מוקי צור ושרון רוטברד (עורכים), [http://readingmachine.co.il/home/books/1240134698/ לא ביפו ולא בתל אביב: סיפורים, עדויות ותעודות משכונת שפירא], בינ"ה והוצאת בבל, 2009
* 
* 
* 
* 
* 
* 
קטגוריה:תל אביב-יפו: חלוקה מנהלית
טכנופוביה

טכנופוביה (מילולית, מיוונית: בעת מפני טכנולוגיה) היא הימנעות קיצונית משימוש מיומן בטכנולוגיה ומפני רכישת מיומנויות טכניות. מיוחסת לרוב לחרדה מפני עולם ההיי-טק בכלל, ומפני עולם המחשבים והמחשוב בפרט. טכנופוביה היא תופעה פסיכולוגית הגורמת לתגובת הימנעות מוגזמת שאינה הולמת את המצב, לאובייקטים ומצבים המערבים טכנולוגיה. 

כל חרדה עלולה להוביל לתגובה של הימנעות ממצבים יומיומיים מקובלים ושכיחים. במקרה של טכנופוביה, הסובלים מהתופעה יעדיפו לעיתים קרובות להימנע ממגע עם המחשב או עם גאדג'טים ומכשירים אחרים (דוגמת די.וי.די, טלפון סלולרי וכדומה), גם במחיר של השקעת זמן רב, מאמצים, או אי-נוחות. לדוגמה, טכנופובים יעדיפו לעמוד בתור לבנק או לדואר על-מנת להימנע משיחה עם מענה קולי ממוחשב. הטכנופוב מנהל יומנים עבי-כרס ומסורבלים ונושא עמו ספרי טלפונים כבדים, שהחיפוש בהם אורך זמן ממושך, רק כדי שלא יאלץ להתמודד עם הטלפון הסלולרי והיומן הממוחשב. כיום, כאשר התקשורת מבוססת-המחשב הופכת מקובלת יותר ויותר, עלולה חרדה זו להרחיק את הסובלים ממנה מקשר עם בני משפחה וחברים שאינם טכנופובים. 

החרדות הבולטות יותר שיכולות להסתתר מאחורי התסמונת הכוללת טכנופוביה:
*חרדת הזר והבלתי צפוי: הלא-מוכר, הבלתי-ניתן לתפיסה מעורר תחושות מעורבות בבני-אדם. חרדת הזר עומדת בבסיס המכלול העוין של הדעות הקדומות, של הסטריאוטיפים.
*חרדת אובדן השליטה: המקרה שבו תוצאות הישג טכנולוגי עוררו חרדה וגיוס המוני של התנגדות היה ביצירת פצצת האטום.
*החרדה מתלות, למשל החשש מ"באג 2000".
*חרדת היריבות: קיימת ישות שכישוריה עולים על אלו שלנו, ובכך יש איום על הזהות ועל הביטחון העצמי.
*החרדה מהתנוונות והתיישנות: העבודה היא ערך עליון בתפיסת העולם של רוב האנשים, הפקדת המטלות בידי מכונות לא "תשחרר את האדם לעשייה אנושית נאורה" אלא תוביל אותו לבטלה ולניוון. 
*הפחד לדעת יותר מדי: כבר במיתולוגיה היוונית, פרומתאוס נענש על שהביא את האש.

כיוון שהתגובה הטכנופובית נתפסת כלא-הגיונית גם בעיני הסובל ממנה, מרבית הטכנופובים מאמצים לעצמם תירוצים: מבוגרים רבים טוענים שהם "לא שייכים לדור הזה" או "מבוגרים מכדי ללמוד", וצעירים רבים אומרים כי "מחשבים הם דבר מנוכר", "תמיד הייתי גרוע במחשבים" וכדומה. 

ואולם, בניגוד לסברה המקובלת, תופעת הטכנופוביה אינה קשורה לגיל, מעמד, או השכלה. 

לארי ד. רוזן, ומישל מ. וויל, זוג חוקרים אמריקניים, פרסמו מאמר בנושא בשנת 1995, במגזין הפסיכולוגי-מדעי Computers in Human Behavior. המאמר, שכותרתו "תחכום טכנולוגי וטכנופוביה אצל תלמידי אוניברסיטה מ-23 מדינות", הציג ממצאי מחקר בן כשלוש שנים, בהשתתפות 3,392 סטודנטים מ-38 אוניברסיטאות ברחבי העולם.

מהמחקר עולה שאף על פי שהגיל הממוצע של הנחקרים היה 21, מידת ההצלחה של כל אחד מהם להשתמש במחשב הייתה שונה במידה רבה, והייתה קשורה יותר מכל לאופן שבו תפסו הם את הטכנולוגיה. אלו שחשו מאוימים הצליחו פחות. מי שהשיג את התוצאות הטובות ביותר היו, הסטודנטים הישראליים.

==ראו גם==
* לודיטים
* טכנופיליה
==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:פוביות
קטגוריה:חברה וטכנולוגיה: יחסי גומלין
אורבנוס הרביעי

אורבנוס הרביעי (בלטינית: Urbanus IV; 1195 – 2 באוקטובר 1264) היה אפיפיור מ-29 באוגוסט 1261 ועד מותו.

== ביוגרפיה ==
ז'אק פנטלאון נולד בעיר טרואה בצרפת לאב שהיה סנדלר. למד תאולוגיה ומשפטים בפריז וב-1220 קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה. ב-1238 התמנה לכומר בעיר לון שבחבל פיקרדי וב-1241 - לסגן בישוף העיר לייז' (כיום בבלגיה). במועצה הראשונה של הכנסייה הקתולית שהתקיימה בעיר ליון ב-1245, הוא זכה לתשומת לבו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי ששלח אותו לגרמניה - שם ניהל משא ומתן שהביא לחתימת הסכם כריסטבורג בין אוכלוסיית עובדי האלילים של פרוסיה לבין המסדר הטבטוני.

ב-1253 התמנה לבישוף העיר ורדן וב-1255 מינה אותו האפיפיור אלכסנדר הרביעי לראש הפטריארכיה הלטינית בירושלים. הוא שב מירושלים לוויטרבו שבאיטליה וניסה לגייס אמצעים כדי לבוא לעזרתם של הנוצרים בארצות המזרח, כאשר האפיפיור אלכסנדר הרביעי מת. ב-29 באוגוסט 1261 נבחר פנטלאון לאפיפיור הצרפתי הראשון מאז אורבנוס השני ואימץ לעצמו את השם אורבנוס הרביעי.

שבועיים לפני שנבחר לאפיפיור הגיעה האימפריה הלטינית לקִיצה עם כיבוש קונסטנטינופול בידי היוונים, בראשות מנהיגם מיכאל השמיני פלאולוגוס. אורבנוס הרביעי ניסה לארגן מסע צלב כדי להשיב את האימפריה הלטינית לקדמותה, אך ללא הצלחה. תשומת לבו הופנתה בעיקר לאיטליה - שם התחולל מאבק על השלטון בין צאצאיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין תומכי האפיפיור.

ב-1262, כדי להיאבק במנפרד, מלך סיציליה, שהיה בנו הבלתי חוקי של פרידריך השני, הכריז אורבנוס הרביעי על שארל, בנו של לואי השמיני, מלך צרפת כשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה. במשך שנתיים ניהל האפיפיור משא ומתן עם מנפרד כדי שיסכים לתת את עזרתו על מנת להשיב על כנה את האימפריה הלטינית, תמורת הבטחת האפיפיור להכיר בו כמלך סיציליה, אך בינתיים עשה הכנות למלחמה וקיבל הבטחה משארל הראשון לספק לו צי אוניות ואנשי צבא.

אולם, עוד לפני ששארל הספיק להגיע לאיטליה, מת האפיפיור אורבנוס הרביעי בפרוג'ה, ובמקומו נבחר לאפיפיור קלמנס הרביעי.

פחות מחודש ימים לפני מותו, הכריז האפיפיור אורבנוס הרביעי על חג הלחם והיין הקדושים כעל חג כללי של הכנסייה הקתולית (8 בספטמבר 1264).

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:אפיפיורים צרפתים
קטגוריה:אפיפיורים במאה ה-13
קטגוריה:ילידי 1185
קטגוריה:נפטרים ב-1264
קפה קליפורניה

קפה קליפורניה היה בית קפה ומסעדה שהקים אייבי נתן. המסעדה פעלה בתל אביב במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ושכנה ברחוב דיזנגוף פינת רחוב פרישמן, בבניין פסז' הוד (אז משכן התיאטרון הקאמרי והיום תיאטרון בית ליסין).

==היסטוריה==
המסעדה נפתחה ב-1959 והתמחתה במטבח אמריקאי־איטלקי. לראשונה בתל אביב יכלו תושבי העיר ליהנות מקציצת המבורגר או צ'יזבורגר בתוך לחמנייה לצד צ'יפס. כמו כן הוגשו כאן מנות שונות מהמטבח האיטלקי, כגון ספגטי בולונז, רביולי וקנלוני. קליפורניה הייתה מרכז תוסס של חיי הבוהמה התל אביביים ומתחרה ממשית לקפה "כסית" הוותיק. היא משכה אליה רבים מבני הדור הצעיר שכבר ראו בכסית וכן בקפה רוול מקומות מיושנים. שנות פעילותה היו בתקופה בה הסתיימה תקופת הצנע והחלו השינויים התרבותיים של שנות ה-60, ולכן בניגוד לשאר בתי הקפה של אז, שעוד שמרו על מידה רבה של צניעות, קליפורניה הייתה חדשנית ו"חצופה". היא התפרסמה בין השאר גם כמסעדה הראשונה שהגישה המבורגרים לא כשרים. 

אישים רבים שפקדו את המסעדה התיידדו עם אייבי נתן שהיה אז בחור צעיר שהשתחרר זה מכבר משירות בחיל האוויר. קשרים אלו היו בין השאר הבסיס לתחילת פעילותו הפוליטית למען השלום אשר בה החל באמצע שנות ה-60.

==לקריאה נוספת==
* נתן דונביץ', מקיוסק גזוז עד מסעדת שף - מאה שנות אוכל בתל אביב, הוצאת אחוזת בית, 2012; עמ' 208, 256-253.
* 

==קישורים חיצוניים==

* 

קליפורניה
קטגוריה:רחוב דיזנגוף
קטגוריה:רחוב פרישמן
קטגוריה:הצפון הישן
גלוריה גיינור

גלוריה גיינור (באנגלית: Gloria Gaynor; נולדה ב-7 בספטמבר 1943, בניוארק, ניו ג'רזי) היא זמרת אמריקאית, שהתפרסמה בעיקר בזכות להיטי עידן הדיסקו "I Will Survive", "Never Can Say Goodbye", "Let Me Know", ו-"I Am What I Am".

==קורות חיים==
גיינור נולדה בניו ג'רזי.

הצלחתהּ הראשונה התחוללה בשנת 1975, עם הוצאת האלבום Never Can Say Goodbye, שפרסם אותה כזמרת דיסקו.

ב-1983, הוציאה את הסינגל "I Am What I Am".

ב-2020, זכתה בפרס גראמי השני שלה, על אלבום האולפן התשעה עשר שלה, Testimony.<ref></ref>

==דיסקוגרפיה==

==קישורים חיצוניים==

* 

* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:דיסקו
קטגוריה:זמרות אמריקאיות
קטגוריה:זמרות-יוצרות אמריקאיות
קטגוריה:זוכי פרס המוזיקה העולמי: אגדת מוזיקה
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אפרו-אמריקאיות
קטגוריה:זוכות פרס גראמי
קטגוריה:משתתפי הזמר במסכה (תוכנית טלוויזיה אמריקאית)
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1949
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1949
סמל קמבודיה

סמל קמבודיה או השלט המלכותי של קמבודיה הוא סמל המלוכה הקמבודית. הסמל, שחזר להיות בשימוש עם כינונה מחדש של המלוכה הקמבודית בשנת 1993, מופיע על גבי הנס המלכותי של מלך קמבודיה, נורודום סיהאמוני.

בסמל מופיעות שתי חיות מיתיות: מצד שמאל, גאג'אסימהה, שהיא אריה עם חדק של פיל, ומצד ימין, סינגהה, שהיא אריה. כל אחת מהחיות מחזיקה בחופה מחומשת וביניהן מופיע כתר שקרן אור בוקעת מקצהו העליון. מתחת לכתר ישנם שני גביעים אחד על גבי השני ועליהם מונחת חרב קדושה בצורה אופקית ומעליה גרסה קמרית של האום. בצדי הגביעים מופיעים שני ענפי דפנה. במרכז חלק התחתון של הסמל כתובות שלוש מילים בקמרית. לפי גרסה אחת, המילים הכתובות הן: "מלך ממלכת קמבודיה".

==ראו גם==
* דגל קמבודיה
* המנון קמבודיה

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:קמבודיה: סמלים לאומיים
קמבודיה

קמבודיה
קטגוריה:אריות בתרבות
אליאס סוראסקי

אליאס (אליהו) סוראסקי סלומיאנסקי (בספרדית Elías Sourasky Slomiansky; 1899, ביאליסטוק – 30 בינואר 1986, מקסיקו סיטי) היה יהודי ציוני, איש עסקים ונדבן. על שמו נקראים המרכז הרפואי תל אביב והספרייה המרכזית של אוניברסיטת תל אביב.

==קורות חיים==
סוראסקי נולד ליעקב ואלקה לבית סלומיאנסקי בכפר סידרה (Sidra) שבמחוז ביאליסטוק שבאימפריה הרוסית (לימים, בפולין), במשפחה מרובת ילדים. האב היה בעל מפעל בדים.
משפחתו היגרה מפולין לבלגיה בשנת 1909. בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלצה המשפחה להגר לאנגליה.
בשנת 1917 השתקע עם אחיו חיים ולאון במקסיקו, שם היה לאיש עסקים וליזם מצליח. הוא ייסד מפעל טקסטיל ועמד בקשר מסחרי עם חברת הרכבות ועם סוללי כבישים. בהמשך הקים בנקים, חברת ביטוח וחברה פיננסית נוספת, שהתאחדו לבסוף לחברת "המרכז הפיננסי" (Centro Financiero).

סוראסקי נמנה עם מנהיגי הקהילה היהודית במקסיקו, היה בעל עמדות ציוניות ורתם את הקהילה היהודית לסיוע ליישוב בארץ ישראל. במרץ 1944 הגיע לוושינגטון לסדרת ישיבות עם נציגי הסוכנות היהודית וקרן היסוד לקידום שיתוף הפעולה בין הארגונים הציוניים במקסיקו לבין הוועדה האמריקנית לפלשתינה (American Palestine Committee).
הוא תמך במדינת ישראל בתקופת מלחמת העצמאות.
סוראסקי הרבה לתרום כספים למחקר מדעי ולמוסדות חינוך, הן במקסיקו והן בישראל.
* ב-1959 הקים בשותפות עם משקיעים נוספים את יעסור, בנק למשכנתאות.
* ב-1961 הקים את "הקרן לפיתוח חינוכי" (Fondo de Fomento Educativo) אותה מימן במידה רבה באמצעות רווחי "המרכז הפיננסי".
* ב-1966 ייסד את "פרס אליאס סוראסקי" (Premio Elías Sourasky) למדע, אמנות וספרות.
* ב-1968 העניקה ממשלת מקסיקו לסוראסקי את העיטור של "מסדר הנשר האצטקי" (Orden del Águila Azteca),עיטור הרם ביותר המוענק במקסיקו לזרים
* ב-1954 נוסדה הספרייה המרכזית של אוניברסיטת תל אביב
* ב-1964 נחנך גן יעקב בתל אביב. הגן נקרא על שמו של יעקב סוראסקי, בנו של הבנקאי אליאס סוראסקי ממקסיקו שתרם להקמתו.
* ב־1973 נקרא על שמו בית החולים איכילוב (המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי).
* ב־1974 נחנך המגדל ע"ש יעקב סוראסקי (הר הצופים), בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים

==חיים אישיים==
היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, אידה (בובי) לבית תאו (1899–1962) נולדו לו בן ובת. אשתו השנייה היא ססיליה לבית מורצקי.

==קישורים חיצוניים==
* [https://web.archive.org/web/20060113094331/http://www.tau.ac.il/cenlib/heb/info/about/aboutGeneral.shtml#0 אודות סוראסקי באתר הספרייה המרכזית של אוניברסיטת תל אביב]
* [http://www.cenlib.tau.ac.il/heb/info/about/aboutGeneral.shtml#0 אודות סוראסקי באתר המרכז הרפואי תל אביב] 
* [https://www.ecured.cu/Elías_Sourasky_Slomiansky ביוגרפיה] 
* [https://web.archive.org/web/20131214054826/http://www.tarbut.edu.mx/tarbut/historia/his_principal/sourasky.htm Don Elías Sourasky] 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:פעילים ציונים במקסיקו
קטגוריה:אנשי עסקים יהודים
קטגוריה:נדבנים יהודים מקסיקנים
קטגוריה:אישים שעל שמם בתי חולים בישראל
קטגוריה:ילידי 1899
קטגוריה:נפטרים ב-1986
סמל סנט וינסנט והגרנדינים

סמל סנט וינסנט והגרנדינים הוא סמלה של מדינת האיים סנט וינסנט והגרנדינים. הסמל אומץ רשמית בשנת 1912 כסמל קולוניאלי של האיים והפך לסמל המדינה עם קבלת העצמאות בשנת 1979.

==תיאור הסמל==

בסמל מופיעות שתי נשים בלבוש רומי משני צדדיו של מזבח זהב. האישה העומדת מימין (הרלדי) מחזיקה בידה ענף של זית מעל המזבח, ואילו האישה משמאל (הרלדי) כורעת ברך לפני המזבח ומחזיקה בידה מאזני צדק. שתי הנשים מייצגות את שני היסודות במוטו הלאומי של סנט וינסנט והגרנדינים, "שלום וצדק". הנשים מוקפות במסגרת זהובה שמעליה מופיע צמח הכותנה. כל זאת על רקע של עלה ירוק, אשר מתחתיו רשום המוטו "שלום וצדק" בלטינית.

==ראו גם==
* דגל סנט וינסנט והגרנדינים
* המנון סנט וינסנט והגרנדינים

==קישורים חיצוניים==

סנט וינסנט והגרנדינים

קטגוריה:סנט וינסנט והגרנדינים: סמלים לאומיים
סנט וינסנט והגרנדינים
חיים שלמה ליבוביץ

הרב חיים שלמה ליבוביץ (ה'תרצ"ד, 1933 - י"ח באדר א' ה'תשע"ו, 27 בפברואר 2016) היה ראש ישיבות קמניץ ופוניבז'.

== ביוגרפיה ==
נולד בברנוביץ', בלארוס, לצייטה לאה ולרב יעקב משה, בנו של רבי ברוך בר ליבוביץ. המשפחה התגוררה בשכנות לסבו. דודו היה הרב ראובן גרוזובסקי. בשנת ת"ש נמלטה המשפחה עם תלמידי ישיבת כנסת בית יצחק לווילנה. הם הצליחו לברוח לארץ ישראל באונייה שבה נמלטו גם הרב דוד פוברסקי ומשפחתו והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, והתיישבו בירושלים. אביו הקים את ישיבת קמניץ בישראל, עם גיסו הרב משה ברנשטיין.

למד בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון, ובמקביל השתתף בשיעוריו של אביו. בהמשך למד אצל הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ואצל בנו הרב יוסף דוב, עם הקמת ישיבת בריסק. בשנת ה'תשכ"א נישא לסימא (נפטרה בה'תשע"ט), בתו של הרב אברהם יצחק רוטשטיין, מנהל בית היתומים דיסקין בירושלים. בני הזוג התגוררו בשכונת מקור ברוך ומאוחר יותר במאה שערים. לאחר פטירת אביו בסיון תשכ"ד התמנה במקומו לראשות ישיבת קמניץ. הוא העביר בישיבה שיעורים מדי יום ושיעור כללי שבועי. העביר גם "חבורות" בביתו לבני ישיבות ואברכים. בפרט עסק בהסברת חידושיו של סבו רבי ברוך בר בספרו הלמדני "ברכת שמואל".

בשנת תשס"ז עבר להתגורר לסירוגין גם בבני ברק בדירה שהקצתה לו ישיבת פוניבז', שבה התחיל לכהן כראש ישיבה, לצד ראשי הישיבה הוותיקים, הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי. הוא הרצה בישיבה שיעורים יומיים וכלליים עד סמוך לפטירתו.

הרב ליבוביץ נפטר ביום שבת י"ח באדר א' ה'תשע"ו, 27 בפברואר 2016. הלווייתו יצאה למחרת מהיכל ישיבת פוניבז' בבני ברק, ועברה בהיכל ישיבת קמניץ בירושלים. הוא נקבר בליל כ' באדר א' בהר המנוחות בירושלים.

בתשע"ח יצא ספרו "משנת רבי חיים שלמה - על מסכת שבת", מכתביו ומסיכומים של בנו הרב עוזיאל מלימודם המשותף. יצא עם ספרו של סבו הרב ברוך בער, כתבי ברכת שמואל - על מסכת שבת.

== משפחתו ==
אחיו היה הרב זלמן נטע, מחבר סדרת הספרים ברכת יעקב (על שם אביהם).

הרב ליבוביץ שיכל בן ובת בחייו. מבניו: הרב ברוך בער, ראש ישיבת קמניץ; הרב יעקב משה, ר"מ בישיבת באר התורה; הרב שמעון, ראש כולל בבני ברק; הרב עוזיאל,ראש ישיבת "ברכת שמואל" בארץ ישראל. מחתניו: ישראל חיים, בנו של הרב ברוך דב פוברסקי; הרב בנימין בינוש אפשטיין, כיהן כר"מ בישיבות באר התורה וכנסת הגדולה; הרב מרדכי קפלינסקי, ראש חבורת קדשים בישיבת מיר.

בין גיסיו: הרב נחום רוטשטיין, ראש ישיבת נזר התורה; הרב עוזיאל משה רוטשטיין, מחבר ספרי "נחלת משה"; הרב דב צבי רוטשטיין; הרב בן ציון פלמן והרב פינחס שרייבר.

== קישורים חיצוניים ==
* [http://direct.beinenu.com/faceted_search/results/הרב%20ליבוביץ משיעורי הרב חיים שלמה ליבוביץ], לצפייה באתר בינינו
* 
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ראשי ישיבת פוניבז'
קטגוריה:משפחת ברוך בר ליבוביץ
קטגוריה:בוגרי ישיבת חברון כנסת ישראל
קטגוריה:בוגרי ישיבת תפארת צבי
קטגוריה:תלמידי רבי יצחק זאב סולובייצ'יק
קטגוריה:מאה שערים: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1933
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2016
קטגוריה:משפחת קרלנשטיין
מרחב איילון

מרחב איילון (לשעבר מרחב יפתח) הוא אחד משלושת המרחבים במחוז תל אביב של משטרת ישראל.
מרחב איילון חולש על הערים חולון, בת ים ואזור וכן על שכונות דרום תל אביב ואזור התחנה המרכזית.

בתחום המרחב פועלות יחידות משמר הגבול במחוז תל אביב, בהן יחידת שחר 101 תל אביב וסמ"ג תל אביב וכן הוקמה זרוע מבצעית תל אביב במג"ב מרכז.

מטה המרחב שוכן בבניין מטה מחוז תל אביב בדרך שלמה 18, בין פינת רחוב אמץ 11 לבין פינת רחוב קיבוץ גלויות.

בדצמבר 2022, לאחר עבודת מטה, ופתיחת תחנות חולון ובת ים חזר מרחב יפתח החל לשמו ההיסטורי – מרחב איילון.

מפקד מרחב איילון הנוכחי הוא תנ"צ חיים בובליל.

== תחנות ==
למרחב איילון התחנות הבאות:
{| class="wikitable"
!תחנה
!כתובת
!יישובים בגזרת התחנה
|-
|חולון
|פיכמן יעקב 18, חולון
|חולון, ואזור
|-
|בת ים
|דוד רזיאל 9 בת ים
|בת ים
|-
|תל אביב דרום - לשעבר תחנת השכונות
|דרך בר לב 100, תל אביב
|משרתת את שכונת התקווה, שכונת הארגזים, שכונת עזרא, יד אליהו, ביצרון, רמת ישראל,נווה אליעזר כפר שלם ונחלת יצחק
|-
|שר"ת 
|רחוב המסגר 12 תל אביב
|משרתת את אזור התחנה המרכזית, נווה שאנן, שכונת הרכבת ושכונת שפירא.
|-
|יפו
|דרך סלמה 18 תל אביב ושוכנת במבנה המרחב
|תחום גזרה הוא מדרך אילת בצפון ועד לרחוב שמחה הולצברג בדרום ומחוף הים במערב ועד לדרך חיל השריון במזרח. התחנה אחראית על השכונות: פלורנטין, נווה עופר, קריית שלום, לב יפו, יפו העתיקה, עג'מי, יפו ג, יפו ד ובית המעצר תל אביב.
|}

==פלוגת אביב==
אביב היא יחידת מג"ב הפועלת במרחב יפתח, וכפופה פיקודית למג"ב ומקצועית למשטרת המחוז. פעילותה המרכזית של היחידה היא צמצום עבירות הרכוש, האלימות והסמים בתחום גזרת התחנה המרכזית החדשה והישנה בתל אביב.

יחידת אביב הוקמה בחודש אוגוסט 2006 בעקבות החלטת השר לביטחון לאומי ומפכ"ל המשטרה במסגרת תוכנית ארוכת טווח לשיפור תחושת הביטחון.

כתבה בעיתון מעריב בשנת 2008 חשפה שאנשיה פועלים במסווה בתחומי העיר ת"א ומכונים "המסתדהים" כאשר הם מחופשים לעובדים זרים ולתושבי שטחים כדוגמת המסתערבים שפועלים באיו"ש.

== קישורים חיצוניים ==
* [http://www.mops.gov.il/BP/Building+and+Development/OldProjects/salame/ מטה מחוז תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס], באתר המשרד לביטחון פנים
*[https://www.gov.il/he/departments/general/police_tel_aviv_district מרחבים ותחנות במחוז תל אביב], באתר gov.il
*[https://www.facebook.com/pages/%D7%9E%D7%A9%D7%98%D7%A8%D7%AA-%D7%99%D7%A9%D7%A8%D7%90%D7%9C-%D7%9E%D7%A8%D7%97%D7%91-%D7%99%D7%A4%D7%AA%D7%97-%D7%90%D7%92%D7%A3-%D7%AA%D7%A0%D7%95%D7%A2%D7%94/273910556021667 משטרת ישראל - מרחב איילון - אגף תנועה], באתר פייסבוק

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מחוז תל אביב (משטרה)
יפתח
שחרור גמדי גינה

צילום פרטי של גמד גינה "משוחרר" מול מגדל ה[[ביג בן בלונדון. מחווה לסרט הצרפתי "אמלי", בו גמד גינה "משוחרר" (גנוב) נלקח למקומות אטרקטיבים ברחבי העולם ומצולם בהם.]] 
שחרור גמדי גינה היא תופעה בה נגנבים פסלי גמדים המצויים בגינות בתים (לצורך קישוט) ו"משוחררים" במקומות שונים (בעיקר בטבע). התופעה זכתה לכיסוי תקשורתי במקומות שונים בעולם.

שחרור גמדי גינה מגינתו של אדם זר היא עבירה פלילית של גנבה. עם זאת, עם התגברות הפופולריות של גמדי הגינה, הם הפכו ליעד של מתיחות ומעשי קונדס. העושים את המעשים רואים זאת כמעשי קונדס, ומביעים בכך מחאה על כך שהגמדים משועבדים לבני האדם ואינם חופשיים, ברוב המקרים הגמדים מועברים לחורשות, חופי-ים וסביב למדורות, שם הם כביכול חופשיים.

יש הטוענים כי, מעבר למעשי הקונדס, קיימת בפעילויות "שחרור גמדי הגינה" אידאולוגיה של התנגדות לצרכנות יתר, בה אנשים קונים דברים שאינם צריכים, מקשטים את גינותיהם באובייקטים שלכאורה אינם מקשטים באמת, ולכאורה פוגעים בכך בסביבה ובחשיבה הסביבתית.

==ארגונים==
דוגמה לגמד גינה
במרוצת הזמן ולקראת סוף המאה העשרים החלו להיווצר ארגוני שחרור גמדים. הארגונים המוכרים ביותר הם:
* le Front pour la Libération des Nains de Jardin - FLNJ החזית לשחרור גמדי גינה - (צרפת) נחשב בעיני רבים לארגון הראשון בתחום.
* Movimento Autonomo per la Liberazione delle Anime da Giardino -MALAG (איטליה) תומכת בהקמת מקלט עולמי לגמדים באיטליה.
* FreeTheGnomes - (ארצות הברית) פחות ידוע, אינו תומך בגנבה של גמדים ושחרורם, הארגון מציע לשלוח מכתבי תוכחה לבעלי ומשעבדי גמדים.

==בתרבות==

* בסרט הצרפתי "אמלי" משנת 2001, מחליטה הגיבורה הראשית לנסות לעזור לאביה לגלות שכדאי לו לצאת לטייל בעולם ולכן היא גונבת את גמד הגינה של אביה מגינתו ונותנת אותו לחברתה הדיילת אשר לוקחת את הפסל למקומות אטרקטיביים רבים ברחבי העולם ומצלמת אותו במיקומים מוכרים.
* באחד מפרקי הסדרה אבודים, הרלי וחברו משחררים את כל גמדי הגינה של השכונה בכיכר העיר, אחרי שהרלי זוכה בלוטו.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://web.archive.org/web/20090326065731/http://danisnice.com/gamad/ אתר החשג"ג - החזית לשחרור גמדי גינה בישראל]
* 
* 
* 
* [http://www.usatoday.com/news/offbeat/2006-11-03-gnome_x.htm Nearly 80 stolen garden gnomes discovered in central France], USA TODAY, 3.11.2006
* [http://www.news.com.au/story/0,23599,20687094-1702,00.html Seventy-nine stolen garden gnomes found] פורסם ב-NEWS.COM.AU ב-2 בנובמבר 2006
* [http://edition.cnn.com/2000/STYLE/arts/04/12/france.gnomes.reut/ Garden Gnome Liberation Front strikes Paris show] פורסם ב-CNN ב-13 באפריל 2000
* [http://news.bbc.co.uk/1/hi/world/europe/1437439.stm Garden gnomes set free in France] פורסם ב-BBC ב-13 יולי 2001
* [http://www.independent.co.uk/news/world/gnomes-freed-to-breed-in-woods-1244773.html Gnomes freed to breed in woods] פורסם ב-The independent ב-10 אוגוסט 1997

קטגוריה:פשעים
קטגוריה:הומור
שכונת פקידי אפ"ק

בתים בסמטה. בבית מימין ניתן להבחין בגג המשונן, בבית משמאל הוסר עיצוב זה. המדרגות המובילות לגג מקוריות
שכונת פקידי אַפָּ"ק היא מתחם מגורים שהוקם בתל אביב ב-1921 עבור פקידים בכירים באפ"ק, לימים בנק אנגלו-פלשתינה. המתחם הוקם כשביל ללא מוצא היוצא מרחוב שפ"ר, המחבר בין רחוב נחלת בנימין לשוק הכרמל וכרם התימנים.

האדמות שעליהן הוקמה השכונה נרכשו ב-1913, אך רק בעקבות מאורעות תרפ"א הואצו בנייתה ואכלוסה. את השכונה תכנן יוסף טישלר, ובתיה נבנו סביב שביל ללא מוצא שבקצהו כיכר קטנה. המתחם כלל עשרה בתים, כולם בני קומה אחת, מוקפים בגינות ובעלי גגות משוננים. הבתים נחשבו מפוארים יחסית לזמנם, וכללו אמבטיות, אריחי חרסינה וגגות שניתן לעלות אליהם. בכל הבתים השתכנו עובדי הבנק, למעט בית מספר 1, בו התגורר הסופר אשר ברש.

זמן קצר לאחר הקמת השכונה התברר כי בשל החיפזון שבבנייתה, לא נערכו כל בדיקות הקרקע הדרושות. בעיות ניקוז הובילו להצפות, חלק מהיסודות שקעו וסדקים הופיעו בחלק מקירות הבתים. ב-1923 נערכו התיקונים הנדרשים, בפיקוחם של האדריכל יוסף ברלין ושותפו המהנדס ריכרד פסובסקי. ב-1925 הורחבו חלק מהבתים, ולאחדים מהם נוספו קומות.

במשך השנים נהרס אחד מהבתים (בית מספר שמונה), ובמקומו נבנה בית בסגנון הבינלאומי. בבתים אחרים נוספו קומות, וחזיתות הגגות המשוננות שלהם נהרסו. השביל שסביבו הוקמו הבתים היה לכביש, המכונה סמטת שפ"ר, והכיכר הקטנה שבקצהו נהרסה כדי לאפשר תנועת כלי רכב.

==לקריאה נוספת==
* יוסי גולדברג, שולה וידריך, עידית עמית-כהן, תל אביב. עיר גלויה (2009), עמ' 114-111.
* ברוך רביד, הפרק "מבוי פקידי אפ"ק" בספר יוסף טישלר: אדריכל ומתכנן ערים בתל אביב, הוצאת מרכז באוהאוס, 2008

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.ymap.co.il/navigate.aspx?citynms=%fa%ec+%e0%e1%e9%e1+%e9%f4%e5&StreetNmS=%f1%ee%e8%fa+%f9%f4%27%27%f8 תמונות בתים בסמטת שפ"ר] באתר ymap
* 

פקידי אפ"ק
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן יוסף טישלר
עשבי קדם

עשבי קדם הוא מפעל לייצור מוצרי טיפוח טבעיים מתמציות צמחיות בהתנחלות כרמל, שבדרום הר חברון.

החברה מעסיקה 30 עובדים. מחזור המפעל הוא 1.5 מיליון דולר, כאשר רבע ממנו ליצוא לארצות הברית, לקנדה ולצרפת. המפעל הוקם בשנת 1996 על ידי מיכל אבריאל אמזלג, בעקבות מחקר רב תחומי שערך בעלה, ד"ר ניסים אמזלג, בוטנאי.

==חומרי הגלם ושיטת המיצוי==

חומרי-הגלם שבשימוש החברה, הם צמחים מגבול מדבר יהודה-הר חברון מחד עם בקעת ים המלח מאידך. באזור גבול זה בין אזורי אקלים אחדים, אקלים מדברי חם ואקלים ים תיכוני-הררי קריר, הצמחים מתמודדים עם מצבי עקה מגוונים, בצירוף ייחודי. לכן, הצמחים מכילים, בין היתר, כמות גבוהה יחסית של הורמונים צמחיים וחומרים נוגדי חמצון, כמו ויטמינים.

בסיוע חברת "עשבי קדם", צמחים אלו אוקלמו לגידול חקלאי אורגני. החברה מגדלת בעצמה את הצמחים ומפיקה מהם את חומרי הגלם המבוקשים. מן הצמחים מפיקים מהם כ-35 מוצרים לשימושים כלכליים. החברה משתמשת בשיטת חליטה, אשר לפי ממצאים מחקריים, הייתה בשימוש עתיק בעין בוקק, שבמדבר יהודה. שיטה זו מאפשרת עבודה יעילה עם כמויות קטנות של חומר, דבר שלא מקובל, יחסית, בתעשיית העת החדשה.

מיצוי חלקי הצמח המיועדים להיות חומרי הגלם מבוצע על ידי חליטה בשמן. חליטת הצמחים מבוצעת בשמנים צמחיים-טבעיים בלבד; בעיקר בשמן זית ושמן גרעיני ענבים. המיצוי מבוצע בטמפרטורה של 60 מעלות צלזיוס. זו טמפרטורה, שמחד יעילה להמסת חומרים שומניים, כולל חומרים ריחניים ועם זאת נמוכה דיה כדי להגן על שלמות החומרים הפעילים מפני ריאקציה כימית, כגון חמצון. השיטה מאפשרת להימנע מתופעות לוואי הידועות של שימוש מתמשך במוצרים על בסיס שמן אתרי בלבד.

== קישורים חיצוניים ==
* 
* יהודית גורפיין, [https://web.archive.org/web/20071011193340/http://www.hazofe.co.il/web/katava6.asp?Modul=24&id=57673&Word=&gilayon=3115&mador= פאטה מורגנה של התיישבות]- הצופה - טיול

קטגוריה:תעשיית קוסמטיקה בישראל
קטגוריה:מועצה אזורית הר חברון
קטגוריה:כרמל (מושב)
דייוויד ארקט

דייוויד ג'יימס ארקט (באנגלית: David James Arquette; נולד ב-8 בספטמבר 1971) הוא שחקן יהודי אמריקאי, במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי, מעצב אופנה, ומתאבק מקצועי לשעבר.

== ביוגרפיה ==
ארקט נולד בסובוד קומונה בווינצ'סטר שבווירג'יניה, בנם של ברנדה "מרדי" אוליביה, שחקנית, משוררת, מפעילת תיאטרון, פעילה, מורה למשחק, ומטפלת, ושל לואיס ארקט, שחקן. סבו של ארקט מצד האב הוא הקומיקאי קליף ארקט. אמו של דייוויד ארקט הייתה יהודייה, בתו של פליט שואה מפולין. אביו של ארקט צאצא של החוקר מריווד'ר לואיס, ואביו הקתולי המיר את דתו לאסלאם. האחים של ארקט הם השחקנים רוזנה, אלקסיס, ריצ'מונד ופטרישה.

== קריירת משחק ==
ארקט הופיע במספר סרטים כולל "באפי ציידת הערפדים" (1992) ו"רוק'נרול באוויר" (1994). הוא הופיע גם בתוכניות הטלוויזיה "בלוסום" (1992), "בוורלי הילס 90210" (1992), ו"חברים" (1996).

ארקט הופיע בסדרת סרטי "צעקה" כדיואי ריילי. במהלך הצילומים של הסרט הראשון בשנת 1996 הוא פגש את אשתו לעתיד, קורטני קוקס. בדומה לדמויות שלהם, בני הזוג נישאו בשנת 1999. ביחד הם הופיעו בפרסומת משנת 2003 עבור קוקה-קולה. באותה שנה הם הקימו חברת הפקות בשם "קוקט" (חיבור של שמות המשפחה שלהם ומילה שמשמעותה אישה פלרטטנית) והפיקו מספר סרטים וסדרות טלוויזיה, כולל "דייזי עושה את אמריקה", "לכלוך", ו"קוגר טאון'", שני האחרונים בכיכובה של קורטני קוקס-ארקט. ב-2001 גילם את דמותו של הופמן בתפקיד הראשי בסרט "האזור האפור".

ארקט הופיע בשנת 2007 בסדרת הקומדיה של ABC, "במקרה חירום", אשר בוטלה לאחר עונה אחת בלבד לאחר שידור 12 פרקים. מאז הוא הופיע בסרט "המלט 2" (2008) כגארי. ב"צעקה 4" חזר לשחק את דיואי ריילי ושוב הוא משחק לצד אשתו.

בשנת 2011, ארקט הופיע בעונה ה-13 של "רוקדים עם כוכבים".

==קריירת היאבקות==
לאחר שהשתתף בסרט "רצים לזירה" בשנת 2000, הופיע ארקט בארגון ההיאבקות WCW כדי לקדם את הסרט. במהלך הופעתו, ניצח ארקט בקרב זוגות וזכה בתואר האליפות של הארגון. זכייתו בתואר זכתה לביקורות קוטלות מצד מעריצי ההיאבקות שראו בכך כישלון נוסף של הארגון, שנסגר ב-2001. ארקט עצמו היה נגד הרעיון של זכייה בתואר, אולם תרם את כל כספו מהופעותיו למשפחות של מתאבקים שמתו ונפצעו.

==חיים אישיים==
ארקט התחתן עם השחקנית קורטני קוקס ב-12 ביוני 1999. ב-13 ביוני 2004 נולדה להם בת. ב-11 באוקטובר 2010 נפרדו בני הזוג, ובמאי 2013 התגרשו.באותה שנה ארקט ובת זוגו מאז 2011 כריסטינה מקלרטי בישרו כי הם מצפים לבן משותף,השניים התחתנו באפריל 2015 ושנתיים לאחר מכן נולד בנם השני. 

ביוני 2012 ביקר ארקט לראשונה בישראל. במהלך ביקורו קיים טקס בר-מצווה ברחבת הכותל המערבי

ביוני 2024 הגיעה לישראל לטובת צילומי סרט של הבמאי דני איי

== פילמוגרפיה ==

=== טלוויזיה ===
* נערי הכרך (1990)
*הורות (1990–1991)
*גבר מת מהלך (1996)
*הלם סטטי (2003) - דיבוב
*גברת דייוויס (2023)

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יהודים אמריקאים
קטגוריה:מפיקי קולנוע יהודים אמריקאים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע יהודים אמריקאים
קטגוריה:במאי קולנוע יהודים אמריקאים
קטגוריה:מתאבקי ה-WCW
קטגוריה:מתחרי רוקדים עם כוכבים (ארצות הברית)
קטגוריה:זוכי פרס בחירת הנוער
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1971
AGEs

Advanced glycation end products, בקיצור AGEs, הם התוצרים הסופיים (בלתי הפיכים) שנוצרים מסכרור של חומצות אמינו. הסכרור (גליקציה) הוא תהליך ספונטני (לא אנזימטי), שקצבו נקבע על ידי ריכוז הגלוקוז בדם. גלוקוז הוא חומר ראקטיבי מאוד, זאת אומרת יש לו יכולת חזקה להגיב עם מולקולות אחרות. לכן, ככל שריכוז הגלוקוז יהיה גבוה יותר כך כמות התוצרים הסופיים תגדל.

היווצרות של התוצרים הללו נחשבת מסוכנת, כיוון שהם נוטים לשנות את מבנה הרקמה בה הם נוצרו.
לדוגמה, כך נוצרים אגרגטים (צברים) של החלבון קולגן, דבר שפוגע בשלמות כלי הדם ותורם להאצת התהליך הטרשתי.

מדד טוב לבדיקת כמות AGEs בגוף היא בדיקת המוגלובין מסוכרר HbA1c שנערכת כדבר שבשגרה לאנשים עם מחלת הסוכרת. חשוב להדגיש כי המוגלובין מסוכרר איננו תוצר סופי שכן הסכרור הפיך במקרה זה. זהו כן מדד דיאגנוסטי טוב שממנו אפשר להקיש על כמות התוצרים הסופיים. כאשר רמת הסכרור של המוגלובין עולה על 7%, ישנה עליה גדולה בסיכון לפתח סיבוכים של מחלת הסכרת בכליה, בעיניים, בכלי הדם ובתאי העצב. בנוסף, המוגלובין מסוכרר נחשב מדד פרוגנוסטי המנבא את סיכויי התחלואה ומהווה יעד מטרה לאיזון מחלת הסכרת. 

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:חומצות אמינו
מסוקי

מְסוּקִי הוא תבשיל יהודי-תוניסאי שנהוג להכין לכבוד ליל הסדר. משמעות השם, ככל הנראה, "מוגש". התבשיל מכיל, לפי הנהוג בחלק מקהילות תוניסיה, לקט מירקות העונה, בשר כבש ומצות. מקובל לומר שמרכיבי התבשיל, כבש, מצה וירק, הם כנגד "פסח, מצה ומרור". יהודי תוניסיה, בחלק מהמקומות, נהגו לבשל מצות מרוסקות בתוך התבשיל כדי לרככן, שכן המצות שנאפו בתוניסיה היו עבות וקשות מאוד, עד כי כדי לאפשר את אכילתן נאלצו לכותשן בעלי ומכתש. את התבשיל הכינו גם בשביעי של פסח, כדי לנצל את שאריות הירקות והמצות.

== לקריאה נוספת ==
* פסקל פרץ, מטעמי צפון אפריקה, בית וגן הוצאה לאור, תשמ"ג, עמ' 264–265.
* חיים סעדון [עורך], תוניסיה - קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים, הוצאת יד בן-צבי, תשס"ה, עמ' 249–250.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20110408035639/http://www.amit4u.net/newsarticle/10683,1282,25843.aspx מתכון מכלטה, מסוקי של פסח], באתר "עמית - העמותה הבינלאומית לשימור מורשת יהדות תוניסיה"

קטגוריה:המטבח היהודי
קטגוריה:המטבח התוניסאי
קטגוריה:ליל הסדר
קטגוריה:מאכלי פסח
נחליאלי לימוני

Motacilla citreola citreola

נחליאלי לימוני (שם מדעי: Motacilla citreola) הוא מין במשפחת הנחליאליים.
== מאפיינים ==
אורכו נע בין 15.5 ל-17 ס"מ; הנחליאלי הלימוני ניזון בעיקר מחרקים אותם הוא מוצא בדרך כלל בסמוך לפני המים. הוא מאופיין, בדומה לשאר מיני הנחליאליים, בזנבו הארוך אותו הוא מנענע לעיתים קרובות. הנחליאלי הלימוני דומה לנחליאלי הצהוב בגודלו ובצבעי גופו. שם המין המדעי, citreola, בא מלטינית, בה פירושו "צהוב לימוני".

בעונת הרבייה בטנו וחזהו של הזכר צהובים, העורף שחור, ועל צדי הגוף ישנם כתמים לבנים; הגב אפרפר, ועל החזה ישנו בדרך כלל כתם שחור. חלקו העליון של הזנב שחור, והרגליים חומות-שחרחרות. צבעי גופה של הנקבה חדגוניים יותר, והיא חסרה את הגוון הצהוב האופייני לזכר בעונת הרבייה. בחורף, חזותו של הזכר דומה לזו של הנקבה. לנחליאלי צעיר אין צבע צהוב, וצבע נוצותיו חום-ירקרק.

הנחליאלי הלימוני נודד בחורף לדרום אסיה ולישראל; וחלק קטן מהאוכלוסייה שלו מגיע עד למערב אירופה; בתקופה זו, בתי הגידול המועדפים עליו הם אזורי גבעות. בעונות הקיץ הוא מצוי בצפון-מרכז אסיה, באזורי מישוריים, בסמוך למקווי מים, באדמות ביצה ובאזורי טונדרה. עונת הרבייה נמשכת בדרך כלל בין אפריל ליוני. הקן דמוי-הכוס מוקם על הקרקע, כאשר הוא בדרך כלל מוסתר בתוך השא או תחת שיח. הקן עשוי בעיקר מטחב ומחומרים צמחיים אחרים, ומרופד בצמר, נוצות ושיערות. הנקבה מטילה 4–5 ביצים מנומרות, שנדגרות במשך 14–15 ימים. הגוזלים פורחים מהקן כ-10 עד 13 ימים לאחר הבקיעה. הנחליאלים הלימוניים הם מונוגמיים וטריטוריאליים מאוד.

אוכלוסייתו של הנחליאלי הלימוני גדולה יחסית; לפי מדידות מ-1994, האוכלוסייה באירופה עומדת על כ-200,000 זוגות מקננים, וסביר להניח שהאוכלוסייה בטונדרה הרוסית גדולה עוד יותר.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.tatzpit.com/Site/pages/inPage.asp?catID=9&subID=333&subsubID=433 נחליאלי לימוני באתר תצפית] - מגדיר צפרות

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ארץ ישראל: נחליאליים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1776
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פטר סימון פאלאס
קטגוריה:נחליאליים
רוג'ר ויטאקר

רוג'ר ויטאקר בהופעה ב[[אולדנבורג שבסקסוניה תחתית, 1976]]
רוג'ר ויטאקר (באנגלית: Roger Whittaker; ) היה זמר, פזמונאי ומוזיקאי אנגלי. היה ידוע בקול הבריטון שלו, וסימן ההיכר שלו היה יכולת השריקה שלו.

== חייו ==
רוג'ר ויטאקר נולד בניירובי, אז בירת מושבת קניה שבאימפריה הבריטית. הוריו, אדוארד וויולה, הם במקור מסטפורדשיר, אנגליה, שם הייתה להם חנות מכולת. לאחר שאביו היה מעורב בתאונת אופנוע, עברו הוריו לגור בחווה בקניה, בגלל מזג האוויר החם. סבו של ויטאקר שר במועדונים ואביו ניגן על כינור. רוג'ר למד לנגן על גיטרה והפך גם הוא למוזיקאי.

ויטאקר שירת שנתיים ברגימנט קניה של הצבא הבריטי, שלחם נגד מרד המאו מאו. לאחר שחרורו ב-1956 נסע לדרום אפריקה ללמוד רפואה באוניברסיטת קייפטאון. לאחר שנה וחצי, עזב את הלימודים ופנה להוראה. כדי לקדם את קריירת ההוראה שלו, הוא נרשם בספטמבר 1959 לאוניברסיטת ויילס ובמשך שלוש שנים למד שם זואולוגיה, ביולוגיה וביולוגיה ימית. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וקיבל תואר אקדמי.

בעת לימודיו, שר ויטאקר במועדונים מקומיים והוציא כמה משיריו על תקליט חובבים. זמן קצר לאחר מכן, הוא חתם על חוזה עם חברת תקליטים, שהוציאה את תקליטו המקצועי הראשון ב-1962. פריצת הדרך הראשונה שלו הייתה כשהופיע בטלוויזיה של אלסטר, צפון אירלנד. ביוני 1962, יצא תקליטו השני שהצליח להיכנס ל-30 הגדולים באנגליה.

בשנת 1964 התחתן ויטאקר עם נטלי אובריין. לשניים יש 5 ילדים. בשנים האחרונות הוא חי באירלנד.
להיטיו הגדולים הם: "השורק המקסיקני", "הפרידה האחרונה" ו"עולם חדש בבוקר".

נפטר ב-13 בספטמבר 2023.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:זמרים-יוצרים בריטים
קטגוריה:מוזיקאים אנגלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בנגור
קטגוריה:אנגלים שנולדו ב-1936
קטגוריה:אנגלים שנפטרו ב-2023
התיאטרון המלכותי (מדריד)

התיאטרון המלכותי - חזית מערבית
התיאטרון המלכותי (בספרדית: Teatro Real) הוא בית אופרה גדול במדריד, בירת ספרד.

==היסטוריה==
התיאטרון המלכותי נבנה בשנת 1850 במקומו של תיאטרון אוריינטה (Teatro de Oriente), בסמוך לארמון המלכותי בו התגוררה המלכה איזבלה השנייה שהורתה על בניית התיאטרון. בין 1867 ל-1925 אכלס התיאטרון את הקונסרבטוריום המלכותי של מדריד, עד שהשימוש בו הופסק בשל נזקים שנגרמו כתוצאה מעבודות בניית הרכבת התחתית של מדריד, שאחד מקוויה עובר מתחתיו.

ב-1966 נפתח התיאטרון מחדש כאולם הופעות וקונצרטים והפך לאולם הבית של התזמורת הלאומית הספרדית ותזמורת רשות השידור הספרדית. ב-1969 אירח התיאטרון את גמר תחרות האירוויזיון, במהלכו הוצב על הבמה פסל מתכת, פרי עבודתו של האמן הספרדי סלבדור דאלי. במהלך שנות התשעים של המאה העשרים עבר התיאטרון חידוש במטרה לשמש שוב כבית אופרה, ונפתח מחדש ב-1997.

==בית האופרה כיום==
כיום מעלה בית האופרה כשבעה עשר מופעי אופרה מדי שנה, חלקם בשיתוף עם בתי אופרה גדולים נוספים באירופה, לצד מספר רסיטלים ומופעי בלט בודדים. את בית האופרה מלווה כיום התזמורת הסימפונית של מדריד.

== קישורים חיצוניים ==
 
* 

קטגוריה:מדריד: מבנים
קטגוריה:ספרד: בתי אופרה
קטגוריה:מדריד: תרבות