OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
הפורום לתיאום המאבק באנטישמיות

הפורום לתיאום המאבק באנטישמיות (CFCA) הוא פורום ישראלי ממלכתי העוסק במעקב אחר אירועים אנטישמיים ברחבי העולם, ובתיאום המאבק בתופעה זו עם גופי הממשלה השונים וגופים וארגונים יהודיים ואחרים בעולם. הפורום הוא גוף ייחודי המנטר את תופעת האנטישמיות בעולם כולו.

בפורום חברים משרדי ממשלה שונים העוסקים בסוגיה: משרד החוץ, משרד החינוך, משרד ראש הממשלה, משרד ההסברה והתפוצות ומזכירות הממשלה.

הפורום מקבל מידע על גילויים אנטישמיים מגורמים שונים, בודק, ומפרסם את המידע בדיווחים שוטפים. הפורום מתכנס מעת לעת לצורך קבלת דיווחים וגיבוש מדיניות למאבק בתופעת האנטישמיות לצורותיה השונות.

הפורום מקבל מידע על פעילות אנטישמית ממגוון מקורות, בודק את המידע ומפרסם אותו באתר האינטרנט שלנו, שנבנה כדי להוות כלי נוסף במאבק באנטישמיות. לאתר האינטרנט יש את מאגר הנתונים הגדול ביותר ברשת על אירועים אנטישמיים ברחבי העולם. האתר מתעדכן באירועים, דוחות, תמונות, וידאו-קליפים וסטטיסטיקות על בסיס יומי. האירועים בארכיון נגישים בחתכים שונים כתאריך, מיקום או סוג אירוע. האתר מציע גם מידע על פעילות המתבצעת בתחום המאבק באנטישמיות, מאמרים, סקרים מחקרים ודוחות שנתיים של כל הגופים בעולם המפרסמים דוחות שנתיים בנושא אנטישמיות.

== קישורים חיצוניים ==
* 

קטגוריה:מאבק באנטישמיות
קטגוריה:ישראל: ארגונים
מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין

מיכאיל סַלְטִיקוֹב-שְׁצֶ'דְרִין (רוסית: Михаил Евграфович Салтыков-Щедрин; 15 בינואר <small>(כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 27 בינואר)</small> 1826, פלך טבר, האימפריה הרוסית – 28 באפריל <small>(על פי הלוח הגרגוריאני: 10 במאי)</small> 1889, סנקט פטרבורג) היה סופר וסאטיריקן רוסי. תומך בתנועות המהפכניות, ובתקופה הסובייטית נחשב אחד ממבשריה. לאחר מותו של נקרסוב היה עורך המגזין "סוברמניק" (רוסית: "בן זמננו").

==קורות חיים==
סַלְטִיקוֹב-שְׁצֶ'דְרִין נולד למשפחת אצילים ותיקה בשם סלטיקוב ביישוב ספאס-אוגול שבנפת קליאזין בגוברניית טבר (כיום נפת טלדום במחוז מוסקבה). בבית כמעט ולא קיבל חינוך מסודר. בגיל 10 נשלח ללמוד במכון לאצילים של מוסקבה, ולאחר מכן נשלח כתלמיד מצטיין לתיכון ("ליצאום") בצארסקויה סלו שנועד לבני משפחות אצילים, בו לפניו למד אלכסנדר פושקין. ב-1844 סיים את התיכון, והיה במקום ה-17 בציוניו. במקביל ללימודיו התחיל לכתוב שירה, אך מכיוון שלא ראה בזה הצלחה עבר לאחר מכן לסיפורת. ב-1844 התחיל לעבוד במשרד הביטחון בתפקיד מזכיר זוטר. יותר מאשר עבודתו במשרד עניינה אותו הספרות והוא פרסם כמה סיפורים, שהמוטיב המרכזי בהם מזכיר את הרעיונות בספריהם של ז'ורז' סאנד וניקולאי גוגול. בתוך ספריו של סלטיקוב הסתתרה גם ביקורת סמויה כנגד השלטון, ונושא מרכזי בהם היה מצבם של העשוקים למיניהם, שעם סבלם הזדהה המחבר. ב-1848 סלטיקוב פוטר ממשרתו ונשלח לגלות בויאטקה לעבוד במשרד מושל המחוז. מ-1850 שימש יועץ למושל ולפי עדותו התייחס ברצינות רבה למשרתו זו. ב-1856 הכיר את האחיות בולטין, אשר להן חיבר את ההיסטוריה של רוסיה ולאחר מכן נשא את אחת האחיות לאשה. בשנה זו גם הותר לו לחזור למולדתו. ב-1868 כתב את "ימים עברו בפושחוניה", יצירה המכילה מידע ביוגרפי מעניין. כמו כן כתב את הספרים הסטיריים: "היסטוריה של עיר אחת" (1870) – אלגוריה סטירית על ההיסטוריה הרוסית ו"האדונים והגברות פומפדור" (1873). החל משנת 1878 כתב בירחון "רישומי מולדת" (Отечественные записки) בעריכת נקרסוב. בתקופה זאת פרסם רבים מספריו הידועים יותר, ביניהם "האדונים גולובליוב", המתאר את התפרקותה של משפחת אצולה רוסית בגלל אופיו הקשה של פאודליזם וכן בגלל חדירת רוחות מהפכניות ברוסיה לתודעת המשפחה.

בערוב ימיו נהפך לדמות נערצת בקרב הצעירים, ובמיוחד בקרב האליטה האקדמאית (ה"אינטליגנציה"). בשנותיו האחרונות פרסם אוסף סיפורים ואגדות. סלטיקוב-שצ'דרין מת בסנקט פטרבורג ונקבר בבית קברות וולקוב בחלקת הסופרים ליד הסופר איוואן טורגנב.

יצירותיו של סלטיקוב תורגמו לעשרות שפות, אם כי סגנונו המיוחד יוצר קושי למתרגם. בתקופה הסובייטית נחשב אחד ממבשרי הקומוניזם, על שמו נקראו רחובות והספרייה המרכזית בסנקט פטרבורג.

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.gutenberg.org/author/Saltykov+Mikhail+Evgrafovich יצירתו של שצ'דרין], בפרויקט גוטנברג
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:סופרים רוסים
קטגוריה:סאטיריקנים רוסים
קטגוריה:עיתונאים רוסים
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ברית המועצות
קטגוריה:ילידי 1826
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1889
דגל וירג'יניה

דגל מדינת וירג'יניה הוכר בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית ב-31 בינואר 1861. הוא כולל את חותם המדינה על רקע כחול.

הדגל כולל סיסמה לטינית "Sic semper tyrannis" (כך תמיד לרודנים). אמירת הסיסמה מיוחסת למרקוס יוניוס ברוטוס בזמן רצח יוליוס קיסר. 

האישה מייצגת את מדינת וירג'יניה. האיש המשתטח מייצג את הרודנות - ראו כתר מצד ימין. 

== קישורים חיצוניים==

* 
* 

וירג'יניה

קטגוריה:וירג'יניה: סמלים
בית הכנסת החדש (ברסלאו)

סקיצה של חזית בית הכנסת
בית הכנסת החדש בברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין) נבנה בין השנים 1865–1872 עבור הקהילה היהודית הליברלית בעיר.

בדומה לערים אחרות בגרמניה, הייתה בברסלאו קהילה גדולה מהזרם היהודי ליברלי. בית הכנסת היה אחד מבתי הכנסת הגדולים
בית הכנסת 'החדש' בברסלאו, בציור משנת 1870
בגרמניה. המבנה המרכזי היה מעוטר בארבעה מגדלי פינות מצולעים ונמוכים, ובמרכזם כיפה גבוהה. 

המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדווין אופלר, בין השנים 1865-1872. ב-29 בספטמבר 1872, בראש השנה, נערכה חנוכת בית הכנסת על ידי הרב גדליה טיקטין, רב אורתודוקסי, ועל ידי הרב מנואל יואל, רב ליברלי. בית הכנסת תוכנן עבור 2000 מתפללים, והיה בית הכנסת השני בגודלו בגרמניה, שני רק לבית הכנסת בברלין . בית הכנסת נשרף עד היסוד במהלך פוגרום ליל הבדולח בלילה שבין ה-9 בנובמבר ל-10 בנובמבר 1938. מהמבנה המפואר שרדו רק גדרות הברזל המחושל שהיו סביב בית הכנסת. 

כיום ניצב במקום לוח זיכרון לבית הכנסת ולקהילה היהודית שאיננה, עם כיתוב בעברית, בגרמנית ובפולנית. מדי שנה, ב-9 בנובמבר, נערך במקום טקס לזכר יהודי ברסלאו, בו משתתפים בעיקר תושבי העיר.

== ראו גם ==
קהילת יהודי ברסלאו

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:בתי כנסת רפורמיים
ברסלאו
קטגוריה:יהדות ברסלאו
ברסלאו
קטגוריה:פולין: בתי כנסת
קטגוריה:ורוצלב: היסטוריה
בית הכנסת החדש (אופלן)

בית הכנסת החדש של אוֹפֶּלְן (כיום אוֹפּוֹלֶה שבפולין) שכן באי פָּשֶקֶה (כיום Wyspa Pasieka) שעל נהר אודר, ברחוב האפן. בית הכנסת נבנה בין השנים 1894–1897 ונועד לשמש את הקהילה הרפורמית הגדולה שהתגוררה בעיר. בית הכנסת, שנחנך בשנת 1897 על ידי הרב לאו בק, תוכנן בסגנון נאו-מוּרי על ידי האדריכל היהודי מברסלאו פליקס הנרי, והכיל אולם תפילה בעל 600 מושבים, אולם תפילה קטן, ספרייה קהילתית, ארכיון וחדר ישיבות עבור הנהגת הקהילה.

==היסטוריה==
בתחילה הייתה משימתו של האדריכל הנרי, כפי שקיבלהּ ב-1893, להרחיב את בית הכנסת ברחוב הוספיטל, בעיר העתיקה של אופלן. באותן שנים קיבלה הקהילה היהודית במקום החלטה להקים מבנה חדש לבית הכנסת, לאור גידולה המהיר של הקהילה. בית הכנסת הוקם על חלקת אדמה אותה קנתה הקהילה בעמק וילהלם שעל האי פָּשֶקֶה (אי בשובל של נהר אודר), שב-1899 הפך לחלק מן העיר.

באביב 1894 החלה בניית המבנה. לביצוע היה אחראי א. שמידט. בגלל בסיס רך ורטוב, בניית בית הכנסת הושלמה רק ב-1897. ביום שני, 21 ביוני 1897, נערך טקס פרידה מבית הכנסת הישן ברחוב הוספיטל, וספרי התורה שהיו בו הוכנסו לבית הכנסת החדש. ב-22 ביוני 1897 נערכה חנוכת בית הכנסת.

בית הכנסת נהרס על ידי הנאצים בליל הבדולח, הלילה שבין 9 ו-10 בנובמבר 1938. הנאצים אילצו את רב העיר, האנס הירשברג, להצית במו ידיו את בית הכנסת.310x310 פיקסלים
==יהודי אופולה==

היהודים הראשונים גרו ככל הנראה באזור העיר אופולה עוד לפני הקמת העיר בשנים 1217-1211.<ref></ref> בשנת 1840 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ברחוב הוספיטל. לאחר הקמת בית הכנסת החדש, נמכר בית הכנסת הישן במכירה פומבית לחברה להוצאה לאור ועל כן שרד את ליל הבדולח והשואה. בשנת 2006 הפך בית הכנסת הישן לאולפן טלוויזיה אזורית של TVP3 Opole . רשויות העיר מונעות פגיעה בצורתו החיצונית של הבניין.

בשנת 1885 הקהילה היהודית באופולה הייתה בשיאה מבחינה מספרית ומנתה כ־765 יהודים. לאחר השואה, קהילת יהודי אופולה לא התאוששה.[[אנדרטה מ-1998 במקום שבו עמד בעבר בית הכנסת|מרכז|279x279 פיקסלים]]

== ראו גם ==
* בית הכנסת ברחוב הוספיטל 
*קהילת יהודי אופולה

== קישורים חיצוניים ==

==הערות שוליים==

אופלן
קטגוריה:בתי כנסת רפורמיים
קטגוריה:אופולה (פרובינציה)
אופלן
דגל דקוטה הצפונית

דגל מדינת דקוטה הצפונית הוא למעשה הדגל תחתיו לחמו יחידות מדינת דקוטה הצפוניתבשנת 1898 בפיליפינים במהלכה של מלחמת ארצות הברית נגד ספרד (ששלטה אז בין השאר בפיליפינים).

הדגל הוגדר בחוק ב-3 במרץ 1911, אך הגדרת החוק לא קבעה את הצבע המדויק. בשנת 1943 נקבעה צורת הדגל סופית בהתאם לדגל הנמצא במרכז המורשת בביסמרק, דקוטה הצפונית.

במרכז הדגל נמצא עיט, האוחז ברגליו ענף ענבים וענף זית. במקור שלו אוחז העיט סרט עליו כתוב "E Pluribus Unum" (מתוך רבים אחד), סיסמה ששימשה את ארצות הברית מראשיתה, ושמשמעותה הוא שהרוב נוצר מאחד: ריבוי המדינות נוצר ממדינה אחת, וריבוי אנשים מביא לאומה אחת.

==קישורים חיצוניים==

* 
*[http://history.nd.gov/state-flag.html דגל דקוטה הצפונית] באתר האגודה ההיסטורית של מדינת דקוטה הצפונית 
* 

דקוטה הצפונית
דקוטה הצפונית
קטגוריה:דקוטה הצפונית: סמלים
דגל דקוטה הדרומית

דגל מדינת דקוטה הדרומית הוא דגל כחול עם חותם המדינה במרכז.

הצבע הכחול מייצג שמים, החותם לבן והעיגול סביבו מהווה שמש. סביב החותמת כתוב "הדקוטה הדרומית" ו-" מדינת הר ראשמור". הר זה הוא הפארק הלאומי בו ממוקם מונומנט לזכר מספר נשיאים: ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון, אברהם לינקולן ו-תאודור רוזוולט.

== קישורים חיצוניים==

*
* 

דקוטה הדרומית

קטגוריה:דקוטה הדרומית: סמלים
דגל טקסס

דגל טקסס, הידוע גם כ"דגל הכוכב הבודד", הוצע לקונגרס של רפובליקת טקסס ב-28 בדצמבר 1838 ואושר ב-24 בינואר 1839. גם לאחר שטקסס צורפה לארצות הברית כמדינה ה-28, ב-29 בדצמבר 1845, לא שונה הדגל.

הדגל כולל שני פסים אופקיים, העליון לבן והתחתון אדום, ופס כחול צמוד לתורן עם כוכב לבן.

הצבעים מסמלים:
* כחול – נאמנות
* לבן – טוהר
* אדום – גבורה

דגל טקסס דומה לדגל צ'ילה. עם זאת, לדגל צ'ילה יש קנטון כחול עם כוכב לבן ולא כל צידו השמאלי כחול, כאשר הפס האדום התחתון מתחיל מתחת לקנטון.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

קטגוריה:טקסס: סמלים
טקסס
טקסס
דגל מיזורי

דגל מדינת מיזורי עוצב על ידי גברת מרי אליזבט אוליבר, אשת סנטור המדינה, בשנת 1913. הדגל אושר ולא שונה מאז.

הדגל כולל שלושה פסים אופקיים בצבעים אדום, לבן וכחול. הם מסמלים אומץ, טוהר, ערנות וצדק. הצבעים גם מסמלים שמדינת מיזורי הייתה פעם חלק מרכישת לואיזיאנה.

במרכז הפס הלבן ממוקמת החותמת של המדינה. סביב החותמת 24 כוכבים המסמלים את מדינת מיזורי כמדינה ה-24 של ארצות הברית.

==קישורים חיצוניים ==

* 
* 

מיזורי
מיזורי
קטגוריה:מיזורי: סמלים
מיזורי
מיזורי
קטגוריה:דוביים בתרבות
דגל וירג'יניה המערבית

דגל וירג'יניה המערבית מהווה סמל המדינה במרכז על רקע לבן ומסביבו פס כחול. הדגל אושר ב-7 במרץ 1929.

סמל המדינה מסמל את העיסוקים המרכזיים ומשאבי טבע של המדינה.

החלק העיקרי של הסמל כולל שם המדינה המדינה ואת המוטו שלה: Montani Semper Liberi ( אנשי ההרים תמיד חופשיים). זוג האנשים - חקלאי וכורה עומדים בצד אבן בה צוין יום הצטרפות המדינה לארצות הברית (20 ביוני 1863). לפני האבן ממוקמים זוג רובים וכובע החירות. הצד התחתון של הסמל מעוטר על ידי רודודנדרון (פרח המדינה).

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

מערב וירג'יניה

קטגוריה:וירג'יניה המערבית: סמלים
טבר

טְבֶר (ברוסית: Тверь) היא עיר ברוסיה ומרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז טבר, השוכנת לגדות נהר הוולגה, בין מוסקבה לסנקט פטרבורג. אוכלוסייתה מונה 403,606 תושבים (נכון ל-2010).

==היסטוריה==
לפי גילויים מודרניים היישוב במקום התקיים החל מהמאה ה-10. העיר נזכרת לראשונה ב-1127–1135. ב-1238 העיר נכבשה על ידי המונגולים ונבזזה. ב-1247 העיר עברה לידי אלכסנדר נייבסקי, שהקים את נסיכות טבר כנסיכות עצמאית. בין 1252 ל-1255 נייבסקי העביר אותה לידי אחיו ירוסלב ירוסלביץ', שהיה אביו של בית הנסיכות של טבר. נסיכות טבר עלתה לגדולה במאה הבאה, אך לאחר 1327 התחילה בהדרגה להפסיד את הבכורה למוסקבה וב-1485 צבא נסיכות מוסקבה כובש סופית את טבר.

לאחר הקמת סנקט פטרבורג ב-1701 העיר שוב התחילה לפרוח כתחנת מעבר ממוסקבה לבירה החדשה וביקרו בה רבים מבני האצולה. הרחוב הראשי של העיר מוסקבה, רחוב טברסקאיה, קרוי על שם העיר טבר, כי הרחוב מהווה חלק מהדרך ההיסטורית העוברת בעיר טבר עליה נסעו מפטרבורג אל הקרמלין. ב-1765 התרחשה בעיר שרפה, שהשמידה את העיר העתיקה. לאחריה בניהולה של המלכה יקתרינה השנייה התחיל שחזור העיר בסגנון נאו-קלאסי.

בין 1931 ל-1990 העיר נקראה קלינין על שם מיכאיל קלינין, פוליטיקאי חשוב בתקופה הסובייטית, שנולד בכפר ורחניה טרויצה שבפלך טבר (כיום במחוז טבר). במלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1941, העיר נכבשה על ידי ה והייתה תחת הכיבוש הגרמני למשך כחודשיים, עד לשחרורה בדצמבר ב-1941. קלינין הייתה בין הערים הגדולות הראשונות ששוחררו באירופה.

== ערים תאומות ==

* 

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:רוסיה: ערים
קטגוריה:מחוז טבר
קטגוריה:סובייקטים פדרליים של רוסיה: ערי בירה
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-12
מרים אולינובר

מרים אוּלינובר (בכתיב יידי: אולינאָווער; 1894, לודז' – 1944, אושוויץ) הייתה משוררת יידיש שפעלה בעיר לודז' שבפולין בתקופה שבין מלחמות העולם.

==תולדות חייה==

מרים אולינובר נולדה בעיר לודז' בבית יהודי מסורתי. קיבלה חינוך מסורתי וסיימה שם את בית הספר העממי. ב-1916 החלה לפרסם משיריה: ראשית ביומון של לודז', "לאָדזשער טאָגבלאט", שבו עבדה, ובהמשך, בשנת 1920, כינסה אותם בקונטרס בשם "געזאנגען" ('שירים'). עם הופעתו עורר הספר רושם רב. מבקרי הספרות של אותה התקופה כתבו ששיריה הצטיינו בנוסח עממי ובטבעיות ובנעימות, שלא היו כמוהם בשירת היידיש אז.

בשנת תרפ"ב הופיע בהוצאת א. לוין אפשטיין בוורשה ספרה המפורסם, "דער באָבעס אוצר" ('אוצרה של סבתא'), בלוויית הקדמה מאת דוד פרישמן. היא הכינה גם חלק שני לספר, בשם "שבת", אך לא הספיקה להוציא אותו. הספר תורגם לעברית ב-1975.

בעת הכיבוש הנאצי והקמת הגטו בלודז' נגזרו גזרות קשות מאוד על תושביו, אך הפעילות התרבותית נמשכה, על אף היותה מסוכנת ובלתי-חוקית. סביב המשוררת מרים אולינובר התרכז חוג של סופרים ומשוררים יהודים, בהם הסופר ישעיהו שפיגל, הסופר והעיתונאי יוסף זלקוביץ', המשורר ש"ב שייביץ, המשוררת והסופרת חוה רוזנפרב, המשוררת והסופרת רבקה קויאטקובסקי ואחרים. החוג המשיך בפעילותו בביתה שברח' רמברנדט 13 בכל שנות קיום הגטו, עד להשמדה הסופית בשנת 1944.
בשנת 1944 הובאה למחנה ההשמדה אושוויץ, ושם נרצחה. בשואה נספו גם בעלה זאב-וולף ובנותיהם דינה-רחל (נולדה ב-1915) והינדה-מחְלה (נולדה ב-1922).

קטעים משיריה של אולינובר הובאו עם יצירתו הנודעת של יצחק קצנלסון, "השיר על העם היהודי שנהרג", וכן בספרו של סופר היידיש יחיאל ישעיהו טרונק, "פולין, 1944–1953".

==ספריה==
עטיפת ספרה "דער באבעס אוצר", ורשה תרפ"ב-1922
* דער באָבעס אוצר; מיט א הקדמה פון דוד פרישמאן, ורשה: האחים לעווין עפשטיין און שותפים, תרפ"ב. ()

בתרגום לעברית:
* האוצר של הסבתא / דער באָבעס אוצר; תורגם לעברית על ידי יהושע טן פי; דברי הקדמה מאת דב סדן, דוד פרישמן, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ה. (עברית ויידיש (צילום מהדורת 1922), עמודה מול עמודה)

==לקריאה נוספת==
* לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד א.
* עזרא קאָרמאן, יידישע דיכטערינס, שיקגו, 1928 – קורמן, 'משוררות יהודיות': אסופת יידיש גדולה שנדפסה מחדש ב"יידישע קולטור" (יידיש: "תרבות יהודית"), 36, 1 (תשל"ד-1974), וכוללת כמה משיריה, מאמרים עליה ועל יצירתה.
* גיטל מייזיל, 'מרים אולינאָווער', עסייען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ד, עמ' 175–183.

==קישורים חיצוניים==

* 
* נטליה קירניצ'קה, 
* 
* 
* 
* 
* (עם הופעת ספר שיריה בתרגום עברי)
* אלישע פורת, [http://www.e-mago.co.il/news/421.htm אבא קובנר כמתרגם מיידיש], אימגו, 15 בפברואר 2008 ([http://www.news1.co.il/Archive/0024-D-55682-00.html גרסה נוספת] באתר חדשות מחלקה ראשונה)

מפרי עטה:
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:משוררים כותבי יידיש
קטגוריה:סופרות יהודיות פולניות
קטגוריה:אסירים בגטו לודז'
קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז אושוויץ
קטגוריה:סופרות ומשוררות שנספו במחנה ההשמדה אושוויץ
קטגוריה:ילידות 1894
קטגוריה:נפטרות ב-1944
ענת חדיד

ענת חדיד (בערבית: عنات حديد; נולדה ב-17 בספטמבר 1975) היא שחקנית דרוזית-ישראלית, הראשונה שזכתה לפרסום ברמה הארצית.

== ביוגרפיה ==
חדיד נולדה וגדלה במועצה המקומית הדרוזית דלית אל-כרמל ולמדה בתיכון חוגים שבחיפה. בתום לימודיה התיכוניים למדה אדריכלות ואיפור מקצועי לטלוויזיה, בטרם החליטה לפנות לתחום המשחק.

בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה לשנת 2003.<ref></ref>

=== קריירה ===
חדיד הופיעה לראשונה בסיטקום "משפחה דה לוקס" בתור ילדת המשפחה סלוא לצד בסאם זועמוט (אבי המשפחה), נסרין פאעור (אם המשפחה) ומייסרה מסרי (בן המשפחה). הסדרה שודרה בערוץ הראשון בשנים 2000–2001. השתתפותה בסדרה זו הייתה נקודת ציון מבחינת חדיד משום שהסדרה עוררה מחלוקת ותגובות נזעמות בחברה הדרוזית. בראיון סיפרה שאנשי דת דרוזים ביקרו בביתו של אביה וביקשו שהסדרה תבוטל משום שהיא משפיעה לרעה על חינוך בנות העדה הדרוזית. משסרבה, הוחרמה על ידי ההנהגה הדתית-הדרוזית ואף חולקו עלונים בגנותה. חדיד סיפרה כי לולא תמיכת משפחתה ובעלה היא הייתה נכנעת ללחץ ומוותרת על קריירת המשחק.

היא הנחתה תוכניות רדיו בשפה הערבית בשנים 1996–1998 ברדיו "אל-בלד" ובשנת 2003 ברדיו א-שמס. היא קיבלה תגובות שונות על פועלה בתחום זה.

בשנת 2005 השתתפה בפסטיבל מסרחיד להצגות יחיד בשפה הערבית שנערך בעכו, עם ההצגה "אנה וקיטי", עיבוד ערבי ראשון מסוגו ל"יומנה של אנה פרנק".

ב-2006 זכתה בשני פרסים ("פרס ההצגה הטובה ביותר" ו"פרס המשחק הטוב ביותר") במסגרת פסטיבל מסרחיד, על כיכובה בהצגה "ג'וזפין" שנכתבה על יד רביד דברה ותורגמה ובוימה על ידי סאלח עזאם. באותה שנה הופיעה בתפקיד משני בסרט הקולנוע "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי, בתור אמו של אשרף בצעירותה.

ב-2006 השתתפה בסרט ״הבועה״ The Bubble במאי איתן פוקס.

ב-2007 שיחקה בסדרה "אגדת דשא" בערוץ 10, בתור עמאן.

ב-2010 שיחקה במחזה "שרופים" שהועלה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.

בשנים 2019–2020 שיחקה בסדרה "פאודה" מבית yes,בתפקיד נור, אום בשאר.

ב-2020 השתתפה בסרט הקצר חאג'ז ״Hajez״ בתפקיד סמיחה.

ב-2021 השתתפה בסדרה The girl from Oslo בנטפליקס.

ב-2022 השתתפה בסרט ״קדחת ים תיכונית״ Mediterranean fever
בתפקיד עולא, אשת סופר קרייריסטית, הסרט השתתף בפסטיבל קאן וזכה בפרס.

=== חיים אישיים ===
נשואה ליזיד חדיד, פרסומאי ומייסד רדיו "אל-בלד", ומנהל מכאן בתאגיד.ואם לשני בנים ויאם וג׳וליאנו, מתגוררים בדלית אל-כרמל.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.volkskrant.nl/buitenland/article142769.ece/Anne_Frank_in_het_Arabisch_is_je_reinste_avant-garde כתבה על חדיד] 

==הערות שוליים==

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה ישראליות
קטגוריה:שחקניות תיאטרון ישראליות
קטגוריה:דלית אל-כרמל: אישים
קטגוריה:בוגרות תיכון חוגים
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:דרוזיות ישראליות
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1975
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1975
יחיאל ישעיהו טרונק

יחיאל ישעיה טרוּנק (Trunk; 15 במרץ 1887 – 7 ביולי 1961) היה סופר יידיש, היסטוריון חוקר תולדות יהדות פולין, מסאי ועורך.

==ביוגרפיה==
י"י טרונק נולד בכפר אוסמולסק שליד לוֹביץ' שבפולין למשפחת רבנים מיוחסת: אביו חיים אברהם טרונק, היה בנם של הרב משה פנחס טרונק רבה של קוטנא ונכדו של רבי ישראל יהושע טרונק, רבהּ של קוטנא ומגדולי פוסקי ההלכה בזמנו, ושל האדמו"ר ר' יצחק מוורקה; אמו הייתה בתו היחידה של הגביר ברוך גז'יבאץ בן למשפחת גז'יבאץ העשירה. בנעוריו עברה משפחתו ללודז'. בזמן מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הצליח להגיע לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא פרסם אסופות של סיפורים קצרים ורומנים עממיים. בפעילותו כחוקר מסאי ועורך, עסק רבות בספרות יידיש ותולדותיה, בזיכרונות מפולין ובמחקרים על יהדות פולין.

י"י טרונק ערך, יחד עם אהרון צייטלין, אנתולוגיה גדולה של סיפורת יידיש. האנתולוגיה כוללת עשרות סופרים יהודים שיצרו ביידיש בין שתי מלחמות העולם: אנטאלאגיע פון דער יידישער פראזע אין פוילן: צווישן ביידע וועלט מלחמות (1914–1939) (ניו יורק: ציקא, 1946).

ספרו החשוב הוא 'פּוילן: זכרונות און בילדער', שנדפס בשבעה כרכים בניו-יורק 1944–1953. שני הכרכים הראשונים תורגמו לעברית על ידי עזרא פליישר בכותרת "פולין: זכרונות ותמונות" (ספרית פועלים, 1962). תרגום חדש של חמשת הכרכים האחרים מאת יהודה גור-אריה, בעריכת דוד אסף, אברהם נוברשטרן ובן-ציון קליבנסקי, עומד לראות אור מטעם אוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם.

בשנת 1947 זכה בפרס קרן לואי למד על הרומן "פולין".
בשנת 1951 זכה בפרס צבי קֶסֶל לספרות יידיש במקסיקו.

טרונק הלך לעולמו ב-1961 בניו יורק.
==ספריו==
===באנגלית===
* Jewish responses to Nazi persecution : collective and individual behavior in extremis, ניו יורק 1979.

===ביידיש===
* משיח געוויטער : היסטארישער ראמאן פון די צייטן פון שבתי צבי ; יידן קוקן ארויס פון די פענצטער : (עלף מעשיות פון בעל שם), ניו יורק 1961.
* געשטאלטן און געשעענישן : נייע סעריע, תל אביב 1983.
* קוואלן און ביימער : היסטארישע נאוועלן און עסייס, ניו יורק 1958.
* דער פריילעכסטער ייד אין דער וועלט, בוענאָס איירעס 1953.
* כעלעמער חכמים : אדער יידן פון דער קליגסטער שטאט אין דער וועלט, בואנוס איירס 1951.
* שטודיעס אין יידישער געשיכטע אין פוילן, בואנוס איירס 1963.

===בתרגום עברי===
* 7 קבצנים: אגדה (בעקבות המעשיות של ר' נחמן מברסלב); עברית: אהרן וייסמן, תל אביב: (דפוס לידור), תשט"ז-1955.
* רוסים רוסים ופועלים, עברית : אליעזר נחמיה, תל אביב, תשק"ר-1956.
* פולין: זכרונות ותמונות; עברית: עזרא פליישר, מרחביה: ספרית פועלים, 1962.
* האפיפיור היהודי: ועוד סיפורים; עברית: אהרן וייסמן, תל אביב: ניב תשכ"ד-1964.
* יודנראט: המועצות היהודיות במזרח אירופה בתקופת הכיבוש הנאצי, יד ושם, ירושלים תשל"ט.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.worldcat.org/identities/lccn-n84-36804 יחיאל ישעיהו טרונק] באתר WorldCat Identities
* 
* 
* 

<div class="mw-content-ltr">
* [http://archive.jta.org/article/1961/07/10/3066890/funeral-services-today-for-j-j-trunk-writer-poet-dead-at-age-of-74 Funeral Services Today for J. J. Trunk, Writer, Poet, Dead at Age of 74], JTA, July 10, 1964
</div>

==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרים כותבי יידיש
קטגוריה:סופרים יהודים אמריקאים
קטגוריה:יהודים בשואה: פולין
קטגוריה:חוקרי השואה
קטגוריה:חוקרי יהדות מזרח אירופה
קטגוריה:ספרות יידיש
קטגוריה:מסאים יהודים
קטגוריה:עורכים ספרותיים יהודים
קטגוריה:כותבי זיכרונות
יחיאל ישעיהו
קטגוריה:ילידי 1887
קטגוריה:נפטרים ב-1961
אפלבי מתיוס

אפלבי מתיוס (באנגלית: T. Appleby Matthews; בסביבות 1881, מוזלי - 22 ביוני 1948, ברמינגהאם) היה מנצח ונגן עוגב אנגלי.

מתיוס היה נגן העוגב בקתדרלה של ברמינגהאם. ב-1920 היה למנצח הראשון של התזמורת העירונית של ברמינגהאם, כיום התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם. באותה שנה ניצח בברמינגהאם על הביצוע הראשון המלא לפני קהל של "סוויטת כוכבי הלכת" מאת גוסטב הולסט.

מתיוס תמך ברטלנד בוטון בפסטיבלי גלסטונברי שלו (1914–1926) וניצח על ביצועים של "השעה האלמותית" ו"בית לחם".

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:מנצחים בריטים
קטגוריה:נגני עוגב אנגלים
קטגוריה:מבצעים בכלים אותנטיים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1884
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1948
מאליבו

מאליבו (באנגלית: Malibu) היא עיר חוף במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית העיר בשנה זו הייתה 10,654 תושבים.

העיר משתרעת על פני רצועה באורך של 43.5 קילומטרים לאורך חוף האוקיינוס השקט. היא ידועה בחופיה, באקלים הנוח השורר בה, במגורים המפוארים והיקרים שבה ובידוענים הגרים בה.

העיר שוכנת על מפרץ סנטה מוניקה שמשתרע ממאליבו ועד לחצאי האי פאלוס ורדס.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:מחוז לוס אנג'לס: ערים
קטגוריה:קליפורניה: ערים
קטגוריה:ארצות הברית: ערי חוף
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1991
לואי פרמו

לואי פרמו (בצרפתית: Louis Frémaux; 13 באוגוסט 1921, אר-סיר-לה-לי, צרפת ‒ 20 במרץ 2017) היה מנצח צרפתי. פרמו היה מנצחה של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם לפני סיימון ראטל. בתקופת כהונתו של פרמו השתפרו המוניטין של התזמורת, מגמה שנמשכה גם אצל סיימון ראטל.

עם תום כהונתו בברמינגהאם התמנה פרמו למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של סידני. לפני תזמורת ברמינגהאם ניצח על התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, אחרי ששוחרר מלגיון הזרים הצרפתי לבקשת הנסיך רנייה.

==קישורים חיצוניים==

<div style="direction: ltr;">
* [http://www.bach-cantatas.com/Bio/Fremaux-Louis.htm Louis Frémaux Biography] at the Bach Cantatas Website
</div>

קטגוריה:מנצחים צרפתים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1921
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-2017
סופרבוס (להקה)

סופרבוס (בצרפתית: Superbus) היא להקת פופ רוק צרפתית שנוסדה בשנת 1999. המילה "סופרבוס" לקוחה מהשפה הלטינית ופירושה "נפלא" או "נהדר".

==חברי הלהקה==
*ז'ניפר עייאש - סולנית ומחברת השירים.
*פטריס פוקון - גיטרה וקולות רקע.
*מישל ג'ובנטי - גיטרה וקולות רקע.
*פרנסואה אבן - גיטרה בס וקולות רקע.
*גרג ז'אק - תופים.

==ההיסטוריה של הלהקה==

להקת סופרבוס הוקמה בשנת 1999 על ידי הזמרת ז'ניפר עייאש, שבשובה מטיול בארצות הברית חיפשה נגנים ללהקה, הגיטריסט מישל ג'ובנטי והבסיסט פרנסואה אבן שניגנו יחדיו בלהקה אחרת. מאוחר יותר הצטרפו לשלישייה הגיטריסט פטריס פוקון והמתופף גיום רוסה שבשנת 2005 הוחלף בגרג ז'אק, המתופף הנוכחי של הלהקה.

בשנת 2002 יצא אלבומה הראשון של הלהקה תחת השם "Aéromusical". כעבור שנתיים, בשנת 2004 יצא האלבום השני "Pop'n'Gum" שהופק על ידי דייוויד סלסדו, ובשנת 2006 יצא אלבומה המצליח ביותר של הלהקה עד כה, תחת השם Wow.

הלהקה זכתה בפרס הצרפתי בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ MTV האירופאי בשנת 2005.

==דיסקוגרפיה==
===אלבומים===
* Aéromusical מרץ, 2002.
* Pop’n’gum יוני, 2004.
* Wow אוקטובר, 2006.

===רשימת סינגלים===
*Tchi-Cum-Bah (אוקטובר 2002)
*Superstar (מרץ 2003)
*Into the Groove (יולי 2003)
*Monday to Sunday (דצמבר 2003)
*Sunshine (מאי 2004)
*Radio Song (נובמבר 2004)
*Pop’n’gum (יולי 2005)
*Little Hily (ספטמבר 2006)
*Rock à Billy (ספטמבר 2006)
*Butterfly (מרץ 2007)
*Lola (אפריל 2007)

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:להקות צרפתיות
קטגוריה:להקות פופ רוק
קטגוריה:להקות שהוקמו בשנת 1999
קטגוריה:זוכי פרס המוזיקה של MTV אירופה
ריקנבאקר

ריקנבאקר (באנגלית: Rickenbacker) היא חברה אמריקאית לייצור גיטרות חשמליות. חברה זו הייתה הראשונה שייצרה את הגיטרה החשמלית בשנות ה-30. כל הייצור נעשה במפעלים בסנטה אנה שבקליפורניה.

== היסטוריה ==
החברה הוקמה בשם Electro String Instrument Corporation על ידי אדולף ריקנבאקר וג'ורג' בושון. ריקנבאקר שהיגר לארצות הברית משווייץ, שינה את הכתיב של שמו ל-Rickenbacker כדי להיראות פחות גרמני ולהקל על דוברי אנגלית.

הגיטרות הראשונות שהחברה זכו לכינוי "גיטרות מחבת", מכיוון שהצד הקדמי של הגוף שלהן היה עשוי ממתכת והיה בעל צורה עגולה.

החברה ייצרה גם מגברים תואמים לגיטרות האלה. את המגבר הראשון של Electro String עיצב ואן נסט (Van Nest) ושיכללו על ידי ראלף רוברטסון (Ralph Robertson) ו ב. לאנסינג (James B. Lansing). ב-1940 ליאו פנדר הקים בית מלאכה לתיקון מגברי Electro String, שהתפתח מאוחר יותר לפנדר, אחת החברות הגדולות לייצור מגברים וגיטרות.

עד אמצע שנות ה-50 חברת ריקנבאקר ייצרה בעיקר גיטרות Lap Steel, הנפוצות במוזיקת קאנטרי, אך מ-1956 החלה להתמקד בגיטרות חשמליות שאפיינו את הרוק אנד רול, שהחל להיכנס אז לאופנה.

ב-1963 ריקנבאקר פיתחו גיטרה חשמלית עם 12 מיתרים, שבה המיתרים הורכבו בזוגות. תחילה זה היה אבטיפוס נסיוני בלבד, אך צלילו הבהיר משך תשומת לב של מוזיקאים רבים והוא יוצר באופן המוני.

גיטרות של ריקנבאקר זכו לפרסום רב בשנות ה-60 בזכות העובדה שכל חברי הביטלס הרבו להשתמש בהן - ג'ון לנון וג'ורג' האריסון השתמשו בגיטרות חשמליות, פול מקרטני השתמש בגיטרה בס של ריקנבאקר ואף המתופף רינגו סטאר ניגן בה באלבומי הסולו שלו. לאור ההשפעה שהייתה לביטלס על עולם המוזיקה של שנות ה-60, גיטריסטים של להקות רבות אחרות השתמשו בגיטרות ריקנבאקר, ביניהן - הרולינג סטונז, המי, הבירדס, הביץ' בויז, הצבים, קרידנס קלירווטר רבייבל, ג'פרסון איירפליין.

בעקבות ירידת קרנו של סגנון הפלישה הבריטית בסוף שנות ה-60, פחת גם השימוש בגיטרות ריקנבאקר ואת מקומן תפסו גיטרות פנדר וגיבסון, שהתאימו יותר לרוק הכבד שהחל להיכנס לאופנה. עם זאת, גיטרות ריקנבאקר שימשו כמה אמנים בולטים בשנות ה-80, ביניהם אר.אי.אם., טום פטי ו-U2. עם חזרתה לאופנה של מוזיקת שנות ה-60 שהתרחשה בשנות ה-90 (למשל, כבריטפופ), חזרו גם גיטרות לשמש כמה אמנים ידועים, ביניהם אואזיס, ג'ף באקלי, רדיוהד, הלהקה הישראלית רוקפור והזמר אביב גפן.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* [http://www.rickresource.com/ פורום ומרשם גיטרות, כולל פורום אספני rickenbacker ישראלים]

קטגוריה:יצרני גיטרות
התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו

התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו (בצרפתית: Orchestre Philharmonique de Monte-Carlo) היא התזמורת הראשית בנסיכות מונקו, ונחשבת לאחד מנכסי התרבות של הנסיכות הזעירה. התזמורת נוסדה בשנת 1856.
אולם גרנייה]]

ראשיתה של התזמורת בקונצרטים שנועדו לבדר את רוחם של המבקרים ב"בית השעשועים" של מונקו, שהפך מאוחר יותר לקזינו מונטה קרלו המפורסם. גרעין המוזיקאים המקורי והקטן חוזק עם השנים בנגנים אחרים שהגיעו מפריז. ב-1953 קיבלה התזמורת את השם "התזמורת הלאומית של האופרה של מונטה-קרלו", בצו הנסיך רנייה השלישי. שמה הנוכחי ניתן לה ב-1980, גם זאת על פי צו נסיכותי. 

בימינו מנוגנים רוב הקונצרטים באולם רנייה השלישי, אבל גם ב"אולם הנסיכים" בפורום גרימלדי. התזמורת מנגנת גם בקונצרטי "מאטינה" (כלומר, בשעות היום) בהרכב מצומצם, באולם גרנייה של האופרה של מונטה קרלו. 

מאז 1959 מארח הנסיך מדי קיץ את התזמורת בארמונו לקונצרט גאלה.

==מנהלים מוזיקליים==
* מארק ינובסקי (2000 - )
* ג'יימס דהפריסט (1994 - 1998)
* ג'אנלואיג'י ג'למטי (1990 - 1992)
* לורנס פוסטר (1980 - 1990)
* לוברו פון מאטאצ'יק (1972 - 1979)
* איגור מרקביץ' (1967 - 1972)
* לואי פרמו (1956 - 1965)
* לא היה מנהל מוזיקלי (1947 - 1956)
* אנרי טומאזי (1946 - 1947)
* לא היה מנהל מוזיקלי (1933 - 1947)
* פול פאריי (1928 - 1933)

==קישורים חיצוניים==
* 

מונטה קרלו 
קטגוריה:מונקו: תרבות
לורנס פוסטר

לורנס פוסטר (באנגלית: Lawrence Foster; נולד ב-23 באוקטובר 1941) הוא מנצח אמריקאי ממוצא רומני. כיום הוא המנהל האמנותי והמנצח הראשי של תזמורת הרדיו הלאומית של פולין והמנהל המוזיקלי של האופרה של מרסיי ושל התזמורת הפילהרמונית של מרסיי.

==חיים מוקדמים==
פוסטר נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, להורים רומנים. אביו נפטר כאשר פוסטר היה בן שלוש. מאוחר יותר הוא אומץ על ידי חותנו וזו הסיבה ששם המשפחה אינו רומני באופן מסורתי.

פוסטר למד ניצוח אצל המנצח הגרמני פריץ צווייג ופסנתר אצל ג'ואנה גראודן, שניהם בלוס אנג'לס. מוריו ומוריו האחרים כללו: קארל בוהם, ברונו ולטר, הנרי לואיס, ופרנץ וקסמן.

== קריירה ==
פוסטר הפך למנצח בבלט של סן פרנסיסקו בגיל 18, ושימש כעוזר מנצח לזובין מהטה בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. הוא זכה בפרס הניצוח ע"ש סרגיי קוסביצקי בטנגלווד ב-1966. ב-1969 הוא מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון. הוא שימש בין כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של יוסטון, פסטיבל המוזיקה אוג'אי, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, הפילהרמונית של דיסבורג, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית של ברצלונה והתזמורת הלאומית של קטלוניה.

בשנת 1990, פוסטר מונה למנהל המוזיקלי של פסטיבל המוזיקה ובית הספר של אספן.

מ-2002 עד 2013, פוסטר היה המנהל המוזיקלי של תזמורת גולבנקיאן בליסבון, פורטוגל. הוא שימש גם כמנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של מונפלייה ושל האופרה הלאומית של מונפלייה מ-2009 עד 2012. בפברואר 2012, פוסטר הוכרז כמנהל המוזיקלי הבא של האופרה של מרסיי ושל התזמורת הפילהרמונית של מרסיי. החל משנת 2019 פוסטר הוא המנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הרדיו הלאומית של פולין.

פוסטר ידוע במיוחד כפרשן של יצירותיו של ג'ורג'ה אנסקו, וערך סקר מקיף של הקלטות מסחריות של המוזיקה של אנסקו. הוא שימש כמנהל אמנותי של פסטיבל ג'ורג' אנסקו מ-1998 עד 2001. בשנת 2003, פוסטר עוטר על ידי נשיא רומניה עבור שירותים למוזיקה הרומנית.

פוסטר הקליט מספר דיסקים לפנטטון, כולל האופרה "אושר האוס" של גורדון גטי, הסימפוניות של שומאן, יצירות תזמורתיות מאת קודאי, בארטוק וליגטי, וקונצ'רטי לפסנתר וכינור מאת ברוך, קורנגולד, רחמנינוב, גריג ושופן, עם מגוון סולנים. ההקלטה שלו ל"אדיפה" של אנסקו זכתה בפרס Grand Prix du Disque מהאקדמיה ע"ש שארל קרוס בצרפת.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:מנצחים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1941
תזמורת גולבנקיאן

תזמורת גולבנקיאן (בפורטוגזית: Orquestra Gulbenkian) היא תזמורת סימפונית חשובה בפורטוגל, היושבת דרך קבע בעיר הבירה ליסבון. 
==היסטוריה==
קרן קאלוסטה גולבנקיאן הקימה את התזמורת בשנת 1962 בתור תזמורת קאמרית, המורכבת מ-12 נגנים. לאחר מכן, התזמורת התרחבה בגודלה וקיבלה את שמה הנוכחי ב-1971.

התזמורת ערכה את הופעת הבכורה שלה בצפון אמריקה בנובמבר 1997 בניוארק בניו ג'רזי.

מנצחים ראשיים קודמים של התזמורת כללו את קלאודיו סקימונה, מוחאי טאנג ולורנס פוסטר. בספטמבר 2012, הודיעה התזמורת על מינויו של פול מקריש למנצח הראשי והיועץ האמנותי הבא שלה, עם חוזה ראשוני של 4 שנים מקריש קיבל רשמית את המנצח הראשי עם עונת 2013–2014, והחזיק בתפקיד עד 2016. קלאודיו סקימונה, המנצח הראשי של התזמורת בשנים 1979 עד 1986, הוא כעת בעל התואר מנצח כבוד בתזמורת. מנצחים אורחים ראשיים בעבר כללו את ג'ואנה קרניירו. במאי 2013, התזמורת מינתה את סוזנה מלקי כמנצחת האורח הראשית הבאה שלה, עם חוזה ראשוני של 3 שנים, החל מיולי 2013.

בינואר 2017, לורנצו ויוטי ניצח לראשונה על התזמורת, וחזר באותה עונה להופעת ניצוח אורח שני. באוקטובר 2017, הודיעה התזמורת על מינויו של ויוטי למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל בעונת 2018–2019, עם חוזה ראשוני של 3 עונות. ויוטי התפטר כמנהל מוזיקלי בשנת 2021 וכעת יש לו את התואר מנצח אורח ראשי בתזמורת. בנובמבר 2022, הודיעה התזמורת על מינויו של האנו לינטו למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2023 - 2024.

==מנצחים ראשיים==

* למברטו באלדי (1962 - 1963)
* אורס ווגלין (1963 - 1964)
* רנאטו רואטולו (1964 - 1965)
* טראיאן פופסקו (1965 - 1966)
* אדריאן סנשיין (1966 - 1967)
* ג'אנפרנקו ריבולי (1967 - 1971)
* ורנר אנדראס אלברט (1971 - 1973)
* מיכאל טבצ'ניק (1973 - 1976)
* חואן פבלו איזקיירדו (1976 - 1979)
* קלאודיו סקימונה (1979 - 1986)
* מוחאי טאנג (1988 - 2001)
* לורנס פוסטר (2002 - 2013)
* פול מקריש (2013 - 2016)
* לורנצו ויוטי (2018 - 2021)
* האנו לינטו (2023 - ממשיך)

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:ליסבון
קטגוריה:מוזיקה פורטוגזית
גולבנקיאן
זיכרון חזותי

זיכרון חזותי הוא חלק מהזיכרון, האוגר מידע שהתקבל ממערכת הראייה.

זיכרון חזותי-מרחבי הוא חלק מזיכרון העבודה המתייחס לזכירת מיקומם של עצמים או סדרה של מיקומים.

==מאפיינים==
הזיכרון החזותי מתחיל בביסוס הייצוג העצבי בקליפת הראייה. לאחר מכן מידע זה עובר לאונה הרקתית לשם ארגון נוסף. הייצוג הפנימי הנובע מכך נותר יציב למשך זמן, למרות שכל הזמן נקלטים בחוש הראייה מראות רבים ומגוונים. כאשר מתקבלת תמונה חלקית, המוח החזותי מפצה באמצעות הזיכרון על מחסור במידע, ועוסק במילוי הפערים.

הזיכרון החזותי-מרחבי אינו מוגבל למידע חושי. הזיכרון החזותי-מרחבי מאפשר לזכור את המראה החזותי של חפצים או מקומות, כולל המיקום והצורה התלת־ממדית של חפצים בחדר מוכר אך חשוך.

== השימוש באמנות ==
אמנים ויזואליים משתמשים באופן קבוע ביכולת של הצופה להשלמת מידע חזותי. לדוגמה, מספיק ציור של מצחיית כובע של ילד כדי להעביר את המסר שהוא אכן חובש כובע - הזיכרון החזותי-מרחבי תופס ומעבד את הקו המעוגל של המצחייה, ומשלים את החסר.

==ראו גם==
* זיכרון איקוני
* תפיסה מרחבית
* תפיסה חזותית
* משחק הזיכרון
* מבחן סיכה

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:זיכרון
קטגוריה:מדעים קוגניטיביים
הר הדרוזים

תל קני - הפסגה הגבוהה ביותר בהר הדרוזים
250px
הר הדרוזים (בערבית: جبل الدروز, תעתיק מדויק: ג'בל אלדרוז), המכונה בערבית גם "הר חורן" (جبل حوران ג'בל חוראן) או "הר הערבים" (جبل العرب ג'בל אל-ערב), הוא רמה געשית גבוהה בדרום מערב סוריה, על גבול ירדן, הכלול כיום במחוז א-סווידא.

מרבית אוכלוסיית המחוז היא דרוזית, אך גרים בו גם תושבים ערבים-נוצרים.<ref></ref> העיר הגדולה באזור היא א-סווידאא, שאוכלוסייתה מונה כ-87,000 נפש, רובם דרוזים ומיעוטם ערבים-נוצרים מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית.

הנקודה הגבוהה ביותר בהר היא תל קני, שגובהו 1803 מטר.

== היסטוריה ==
בסוף המאה ה-17, עקב מלחמותיהם המרובות, החלה נדידה של דרוזים מאזור ריכוזם בהר הלבנון לאזור הר חורן, שישובו היה אז דליל מאוד. אחרי מאורעות 1840 ו-1860 (מעשי טבח שהביאו להתערבות מעצמות אירופה), הפכה הנדידה הדרוזית להגירה המונית ומאז קיבל הר חורן את השם "הר הדרוזים". עם כינון הר הלבנון בהגמוניה נוצרית בשנת 1861, היגרו ממנו דרוזים רבים אל ג'בל א-דרוז. בשנת 1909 פרץ באזור זה המרד הדרוזי בחורן.

תחת המנדט הצרפתי על סוריה הייתה באזור מדינה דרוזית אוטונומית - מדינת ג'בל א-דרוז, שהתקיימה בין השנים 1921 ל-1936. שמה של המדינה היה בתחילה מדינת סווידא על שם העיר הגדולה באזור - א-סווידאא, אך הוא שונה לג'בל א-דרוז בשנת 1927.
ב-1925 פרץ בהר המרד הדרוזי בצרפתים.
בהסכם העצמאות הצרפתי-סורי מ-1936 בוטל מעמדה של ג'בל א-דרוז והיא הפכה לחלק מסוריה.

באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, נמצא בהר הדרוזים הריכוז הטריטוריאלי הגדול ביותר של הדרוזים: כ-75 אלף נפש - למעלה מ-40% מכלל אוכלוסיית הדרוזים, שמנתה באותה התקופה כ-180 אלף נפש.

במלחמת העצמאות של ישראל התארגן בהר הדרוזים גדוד מתנדבים דרוזי בן כ-500 חיילים והתפקד לצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י. הגדוד, בפיקוד שכיב והאב, נלחם בקרבות רמת יוחנן, אך בעקבות הסכם עם ההגנה נסוג. מקצת אנשיו, בהנהגת איסמעיל קבלאן, ברחו מסוריה לישראל והצטרפו לכוחות הביטחון הישראלים.

יגאל אלון, משרי הממשלה הבכירים בעת מלחמת ששת הימים הגה תוכנית להפרדת הר הדרוזים מסוריה והקמת מדינה דרוזית עצמאית שתהווה חיץ בינה לבין ירדן. על פי המסופר בראיונות מוקלטים שערך, דיבר עם מנהיגים כדיין, רבין ואשכול על כיבוש ג'בל א-דרוז, אך ללא הועיל:

הדרוזים בהר הדרוזים, שומרים על קשר עם הדרוזים בישראל, ויש ביניהם קרובי משפחה רבים. בשנים 2015-2018, כאשר היה חשש לטבח מטעם דאעש בדרוזים שבהר הדרוזים, הפגינו ופעלו למענם הדרוזים בישראל.

במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, תושבי ההר נהנו מסוג של אוטונומיה. הם לא התערבו בקרבות ולא התגייסו לצבא, ואף הקימו מיליציות חמושות, אך גם לא סילקו את נציגי הממשל בדמשק.

באוגוסט 2023, החלו הפגנות בהר הדרוזים נגד הממשל בדמשק, עם מראות נדירים של אנשי העדה יוצאים בקריאות נגד נשיא סוריה בשאר אל-אסד. הטריגר להפגנות הוא המצב הכלכלי הקשה באזור הדרוזי. זאת נוסף על הפגנות בדרעא ומקומות נוספים בדרום סוריה. המנהיג הרוחני של הר הדרוזים, שיח' חיכמת אל-היג'רי, הכריז על איראן וחזבאללה (הפועלים בסוריה) כ"כובשים" ופסק שיש לאסור עליהם ג'יהאד.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:סוריה: רכסי הרים
קטגוריה:עבר הירדן המזרחי
קטגוריה:העדה הדרוזית
בית גד פרומקין

בית גד פרומקין או בית חבצלת הוא בניין בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב אבן עזרא 22 פינת רחוב רמב"ן 26. הבניין נבנה כבית מגורים עבור השופט גד פרומקין, וכיום משמש כישיבה.

==היסטוריה==
הבית נבנה עבור השופט גד פרומקין, בנו של ישראל דב פרומקין עורך עיתון "חבצלת", ועל שם העיתון נקרא הבית. פרומקין העדיף את שכונת רחביה על תלפיות לאחר שהחליט להפסיק להתגורר בשכירות (קודם לכן התגורר ברחוב הנביאים). פרומקין החליף חלקת אדמה שהייתה בבעלותו בשכונת תלפיות עם חלקת אדמה בבעלות חברת הכשרת היישוב, בונת שכונת רחביה, בשכונה עצמה. לצורך מימון בניית הבית לקח הלוואה מבנק ברקליס.

הבית תוכנן על ידי משרד האדריכלים של וילהלם הקר ואליעזר ילין אולם פרומקין התערב בתוכניות הבנייה ופיקח בעצמו על הבנייה. פרומקין מספר בספרו "דרך שופט בירושלים" כי כאשר שאל הנציב העליון הבריטי, סר הרברט סמואל, מי תכנן את הבית השיב האדריכל הקר: "פרומקין, הקר וילין".

הבית נבנה בין השנים 1924–1925 בסגנון הבינלאומי אולם יש בו מספר מוטיבים מזרחיים - חלונות מקושתים ועמודים עם כותרות אשוריות (בדומה לבית ילין). קירות המבנה היו דקים מהמקובל באותה תקופה (עוביים 50 ס"מ), דבר שהתאפשר בשל שיטות הבנייה המודרניות. בבית הותקנו דלתות הזזה ורדיאטורים לחימום - אלמנטים אלה לא היו מצויים כלל במזרח התיכון באותה עת, והיה צורך להזמינם מברלין. חומרי הבנייה הובאו בעגלות עד לטחנה שבקצה השכונה ומשם הועברו לגב בהמות והובאו לאתר הבנייה בהיעדר דרך סלולה.

ביתו של פרומקין שימש אתר מפגש לנכבדי העיר, בכירי פקידי השלטון הבריטי, הנציב העליון עצמו, וראשי הציבור בירושלים - הן יהודים, הן נוצרים והן מוסלמים. בשנת 1925 התארחה בבית המשלחת המצרית שהגיעה לטקס פתיחת האוניברסיטה העברית.

בשנות החמישים נבנה בצידו הצפוני של הבניין אגף נוסף בתכנונו של האדריכל דוד ברוצקוס. אגף זה משתלב במבנה המקורי. בשנות השישים רכשה את הבית ישיבת "נצח ישראל" אשר הוסיפה לו אגף נוסף שאינו משתלב במבנה.

== גלריה ==
<gallery>
Havazelet 2.JPG|בית חבצלת
Beit Havazelet P8020024.JPG|בית חבצלת
</gallery>

==לקריאה נוספת==
* אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2006
* דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, ירושלים: הוצאת כתר, 1996. 
* גד פרומקין, דרך שופט בירושלים, תל אביב, הוצאת דביר, תשט"ו-1955.

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:רחביה: מבנים
קטגוריה:הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל
קטגוריה:ירושלים: בתי מגורים
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן דוד אנטול ברוצקוס
קטגוריה:חבצלת
הלגיון הראשון אדיוטריקס

הלגיון הראשון אדיוטריקס (לטינית: Legio I Adjutrix) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי הקיסר נירון בשנת 67 כדי להתמודד עם המרד של מושל גאליה וינדקס.

== היסטוריה ==
הלגיון הראשון הוקם על ידי הקיסר נירון בשנת 67 כדי להתמודד עם המרד של מושל גאליה וינדקס, בניגוד לכלל שרק אזרחים רומאים משרתים בלגיונות הלגיון הראשון הורכב ממלחים לא אזרחים ממוצא פאנוני, סורי, מצרי ויווני שקודם לכן שירתו בצי. דבר זה נעשה מכיוון שנירון נזקק נואשות לתגבר את כוחו הצבאי אם היה בדעתו להביס את וינדקס.

כשנירון התאבד בשנת 68 הלגיון הראשון היה עדיין בתהליכי הקמה, חיילי הלגיון נפגשו עם הקיסר החדש גלבה והאיצו בו להשלים את הקמת הלגיון דבר שהקיסר דחה לזמן אחר. הדחייה התפרשה אצל הלגיונרים כסירוב ודבר זה הגדיל את דרישותיהם והביא אותם לאווירה מרדנית, בסופו של דבר גלבה פקד על חיל הפרשים שלו להתקיף וטבח נערך בחברי הלגיון.

הקמת הלגיון הראשון הושלמה לבסוף לאחר רציחתו של גלבה ועלייתו לשלטון של אותו. עלייתו לשלטון של אותו גרמה למרד אצל הלגיונות שהיו מוצבים בגרמניה ואלו בחרו להם את ויטליוס כקיסר, בקרב בדריאקום בין שני הצבאות הלגיון הראשון הצליח להביס את הלגיון העשרים ואחד רפאקס וללכוד את נס הלגיון אולם מאוחר יותר הלגיון העשרים ואחד הצליח להתאושש ולהדוף את ההתקפה של הלגיון הראשון. למרות הצלחותיו של הלגיון אותו בסופו של דבר הובס בקרב וויטליוס הפך לקיסר.

למרות מותו של אותו הלגיון הראשון לא נתן את נאמנותו המלאה לוויטליוס מסיבה זאת הוא הציב את הלגיון בהיספניה מתוך כוונה לרכך את טבעו הפראי אולם התוצאה הייתה הפוכה שכן דבר זה הגביר את התסיסה בלגיון עד שבסופו של הם העבירו את תמיכתם לאספסיאנוס.

הלגיון הראשון, שהיה תחת פיקודו של טראיאנוס, הועבר לגרמניה בשנת 83 על ידי הקיסר דומיטיאנוס למשל השתתפות במלחמות הכיבוש שלו מעבר לריין. כעבור שנה הלגיון הועבר שוב, הפעם לפאנוניה במטרה להדוף פלישה של מספר שבטים ברברים בראשות המרקומנים, בזמן שלטונו של נרווה הלגיון השתתף בהדיפת פלישה שנייה לפאנוניה.

הלגיון הראשון היה חלק מכוח הפלישה שכבש את הדאקים והקים את הפרובינקיה דאקיה בין השנים 101–106 והשתתף בפלישתו של טראיאנוס לאימפריה הפרתית בשנת 115, עם עלייתו של הדריאנוס לשלטון בשנת 117 הלגיון הוצב שוב בפאנוניה עקב החלט הקיסר לסגת מכל כיבושיו של טראיאנוס במזרח.

הלגיון הראשון נלחם תחת פיקודו של פרטינקס כנגד השבטים הברברים שהונהגו על ידי המרקומנים כשאלה פלשו לפרובינקיות פאנוניה, נוריקום, ראטיה ודאקיה בשנת 168 והדיפתם ערכה כשבע עשרה שנים.

הלגיון הראשון היה אחד מתומכיו הנאמנים של מושל פאנוניה ספטימיוס סוורוס כשזה הכריז על עצמו כקיסר בשנת 193, הלגיון השתתף בכיבוש רומא מידיו של דידיוס יוליאנוס כחלק מכוחותיו של סוורוס באותה שנה ובמלחמה כנגד פסקניוס ניגר בשנת 195 כשזה הניף את נס המרד בפרובינקיות המזרחיות, ובשתי הפלישות לאימפריה הפרתית בשנת 197 ו-198. בסופו של דבר הלגיון הוחזר לפאנוניה.

ייתכן שהלגיון הראשון השתתף בפלישתו של הקיסר קרקלה לאימפריה הפרתית בין השנים 215–217, הוא לקח חלק במלחמתו של הקיסר מקסימינוס כנגד הדאקים בשנת 237 ותמך בקיסר כעבור שנה כשמלחמת אזרחים פרצה. הלגיון השתתף במלחמתו של גורדיאנוס השלישי כנגד הפרסים בשנת 244.

לא ידוע מה עלה בגורלו של הלגיון, לפי הידיעה האחרונה שקיימת עליו הוא עדיין היה מוצב בפאנוניה בשנת 444.

==קישורים חיצוניים==

* 

ראשון
הבריחה מערב הסעודית

הבריחה מערב הסעודית (באנגלית: Escape: Human Cargo) הוא סרט טלוויזיה משנת 1998 שהפיקה רשת Showtime. הסרט מבוסס על ספר אוטוביוגרפי שפרסם ג'ון מקדונלד, בשם "הבריחה מדהראן" (Flight From Dhahran).

עלילת הסרט נסובה סביב ניסיונו של מקדונלד (אותו מגלם טריט ויליאמס) להיחלץ מסעודיה, לאחר שדרכונו הוחרם ממנו על ידי מעבידו הסעודי (אותו מגלם זאב רווח). בסופו של הסרט מצליח מקדונלד להימלט באמצעות התחבאות בתוך ארגז מטען המיועד להולנד. 

חלקים מן הסרט הוסרטו בישראל ומשחקים בו מספר שחקנים ישראליים בתפקידים משניים. חוץ מרווח, מופיעים בו ששון גבאי, אורי גבריאל, ג'ק אדליסט, מתי סרי, אלברט אילוז, ג'וני ארביד, אלי דנקר, עמוס לביא, יורם חטב, שרון רג'יניאנו, ואירווינג קפלן. 

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:סרטי 1998
קטגוריה:סרטים אמריקאיים
קטגוריה:סרטים מבוססי ספרים
משה בר-לב

משה בר-לב (נולד ב-1944) הוא מהנדס אווירונאוטיקה ישראלי, ומחלוצי תוכנית החלל הישראלית.

==ביוגרפיה==
משה בר-לב נולד בחולון. למד בפקולטה לאווירונאוטיקה בטכניון בחיפה. עם סיום לימודיו שב לשרת בצה"ל, בחיל האוויר, כמדריך בבית הספר לטיסה ולאחר מכן מילא תפקידי תכנון במטה החיל. 

ב-1971 יצא לארצות הברית לאוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס, וב-1974 קיבל שם תואר דוקטור בהצטיינות יתרה על עבודתו: "זרימה סביב גופים המואצים באופן פתאומי", שהיוותה פתרון אנליטי שלא נמצא עד לאותה עת. 

ב-1975 הצטרף לתעשייה האווירית ומילא בה מגוון תפקידי מפתח בפיתוח ובתכנון מערכות בקרה ושליטה למטוסים שפותחו בתעשייה האווירית, ניהול תחום פיתוח טילי ים-ים מתקדמים: ובתחילת שנות ה-80 יזם את ראשית העיסוק בפיתוח לוויינים. בצד כל אלה כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב ובטכניון בחיפה לנושאי תעופה וחלל. 

ב-1984, כתוצאה מיוזמתו, הוקם "מינהל החלל" של התעשייה האווירית, שהציב את התשתיות הדרושות לפיתוח, ייצור, שילוב, ניסוי, שיגור והפעלה של לוויינים מתוצרת הארץ. שלוש הלוויינים הראשונים – "אופק 1" ו"אופק 2" ו"אופק 3" – שוגרו ב-1988, ב-1990 וב-1995 בהתאמה. בנוסף על אלה פותח ושולב במינהל זה לוויין התקשורת הישראלי "עמוס 1", לוויין התקשורת הראשון של ישראל.

ב-1997 היה בר-לב מקימי חברת אימאג'סאט אינטרנשיונל, המפעילה את סדרת של לווייני הצילום המסחריים "ארוס". ב-2007 היה שותף לתביעה של קבוצת משקיעים נגד החברה בסך 6 מיליארד דולר.

ב-1998 היה שותף בקבוצה שהתמודדה במכרז לאספקת שירותי טלוויזיה רב-ערוצית בישראל באמצעות לוויין.

מאז 2002 משמש כיו"ר חבר הנאמנים של המכון הטכנולוגי בחולון. במאי 2014 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חמור על המכון, שעיקרם ליקויים כספיים בהתנהלותו של מנכ"ל המכון. המבקר המליץ לסיים את כהונתו, לאחר שיחזיר כסף לקופת המכון, ואת כהונתם של יו"ר הוועד המנהל ויו"ר חבר הנאמנים בר לב.

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי תוכנית החלל הישראלית
קטגוריה:זוכי פרס ביטחון ישראל
קטגוריה:מהנדסי אווירונאוטיקה ישראלים
קטגוריה:סגל התעשייה האווירית לישראל
קטגוריה:בוגרי הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת דרום קליפורניה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1944
טאבו (פולינזיה)

הטַאבּו או טאפו הוא מושג משותף לכל העמים הפולינזיים שמשמעותו היא איסור חברתי ומקור המונח הסוציולוגי: טאבו. תוצאה מיידית של הטלתו היא איסור מגע עם אדם או שימוש בחפץ עליו הוא הוטל. לפי הדת המאורית כל מי שירים ידו על אדם או חפץ שהוכרז טאבו יוענש בידי האל בעונש מוות, ואם האלוהים ישהה את ביצוע הנקמה, הרי העם יוכל לבצע אותה במו ידיו.

הטאבו מופעל למטרות אישיות, כלכליות ומדיניות. טאבו של ימים אחדים מוטל על יליד שגזז את שער ראשו או צייר כתובת קעקע על בשרו, כן על סביבתו של האדם במקרה של מחלה חשוכת מרפא או מוות. כאשר מנהיג נקבר במקום מסוים, האזור מסביב לקבר הוא טאבו לתקופה נתונה. אם קיימת סכנה כי הדגה תיעלם מנהר מסוים או שנוטלים יבול כאשר הוא עדיין בוסר, השלטון יכול להכריז על המקום בתור טאבו ולא יכול לגשת אליו אדם. סוחר אירופאי שמעורר מורת רוח עלול להיות מושא לטאבו.

בחברה המאורית לטאבו יש תוקף של חוק.

== ראו גם ==
* טאבו (סוציולוגיה)

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:רוחניות ואמונה
המפה

המפה (נקרא גם הגהות הרמ"א) הוא חיבורו החשוב ביותר של רבי משה איסרליש (הרמ"א), ובו תוספות והתאמות לספר "שולחן ערוך" (שכתב רבי יוסף קארו) על-פי עדות אשכנז. חיבור זה התקבל בקהילות אשכנז כפסקי ההלכה החשובים ביותר, וכל אחרוני אשכנז התייחסו אליו, ונהגו על פיו.

שמו של הספר קשור באנלוגיה לשם "שולחן ערוך": הוא כתוספת של מפת שולחן לשולחן (ערוך). הספר אינו מודפס לבדו אלא כמעין הגהות ועריכה בתוך השולחן ערוך.

== רקע ==
ספריו המרכזיים של הרב קארו, פירוש "בית יוסף" על הטור ולאחר מכן השולחן ערוך (שהוא מעין התמצית ההלכתית של ה"בית יוסף"), זכו כבר בימיו לתפוצה רבה והעמידו בסכנה את המסורת האשכנזית. כדי להגן על מסורת זו מצד אחד, ומצד שני לא לפגוע בהסכמה הרחבה לשולחן ערוך, כתב הרמ"א את הפירוש 'דרכי משה' על הטור, ואת המפה על השולחן ערוך. בניגוד לרב קארו, המתבסס בעיקר על הרי"ף, הרא"ש והרמב"ם, מביא הרמ"א בספריו אלה את דברי הפוסקים האשכנזיים ואת מנהגי קהילות אשכנז.

על פי עדותו בהקדמתו לספרו, החל הרמ"א לכתוב בעצמו ספר פסיקה מסכם עוד קודם שידע על ספרו של רבי יוסף קארו. לאחר שנודע לו על ספרו של הרב קארו, גנז את ספרו שלו כדי שלא תרבה מחלוקת בישראל. במקום להוציא ספר פסיקה כתב את השגותיו על השולחן ערוך, המודפסות כאמור בתוך השולחן ערוך עצמו. כך נוצר ספר פסיקה אחיד לעם ישראל.

== הסיבות לחיבור הספר ==
כאמור את הגהותיו כתב הרמ"א לאחר שראה שדברי השולחן ערוך התקבלו כ'הלכה למשה מסיני', לכך הוסיף בהגהות את דברי החולקים "לעורר התלמידים":

מחלוקת זו של הרמ"א וה"בית יוסף" נובעת בעיקרה מחמת שתי סיבות, הראשונה היא המעמד החשוב של המנהג באשכנז בעוד רבי יוסף קארו פסק לפי כללים, כפי שכתב על כך הרמ"א בהקדמתו: 

טענה נוספת של הרמ"א היא על פסיקת השולחן ערוך שהירבה לפסוק כדעת שלושת ה"עמודים": הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש, ולא כפי שנהגו לפסוק באשכנז ופולין כפי הכלל הלכה כבתראי בייחוד כאשר דבריהם הם כדעת בעלי התוספות, וכלשון הרמ"א בהקדמה לספרו: 
טענה זו אף חזר עליה בספרו כאשר נצרך לחלוק על דעת השולחן ערוך, והדגיש שוב טענה זו: .

בדרך כלל בסוף כל הערה של "המפה" יש ציון מקור לדברי ההגהה בדברי הראשונים והאחרונים, במקום שאין מקור ואלו דברי הרמ"א בעצמו נכתב - ד"ע = דברי עצמו, מקורות אלו לא נכתבו על ידי הרמ"א

המפה כוללת גם ביאורי מילים ועניינים לדברי השולחן ערוך, שבהם הרמ"א אינו חולק עליו, אך אף בזה יש שכתבו שדברים אלו אינם מדברי הרמ"א.

== על החיבור ==
בימי חייו ספג הרמ"א ביקורת לא מעטה מפוסקי אשכנז על כך שהעדיף את מנהג פולין והזניח את המקובל במרכז אירופה. רבי חיים בן בצלאל מחה על כך "שכמו כן הוא הכרח גדול להודיע חילופי מנהגי בני אשכנז ממנהגי מדינת פולין שאם הרב לא רצה לבטל מנהגו מפני מנהג א"י כ"ש שאין לבני אשכנז לבטל מנהגם מפני מנהג מדינת פולין וכן כתב כתשובת מהרי"ל בסי' ק' בשם הרא"ש שאין לבטל מסורת אשכנז בשביל שאר מדינות כי התורה ירושה להם לאשכנזים מימות החרבן... והנה הרב עצמו לא כתב בהקדמת ספרו רק ממנהג בני מדינתו ולא זכר מנהג אשכנז כלל".

עם זאת, משמש כאמור הספר כמקור העיקרי לפסיקת ההלכה ליהדות אשכנז. באחרונים התבטאו בהערצה על פסקי הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך, כך לדוגמה נודעת אמרת החת"ם סופר: "ובני ישראל יוצאים ביד רמ"א".

דברים דומים כתב רבי עקיבא איגר:
לאחר מותו נוספו להגהות מראי מקומות וביאורי מילים הנראים כחלק מדברי הרמ"א, אך למעשה לא נכתבו על ידו.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ספרי הלכה
קטגוריה:רמ"א
קטגוריה:שולחן ערוך
יוזף גולוחובסקי

יוּזֶף גוֹלוּחוֹבסקי (בפולנית: Józef Gołuchowski; 11 באפריל (או 14 באפריל) 1797 – 22 בנובמבר 1858) היה פילוסוף פולני יליד גליציה.

== ביוגרפיה ==
יוזף גולוחובסקי למד באוניברסיטת ורשה והשתלם בגרמניה. הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג. בהיותו בגרמניה התיידד עם פרידריך וילהלם שלינג. בשנת 1821 התמנה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת וילנה, אך כבר בשנת 1824 נאלץ להתפטר מטעמים פוליטיים ועבר לוורשה. היה חבר בפעילות פוליטית שמשכה תשומת לב של השלטון הרוסי וחזר לאחוזתו בגארבאץ' (Garbacz) שבגליציה. במהלך התקוממות פולנית של 1830–1831 חזר לוורשה אך לאחר הדיכוי חזר לאחוזתו.

מלבד ספרים על שאלות פילוסופיות טהורות חיבר מחקרים על השאלות החברתיות בפולין, על שאלת האיכרים וגם על השאלה היהודית.

ב-1841 כתב חוברת (שלא הודפסה, ופורסמה בשם בדוי רק לאחר 13 שנים), שבה דחה את רעיון שיבת ציון, אולם הציע לרכז את יהודי פולין בשטחים בלתי מיושבים של האימפריה הרוסית וכך להקים מדינה יהודית כחלק בלתי נפרד מרוסיה.

מספריו הידועים:
* Ansicht des Einflusses der Mathematik auf die Bildung des Menschen ("סקירה על השפעת המתמטיקה על השכלת האדם"), 1816.
* Philosophie in ihrem Verhaltniss zum Leben ("הפילוסופיה ויחסה לאדם"), 1822.
* Dumania nad najwyzsze zagadni9enia czlowieka ("הירהורים על בעיותיו העליונות של האדם"), 1861.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20070927193419/http://www.omp.org.pl/goluchowski_ang.php יוזף גולוחובסקי] באתר Centre for Political Thought

קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-19
קטגוריה:פילוסופים פולנים
קטגוריה:סופרים פולנים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ורשה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג
קטגוריה:פולנים שנולדו ב-1797
קטגוריה:נפטרים ב-1858