וויטייך הינאיס

וויטייך הינאיס (בצ'כית: Vojtěch Hynais; 14 בינואר 1854 – 22 באוגוסט 1925) היה צייר, מעצב וגרפיקאי צ'כי. הוא עיצב את המסך של התיאטרון הלאומי של פראג, עיטר מספר מבנים בפראג ובווינה, והיה חבר מייסד של הזצסיון הווינאי.

== ביוגרפיה ==
אביו של הינאיס היה חייט צ'כי שעבר לווינה, ולא רצה שילדיו יקבלו חינוך גרמני, ולכן לימדו את הינאיס בבית. הוא החל ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות, וינה ב-1870, אצל קרל ורזינגר ואוגוסט אייזנמנגר, ולאחר מכן בבית הספר של אנסלם פוירבאך באביב 1873; הוא נחשב לאחד מתלמידיו המבטיחים ביותר.<ref>Carl von Lützow (1889). "Die Kunst in Wien under der Regierung seiner kaiserlich und königlich apostolischen Majestät Franz Joseph I". Die Graphischen Künste. 1: 18.</ref> הוא ביקר באיטליה וראה את רומא ב-1874 ושוב ב-1877.

הינאיס התגורר בפריז בין השנים 1878 ל-1893,<ref name=":0">Jeremy Howard (1996). Art Nouveau: International and National Styles in Europe. Manchester University Press. p. 83</ref> שם למד אצל ז'אן-לאון ז'רום, והכיר את אלפונס מוכה.<ref>Derek Sayer (2000). The Coasts of Bohemia: A Czech History. Princeton University Press. p. 148</ref> בשנת 1885, הוא זכה לציון כבוד מהתערוכה האוניברסלית לאמנויות יפות ב-1885, ומדליה ביריד העולמי של 1889.<ref>Exposition des Beaux-Arts". Journal des Beaux-arts et de la Littérature (16): 123. 1885</ref>

הוא התחתן עם אשתו, אוגוסטה וורינובה, בפריז, איתה נולדו לו שני ילדים.
וויטייך הינאיס, מסך התיאטרון הלאומי, 1883
במהלך שנות ה-1870 הופקו יצירות אמנות כדי לקשט את התיאטרון הלאומי של פראג שנמצא בשלבי בנייה. הינאיס לא נחשב כמייצג את הרוח הלאומית על ידי מבקרי האמנות הצ'כיים, משום שהוא חי בווינה, וספג יותר מדי השפעה גרמנית. ובכל זאת, הוא יצר תמונות לאומניות עבור הטרקלין המלכותי, כולל סצנות אלגוריות, היסטוריות-מיתיות ונופים של בוהמיה.<ref>Alofsin, Anthony (2006). When Buildings Speak: Architecture as Language in the Habsburg Empire and Its Aftermath, 1867-1933. University of Chicago Press. P. 38</ref>

ב-12 באוגוסט 1881, חודש לפני הפתיחה המתוכננת של התיאטרון הלאומי, שריפה הרסה כליל את הבניין. הינאיס עיצב את המסך החדש, והשתמש באלגוריה היסטורית כדי ליצור רושם לאומני, וגם כדי לספר את סיפורו של התיאטרון הלאומי. סלביה, ההתגלמות הלאומית, מוצגת כשהיא מקבלת מתנות מהאומה- פועלים בונים מחדש את התיאטרון, בעוד אמנים מקשטים אותו, דגלים וסמלים לאומיים מוצגים מסביב.<ref>Alofsin, Anthony (2006). When Buildings Speak: Architecture as Language in the Habsburg Empire and Its Aftermath, 1867-1933. University of Chicago Press.P. 40-42</ref>

הינאיס יצר את הסקיצות הראשונות למסך בזמן שגר במונמארטר. הדמות המכונפת מעוצבת על פי סוזן ואלאדון.<ref>Sayer, Derek (2014). "Modernism, Seen from Prague, March 1937". Artl@s Bulletin. 3 (1).</ref> עבודתו של הינאיס עבור התיאטרון הלאומי היא מה שפרסמה אותו. הוא היה חלק מ"דור התיאטרון הלאומי" יחד עם מיקולש אלס, ואצלב ברוז'יק, יוליוס מאז'ק ופרנטישק ז'נישק, בין היתר.<ref name=":1">Derek Sayer (2013). Prague, Capital of the Twentieth Century: A Surrealist History. Princeton University Press. p. 75</ref> סגנונה של היצירה הושווה לזה של מורו פוירבאך.<ref>"Zur Wiener Dekorationsmalerei". Kunstgewerbeblatt. 12: 183. 1896.</ref>

הינאיס יצר את הכרזה הראשונה לתערוכת המאה בשנת 1891, תוך שימוש בסמלים צ'כיים מובהקים בעיצוב.<ref>Hugh LeCaine Agnew (2007). "The Flyspecks on Palivec's Portrait: Franz Joseph, the Symbols of Monarchy, and Czech Popular Loyalty". In Laurence Cole; Daniel L Unowsky (eds.). The Limits of Loyalty: Imperial Symbolism, Popular Allegiances, and State Patriotism in the Late Habsburg Monarchy. p. 99.</ref> הכרזה זיכתה אותו בהכרה.<ref>"Mucha als Illustrator". Mitteilungen der Gesellschaft für Vervielfältigende Kunst. 8: 33. 1897.</ref> טומאש מסריק, נשיא צ'כוסלובקיה, ישב לפניו לדיוקן תשעים וארבע פעמים.<ref>Andrea Orzoff (2009). Battle for the Castle: The Myth of Czechoslovakia in Europe, 1914-1948. Oxford University Press</ref> בשנת 1894 זכתה עבודתו במדליה, ביריד העולמי של אנטוורפן.<ref>"Sammlungen und Ausstellungen". Kunstchronik: Wochenschrift für Kunst und Kunstgewerbe. 32: 524. 1894.</ref>

הוא הפך לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות, פראג ב-1894. בזמן שחי בפראג היה חבר מייסד של הזסציון הווינאי.<ref>"Ordentliche Mitglieder" [Ordinary Members]. Ver Sacrum. 1: 28. 1898.</ref> אמיל אורליק ומקסימיליאן פירנר היו גם בין הפורשים בקבוצה הזאת.<ref>Alois Woldman (2006). "Życie". In Stefan Simonek (ed.). Die Wiener Moderne in slawischen Periodika der Jahrhundertwende. p. 138.</ref> בשנת 1900, יחד עם שניים מתלמידיו, צייר הינאיס את תקרת הפנתיאון במוזיאון המלכותי של פראג. ב-1923 הוא מונה לקצין לגיון הכבוד וב-1924 הוענק לו תואר פרופסור לשם כבוד באקדמיה של פראג.

=== יצירה ===
בתקופתו האיטלקית צייר בעיקר דימויים דתיים ומיתולוגיים, בין היתר עבור ההוספיס הצ'כי ברומא. מפריז הוא הביא את אמני האר נובו הצ'כיים למגע עם השפעות זרות, הוא עצמו יצר בהשפעת הסימבוליזם.<ref name=":0" /> הינאיס היה חלק מקבוצת אמנים צ'כים נוספים שחיו בפריז, באותה העת, וכללו בין היתר את אלפונס מוכה, פרנטישק קופקה ולודק מרולד.<ref name=":1" />

הינאיס התעניין במיוחד בעירום הנשי.<ref name=":0" /> הוא תואר כ"משורר עדין המתאר את יופיו של הגוף הנשי."<ref>Czechoslovakia. University of California Press. 1949. p. 335.</ref> הוא גם צייר נושאים דתיים, ונושאים בעלי מגמה פוליטית לאומית.<ref>Michaela Marek (2004). Kunst und Identitätspolitik: Architektur und Bildkünste im Prozess der tschechischen Nationsbildung. p. 276</ref>

== גלריה ==
<gallery mode="packed" heights="220">
 File:Hynais Lezici akt.jpg
File:Vojtěch Hynais - Paridův soud (kopie).jpg
File:Vojtěch Hynais Zima.jpg
File:Vojtěch Hynais Divka.jpg
File:Narodopisna vystava plakat.jpg
File:Hynais - nějaká dívka.jpg

</gallery>

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ציירים צ'כים
קטגוריה:ילידי 1854
קטגוריה:נפטרים ב-1925