מכירת פוליסת ביטוח חיים לצד שלישי

מכירת פוליסת ביטוח חיים לצד שלישי הוא מכירה של פוליסת ביטוח חיים קיימת למשקיע צד שלישי, כלומר משקיע שאינו המבוטח או הנהנה המקורי בפוליסה. המשקיע לוקח על עצמו את המשך תשלום הפרמיות ומקבל את גמלת המוות כאשר המבוטח נפטר.

==רקע==
פוליסת ביטוח חיים למקרה מוות מבטיחה תשלום מחברת הביטוח לנהנה הרשום בפוליסה כאשר נפטר האדם המבוטח בפוליסה. דוגמה: גבר שלו אישה וילדים התלויים בו לפרנסתם רוכש פוליסת ביטוח חיים המבטיחה שבמקרה מותו יקבלו שאריו אלה סכום כסף שיאפשר להם להמשיך להתפרנס.

==ההגיון העסקי==
הוועדה לניירות ערך ולבורסות של ממשלת ארצות הברית מונה באתר שלה את הסיבות הבאות למכירת פוליסות ביטוח חיים:
* שינוי בנסיבות משפחתיות, כמו פטירת בן זוג או התבגרות של ילדים, שבגללה למבוטח אין יותר צורך בפוליסה.
* שינוי נסיבות עסקיות, למשל כאשר עסק שהוציא פוליסה על אחד מעובדיו הבכירים נמכר או נסגר, או שהעובד סיים את עבודתו בעסק.
* קשיים בתשלום פרמיות הביטוח. במקרים רבים פרמיות הביטוח עולות עם הגיל באופן המקשה על תשלומן בגיל מבוגר
*צורך במזומנים, למימון עלויות רפואיות או אחרות.

רבים מהאנשים שמחליטים לוותר על הפוליסה שלהם, פשוט מפסיקים לשלם את הפרמיות ואינם מקבלים כל תשלום על הפוליסה. אפשרות נוספת הננקטת על ידי חלק מהמבוטחים היא מכירת הפוליסה חזרה לחברת הביטוח, שמשלמת פחות מצדדים שלישיים.

==מחיר המכירה==
מחיר המכירה קשור בקשר הדוק לתוחלת החיים של המוכר. רגולציה מומלצת בתחום קובעת שמחיר המכירה של פוליסה של אדם בעל תוחלת חיים של עד שישה חודשים לא ירד מ-80% מהערך הנקוב של הפוליסה למקרה מוות, ושעבור תוחלת חיים של עד 25 חודשים המחיר לא ירד מ-60% מהערך הנקוב.

על פי הערכה של אחד העוסקים בתחום בישראל, בממוצע מקבל בעל הפוליסה כ-20% מערכה הנקוב. על פי כתבה בוול סטריט ז'ורנל המכירה של הפוליסה מניבה בממוצע פי שלושה עד חמישה מהתשלום שהיה מתקבל מחברת הביטוח עבור ויתור על הפוליסה.

== היסטוריה ==
בשנת 1911 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין Grigsby v. Russell, 222 US 149 (1911) שנכתב על ידי השופט אוליבר ונדל הולמס הבן, שפוליסת ביטוח חיים היא בעלת כל המאפיינים הרגילים של רכוש, ולכן היא רכוש פרטי הניתן למכירה לפי רצונו של הבעלים.

למרות פסיקת בית המשפט העליון, מכירת פוליסות ביטוחי חיים נותרה נדירה ביותר בשל חוסר מודעות של מבוטחים וחוסר עניין מצד משקיעים פוטנציאליים. בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר ארצות הברית התמודדה עם מגפת האיידס, חולי איידס התמודדו עם תוחלת חיים קצרה והוצאות גבוהות בלתי צפויות הקשורות לטיפול רפואי, וחיפשו דרכים להשיג כספים. מכירת פוליסת ביטוח חיים שכבר לא הייתה להם צורך בה כדרך לשלם את ההוצאות הללו הייתה הגיונית והשוק פרח. בשנות ה-90, כאשר תרופות לאיידס האריכו את חיי החולים, התרחב שוק רכישת ביטוחי חיים לקשישים. שוק נישתי נמשך עד היום ברכישת פוליסות מחולים סופניים בכל הגילאים.

בשנת 2000, הועידה הלאומית של מחוקקי הביטוח (NCOIL) אימצה את חוק המודל למכירת פוליסות לצד שלישי. בשנת 2001 הפך "Life Settlements" למונח הנפוץ לתיאור רכישת פוליסות ביטוח חיים מאזרחים ותיקים. בשנת 2010, NCOIL אימצה חוק שהסדיר גילוי נאות לרוכשים של ביטוחי חיים.

==רגולציה==
בשנת 2005, שוק רכישת ביטוחי חיים היה מוסדר ב-25 ממדינות ארצות הברית. בשנת 2018 התחום היה מוסדר ב-40 מדינות.

== גודל השוק ==
שוק רכישת ביטוחי חיים הוא שוק קטן ונישתי. מתוך כ-260 מיליון פוליסות הנמצאות בתוקף בארצות הברית<ref></ref>, מוערך שכ-10 מיליון פוליסות מתוכן מסתיימות מדי שנה ללא כל פיצוי לבעל הפוליסה<ref>https://faculty.wharton.upenn.edu/wp-content/uploads/2016/11/Insurance41.pdf Extrapolated from 4.2% annual lapse rate</ref>. בשנת 2017 נרכשו 2,027 פוליסות בשווי פדיון במוות של 2.8 מיליארד דולר. בשנים 2018–2022 המספרים נעו בין 2,587-3,241 פוליסות בשווי פדיון במוות של בין 3.8 ל-4.6 מיליארד דולר.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:השקעה
קטגוריה:ביטוח