מיוליקה

צלחת מיוליקה (המאה ה-16)מיוליקה (באיטלקית: Maiolica) הוא שם כללי לכלי קרמיקה המתאפיינים בשכבת גלזורה לבנה, אטומה, על בסיס בדיל, ועליה ציורים בצבעים שונים. כלים אלה רווחו באיטליה בתקופת הרנסאנס. מקור השם, ככל הנראה, בשמו של האי מיורקה. באי זה היה הנמל ממנו יצאו לאיטליה, במאה ה-13, כלים בסגנון אשר זכו לפופולריות רבה.<ref name=":1"></ref> הקרמיקה המורית אומצה על ידי האמנים האיטלקים, אשר הכניסו בסגנון שלה שינויים והפכוה למוצר יצוא מבוקש בכל רחבי אירופה. השם הנוסף, majolica, מקורו באנגליה. שם, במאה ה-17, נוספה לא-ב האנגלי האות J, והשם הפך מ-maiolica ל-majolica.

== היסטוריה והתפתחות ==
האדם הקדמון עסק בקדרות כאחת מהאומנויות הראשונות. חומר הגלם, החימר, היה מצוי בשפע בסביבה הקרובה והוא ייצר כלים לשימוש יום - יומי, וגם פריטי פולחן, ששרידיהם נמצאו בחפירות ארכאולוגיות במקומות שונים בעולם. הפריט העתיק ביותר עשוי חימר נקרא ונוס מדולני וייסטוניצה והתגלה ביישוב פרהיסטורי קטן, ליד ברנו, בצ'כיה.זו צלמית אשה שתוארכה ל-28000 שנה לפני הספירה. בראשית העבודה עם חימר, הכלים יובשו בשמש והיו מתפרקים במגע עם מים. בשלב מתקדם יותר בהיסטוריה האנושית, הפריטים עברו שרפה, אשר גרמה לשינוי כימי בלתי הפיך, בו החימר הפך לחרס. בעקבות שינוי זה, הכלים כבר לא התפרקו במגע עם מים, אך לא ניתן היה לאחסן בהם נוזלים, בגלל נקבוביותם. הפתרון הומצא במאה ה-6, על ידי עמי ערב, שם גילו שתחמוצות של מתכות מסוימות, מומסות במים, נספגות היטב בחרס בשלב ה, ואחרי שרפה נוספת הכלי הפך לאטום לנוזלים. במאה ה-8, האשורים פיתחו טכניקה לייצור פריטים בציפוי לבן ומעליהם עיטור צבעוני. משם הידע עבר לפרס ומצרים והיה בשימוש נרחב במאה ה-9 באגן הים התיכון. כלי קרמיקה צופו בגלזורה לבנה, על בסיס בדיל ועופרת, ונוצרו פני שטח קשים וחלקים, דומים ל המבוקשת. כאשר המורים נעו מערבה, תוך כיבוש צפון אפריקה, ספרד וסיציליה, הביאו איתם את הטכניקה של ציור על גלזורה לבנה<ref name=":2"></ref>. פריטים כאלה יוצאו לאיטליה, שם קיבלו את השם מיוליקה, לפי נמל המוצא.<ref name=":0"></ref>

== גלגול ראשון ==

במאה ה-13 קמו באיטליה מרכזים של יצור מיוליקה בפירנצה, פיזה ואורבייטו.<ref name=":3"></ref>. בערים אלו היו נמלים, בהם פורקו מטעני הקרמיקה המורית שהובאו מספרד והשפיעו על אמני המקום. תהליך יצור המיוליקה כלל מספר שלבים, בדומה לטכניקה שהובאה על ידי המורים: יצירת גוף החימר, שרפה לקבלת שלב הביסקוויט, טבילה באמבט של תמיסת עופרת ובדיל, צביעה במכחול בתחמוצות של מתכות, שרפה חוזרת. האזכור הראשון של שימוש בטכניקה זו באיטליה הוא משנת 1330.<ref></ref>

באורבייטו יוצרו פריטי קרמיקה בצבעי חום וירוק, אשר היו מוערכים ביותר ונסחרו בכל מזרח הים התיכון<ref name=":0" />. במאות ה-14 וה-15, פרטי מיוליקה איטלקיים עוטרו בדוגמאות גאומטריות, כמסורת הפריטים המורים, שהיוו השראה, ואלה היו בעיקר מוצרים לשימוש יום-יומי. לקראת סוף המאה ה-15 האמנים התחילו לצייר דמויות על צלחות וקערות, כהקדשת אוהבים. צלחות גדולות מאד, מצוירות, יוצרו לציון הישג אישי, או לכבוד אישיות חשובה. יצור מיוליקה דרש שימוש בבדיל, אשר היה יקר מאוד בתקופת הרנסאנס, ולכן רק משפחות עשירות יכלו לרכוש פריטי קרמיקה אלה. משפחת מדיצ'י, העשירה מאד, הקימה בית יוצר משלה בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו.<ref name=":3" /> במאה ה-16 התפתחה מיוליקה אשר צרפה בין אמנותי לשימושי, במערכות כלי שולחן,עם סמלי האצולה של השפחה, וכללו צלחות אישיות. עד אז, אפילו במשפחות עשירות, האוכל הוגש לשולחן בקערות עץ גדולות, משותפות לכל הסועדים.<ref name=":0" /> המרכזים שהתמחו ביצור כלים אלה היו ב, ו

בקאסטלי יצרו קרמיקת מיוליקה מוערכת כבר בראשית המאה ה-15. בסוף המאה ה-15, לוקה דלה רוביה העלה את יצור המיוליקה לדרגת אמנות שווה לדרגת הציור והפיסול.

כאשר הביקוש עלה, אומצה שיטת ציור בעזרת ניקוב שבלונות ופיזור אבק פחם, וכך הציור עבר לכלי המתהווה תוך קיצור זמן העבודה. שיטה זו, הנקראת spolvere (איבוק, ניעור), איפשרה גם לקדרים פחות מוכשרים להוציא יצירות נאות מתחת ידם, תוך שימוש בשבלונה שנוצרה על ידי ציירים מפורסמים.<ref></ref> במאה ה-15, אמני מיוליקה איטלקים עברו לעבוד בהולנד, ופיתחו שם את הקרמיקה הכחולה של דלפט, גם היא בעלת גלזורה לבנה של בדיל. במאה ה-16, אמן מיוליקה איטלקי מהעיר פיזה, פרסיסקו פיזנו, הקים בית יוצר בסביליה, והוביל את יצור אריחי האזולחוס בטכניקה של מיוליקה. כלי מיוליקה מאיטליה הגיעו לרחבי אירופה, ועבורם נוצר השם "", על שם העיר פאיינזה. בהתאם לביקוש, גם בתי יוצר באזורים אחרים באירופה החלו לייצר פריטי פאיינס, מחימר בהיר מאד, אשר חסך את השימוש בגלזורת הבדיל.<ref name=":2" />

במאה ה-17, קרמיקת מיוליקה הגיעה לאנגליה ועברה פיתוחים נוספים.

== גלגול שני ==
ב-1851, , מגדולי יצרני הקרמיקה של אנגליה, הציג מוצרי מיוליקה בטכניקה המקורית בתערוכה הגדולה בלונדון, וזכה לקבלת פנים נלהבת. בעקבות הצלחה זו, מינטון ואמניו חידשו דוגמאות מתקופת הרנסאנס. אולם, למען היצור ההמוני והוזלת המוצרים, טכניקת היצור של רוב הפריטים השתנתה. היא כללה צביעה בצבעים על בסיס סיליקטים של עופרת על פריטי חימר בטרם שרפה, ושרפה אחת בלבד. בעקבות הביקוש, הרבה יצרני חרסינה באנגליה ובארצות הברית עברו לייצר גם מיוליקה בטכנולוגיה החדשה. באנגליה, תור הזהב של המיוליקה הסתיים ב-1901, בשל מחלת העופרת של העובדים<ref name=":1" />. רעילות העופרת היא הסיבה שהיום יש איסור על עבודה בחומרים המקוריים, ומשתמשים בתחליפים מודרניים.<ref name=":2" />

== לקריאה נוספת ==
Catherine Hess, [https://www.getty.edu/publications/resources/virtuallibrary/0892365005.pdf Maiolica in the Making - The Gentili/Barnabei Archive], The Getty Research Institute for the History of Art and Humanities, 1999

==קישורים חיצוניים ==

* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:קדרות
קטגוריה:אמנות