קנט סטיוארט קול

קנת סטיוארט קול (באנגלית: Kenneth Stewart Cole; 10 ביולי 1900 – 18 באפריל 1984) היה ביופיזיקאי אמריקאי שתואר על ידי חבריו כ"חלוץ ביישום מדע הפיזיקה לביולוגיה".<ref>Goldman, D.E. 1985. Kenneth S. Cole 1900-1984. Biophysical Journal 47:859-860</ref> לקול הוענק המדליה הלאומית למדע בשנת 1967.<ref name="NYT1"></ref><ref>Schwan HP. 2001. The concept of bioimpedance from the start: evolution and personal historical reminiscences. Proc. IX Bioimpedance Conf., Oslo, Norway
</ref>

== ביוגרפיה ==
הוא נולד ב-10 ביולי 1900 באיתקה, ניו יורק, לצ'ארלס נלסון קול, מורה ללטינית באוניברסיטת קורנל ומייבל סטיוארט. לקנת היה אח צעיר יותר, רוברט ה. קול, איתו היה ביחסים קרובים מאד לאורך כל חייו למרות הפרש גיל גדול. הם היו אפילו שותפים לארבעה מאמרים שפורסמו בין השנים 1936 ל-1942<ref name="bio"></ref>

בשנת 1902 עברה המשפחה לאוברלין, אוהיו, כאשר אביו קיבל תפקיד במכללת אוברלין. בשלב מאוחר יותר התמנה אביו לדיקן במכללה. קול סיים את לימודי התואר הראשון במכללת אוברלין ב-1922, והמשיך ללימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת קורנל בהנחיית פלויד ק. ריכטמייר. הוא קיבל את התואר דוקטור בפיזיקה ב-1926. במהלך לימודיו בילה מספר תקופות של חופשת הקיץ בעבודה במעבדת ג'נרל אלקטריק ב-Schenectady, ניו יורק.

בשנת 1932 התחתן קנת קול עם אליזבת אוונס רוברטס, עורכת דין. בשנים מאוחרות יותר עסקה עבודתה בעיקר בזכויות אזרח, ובשנת 1957 היא הצטרפה לצוות הנציבות של ארצות הברית לזכויות האזרח

קול הצטרף לסגל של אוניברסיטת קולומביה ב-1937 ונשאר שם עד 1946. הוא היה קשור מקצועית גם לבית החולים הפרסביטריאני ולקרן גוגנהיים ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון ולאחר מכן לאוניברסיטת שיקגו.

מ-1949 עד 1954 הוא היה המנהל הטכני של המכון לחקר הרפואה הימית בבת'סדה, מרילנד. בשנת 1954 הפך לראש המעבדה לביופיזיקה של המכון הלאומי לרפואה , למחלות נוירולוגיות ועיוורון.

לקול הייתה תרומה חשובה לגילוי המנגנון היוני מאחורי הדחף העצבי המשמש להולכת האותות בתאי העצב, תגלית שזיכתה מאוחר יותר בפרס נובל את אלן ל. הודג'קין ואנדרו פ. האקסלי ב-1963. קול נבחר כעמית של האגודה האמריקנית לפיזיקה ב-1931,<ref> (search on year 1931 and institution Columbia University)</ref> חבר באקדמיה הלאומית למדעים ב-1956,<ref name="NAS"></ref> ועמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ב-1964<ref name="AAAS"></ref> הוא זכה במדליה הלאומית למדע בשנת 1967, ובציטוט מההמלצות לפרס, נכתב: "כתוצאה מעבודתו אנו יודעים הרבה יותר על אופן פעולת מערכת העצבים." בשנת 1972 הוא מונה לחבר בחברה המלכותית של לונדון. האגודה הביופיזיקלית מעניקה עד היום את מדליית קנת ס. קול למדען מצטיין החוקר את קרום התא.

בשנת 1980 הוא הפך לפרופסור נלווה במחלקה למדעי המוח במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה בסן דייגו. היה לו בן, רוג'ר בריילי קול, ובת, שרה רוברטס קול.

הוא מת ב-18 באפריל 1984 בלה הויה, קליפורניה.

== מודל חשמלי של רקמה ==
קול הביא את השכלתו בפיזיקה לרקמה הביולוגית. הוא טען כי ניתן לראות ברקמה מעגל חשמלי בעל תכונות של התנגדות חשמלית וקיבול:
מודל של מעגל חשמלי עם מרכיבים של התנגדות וקיבול המייצג את הרקמה.
הפיזור והספיגה שלו מיוצגים על ידי הנוסחה האמפירית:

<math>\epsilon^* - \epsilon_\infty = \dfrac{\epsilon_0 - \epsilon_\infty}{1 + (i\omega\tau_0)^{1-\alpha}}</math>

במשוואה הזו <math>\epsilon^*</math> הוא הקבוע הדיאלקטרי המורכב, <math> {\epsilon_0 }</math> ו <math>\epsilon_\infty</math> הם הקבועים הדיאלקטריים "סטטיים" ו"תדר אינסופי", <math>\omega = 2\pi</math> פעמים מהתדירות, ו <math>\tau_0</math> הוא זמן הרפיה כללי. הפרמטר <math>\alpha</math> יכול להניח ערכים בין 0 ל-1, הערך הקודם נותן את התוצאה של Debye עבור דיאלקטריות קוטביות. ביטוי זה מחייב שהמיקום של הקבוע הדיאלקטרי במישור המורכב יהיה קשת מעגלית עם נקודות קצה על ציר הממשיים ומרכזה מתחת לציר.

ראוי להדגיש שמודל קול הוא מודל ניסיוני של הנתונים הנמדדים. הוא יושם בהצלחה על מגוון רחב של רקמות במהלך 60 השנים האחרונות, אך הוא אינו נותן מידע על הגורמים הבסיסיים בבסיס התופעות הנמדדות.

מספר מקורות בספרות משתמשים בצורה של משוואת Cole הכתובה במונחים של Impedence במקום ה-complex permittivity.<ref></ref> העכבה <math>Z</math> ניתן ע"י:

<math>
Z = R_\infty + \frac{R_0-R_\infty}{1+(\tfrac{jf}{f_c})^{1-\alpha}}
</math>

איפה <math>R_0</math> ו <math>R_\infty</math> הן ההתנגדויות בתדר אפס (כלומר DC) ובאינסוף, בהתאמה. <math>f_c</math> מכונה לעיתים קרובות התדר האופייני. התדירות האופיינית אינה זהה כאשר הניתוח מתבצע במונחים של ה-complex permittivity. פירוש פשוט של המשוואה לעיל היא במונחים של מעגל שבו התנגדות <math>S</math> נמצא בטור עם קבל <math>C</math> והשילוב הזה ממוקם במקביל להתנגדות <math>R</math>. במקרה הזה <math>R_0 = R</math> ו <math>R_\infty\ = \tfrac{RS}{R+S}</math>. אפשר להראות ש <math>f_c</math> ניתן על ידי <math>f_c=\tfrac{1}{2\pi C(R+S)}</math>.

== מדידות חשמליות ברקמות ==
בסדרה של מאמרים בשנות ה-30 - 1940, הוא תיאר ניסויים על התכונות החשמליות של רקמות חיות, כמו ניטלה ,<ref></ref> ביצי צפרדעים,<ref></ref> ובאופן המפורסם ביותר, האקסון הענק של דיונונים<ref name=":0"></ref>.<ref></ref> קול היה זה שהציג לאלן הודג'קין בעת שזה ביקר במעבדתו בוודס הול ב-1938, את האקסון הענק עליו נעשתה העבודה המפורסמת.

איור 4 של משמש לעיתים כייצוגים אמנותיים של ביופיזיקה. הוא גם הופיע, מסובב 90 מעלות, בדירות שוודיות כאמנות מודרנית.<ref></ref>

== קיבוע מתח ==
תרשים סכמטי של מעגל קיבוע מתח.
קיבוע מתח הוא שיטה ניסיונית המשמשת אלקטרופיזיולוגים למדוד זרמים יוניים דרך הקרום של תאים אקסיטביליים כמו תאי עצב, בעוד המתח על פני קרום התא נשמר קבוע באמצעות מעגל משוב אלקטרוני. הרעיון לשיטה מיוחס לקנט קול וגורג' מרמונט, שפיתחו את השיטה באביב 1947. הם הכניסו אלקטרודה לאקסון הענק של הדיונון והזרימו דרכה זרם. קול עצמו הבין כי ניתן להשתמש בשתי אלקטרודות ומעגל משוב כדי לשמור את המתח בין שני צידי קרום התא קבוע ברמה הנקבעת על ידי הנסיין, ובכך לבודד ולמדוד את הזרם העובר דרך הרקמה. קול שהבין את פריצת הדרך שבידיו, עבד באינטנסיביות לרשום זרמים יוניים. אלן הודג'קין בביקורו אצל קול נחשף לשיטה, ויישם אותה במהירות עם עמיתיו האקסלי וכץ, והוכיחו את המנגנון היוני מאחורי הדחף העצבי בדסרה של 5 מאמרים בשנת 1952, תגלית עליה קיבלו את פרס נובל.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:זוכי המדליה הלאומית למדעים
קטגוריה:חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
קטגוריה:עובדי פרויקט מנהטן
קטגוריה:חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:בוגרי אברלין קולג'
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת קורנל
קטגוריה:ביופיזיקאים אמריקאים
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:מדעי המוח
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1900
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1984