Sunday Bloody Sunday (שיר של U2)

"Sunday Bloody Sunday" (בעברית: "יום ראשון העקוב מדם") הוא שיר של להקת הרוק האירית U2. זהו השיר הפותח של האלבום שלהם War מ-1983 והוא יצא כסינגל השלישי מהאלבום ב-21 במרץ 1983 בהולנד ובגרמניה המערבית. זהו אחד מהשירים הכי פוליטיים של U2 והמילים שלו מתארות את האימה שחש צופה בסכסוך בצפון אירלנד. השיר בעיקר מתרכז בתקרית יום ראשון העקוב מדם שהתרחשה ב-1973 בדרי ובה חיילים בריטים ירו והרגו מפגינים לא חמושים למען זכויות אזרח. יחד עם השיר "New Year's Day", השיר הזה עזר ל-U2 להגיע לקהל רחב יותר של מאזינים. הוא התקבל היטב באופן כללי על ידי המבקרים.

== כתיבה והקלטה ==
"Sunday Bloody Sunday" התחיל מריף גיטרה ומילים שכתב הגיטריסט דה אדג' ב-1982. בזמן שהסולן בונו ואשתו אלי יוסון היו בירח דבש בג'מייקה, דה אדג' עבד באירלנד על מוזיקה לאלבום הבא של הלהקה. לאחר ויכוח עם חברה שלו ותקופה שבה הרגיש ספק ביכולות כתיבת השירה שלו, דה אדג' "הרגיש מדוכא... ותיעל את הפחד ואת התסכול ואת התיעוב העצמי שלו לקטע מוזיקה".<ref name=":0">מקורמיק (2006), עמ' 135-139</ref> לאחר שבונו שכתב את המילים, הלהקה הקליטה את השיר באולפני וינדמיל ליין בדבלין. כנר מקומי בשם סטיב ויקהאם פנה לדה אדג' בוקר אחד בתחנת אוטובוס ושאל אם U2 צריכה כנר באלבום הבא שלה. ויקהאם הקליט את הכינור האלקטרוני שלו שנכנס לשיר.<ref name=":0" />

המילים לשיר הושפעו ממפגש עם תומכי הצבא האירי הרפובליקני בניו יורק.<ref name=":1"></ref> כגימיק שיווקי, המנהל של U2, פול מקגינס, ארגן שהלהקה תופיעה בתהלוכת יום פטריק הקדוש בניו יורק ב-1982. עם זאת, הוא מאוחר יותר גילה שיש אפשרות שבובי סנדס, אשר מת מרעב משביתת רעב ופעל בצבא האירי הרפובליקני הזמני בשנה הקודמת, יהיה מרשל של כבוד בתהלוכה. מכיוון שהם הרגישו שהטקטיקות של הצבא האירי הרפובליקני האריכו את הלחימה בצפון אירלנד, מקגינס וחברי הלהקה החליטו לא להשתתף בתהלוכה. מקגינס נפגש עם אחד ממארגני התהלוכה בבר בניו יורק כדי לארגן את הביטול, ונכנס לדיון נוקב איתו על הצבא האירי הרפובליקני. מקגינס אמר שהמארגן "ביקש ממני כל הזמן לשמור על קול נמוך מכיוון שהמקום היה מלא בשוטרי ניו יורק – שוטרים אירים – והוא חשב שאני אגרום לנו להיהרג".<ref name=":1" />

== קומפוזיציה ==

הלהקה אמרה שהמילים מתייחסות גם ליום ראשון העקוב מדם ב-1972 וגם ליום ראשון העקוב מדם ב-1920, אבל הן לא באופן ספציפי על האירועים האלה. השיר לוקח את נקודת המבט של מישהו שנחרד ממעגל האלימות.

גרסאות מוקדמות של השיר נפתחו במשפט "Don't talk to me about the rights of the IRA, UDA".<ref name=":0" /> הבסיסט של U2, אדם קלייטון, זוכר ששיקול דעת הוביל את ההסרה של השורה הטעונה פוליטית הזו והשיר הפך ל"נקודת מבט מאוד הומנית ולא קנאית... שזו העמדה האחראית היחידה".<ref name=":2">סטוקס (1996), עמ' 37-39</ref> השורה הפותחת, "I can't believe the news today" מראה את התגובה הרווחת, בייחוד בקרב אנשים צעירים, לאלימות בצפון אירלנד במהלך שנות ה-70 וה-80.<ref name=":2" /> בבתים עוקבים, המילים עושות פרפרזה לטקסטים דתיים מהבשורה על-פי מתי ("mother's children brothers, sisters torn apart"), חזון יוחנן ("wipe your tears away") והאיגרת הראשונה אל הקורינתים ("we eat and drink while tomorrow they die"). השיר מסתיים עם קריאה לאירים להפסיק להילחם זה בזה ו-"claim the victory Jesus won...on [a] Sunday bloody Sunday".

== וידאו קליפ ==
למרות שווידאו קליפ שיווקי לא הופק להוצאה המקורית, הלהקה השתמשה בצילומים מהופעה ב-5 ביוני 1983 שצולמה עבור סרט ההופעה "U2 Live at Red Rocks: Under a Blood Red Sky" שהתקיימה באמפיתיאטרון רד רוקס בקולורדו כדי לקדם את השיר. הווידאו קליפ בוים על ידי גאווין טיילור ורואים בו את בונו משתמש בדגל לבן במהלך הופעות של השיר. ב-2004, רולינג סטון ציטט את ההופעה כאחת מ-50 רגעים ששינו את ההיסטוריה של הרוק אנד רול.<ref></ref>

== קבלה ==
U2 היו מודעים לכך כשהם הקליטו את "Sunday Bloody Sunday" שהמילים של השיר יוכלו להתפרש לא נכון על ידי קנאים, ואולי להעמיד אותם בסכנה. חלק מהמילים המקוריות של דה אדג' דיברו באופן מפורש נגד מורדים אלימים, אבל הלהקה הורידה את המילים האלה כדי להגן על עצמה.<ref name=":0" /> אפילו ללא המילים האלה, היו מאזינים שהחשיבו את השיר כשיר מחאה אירי שמהלל את האירועים בימי ראשון העקובים מדם.<ref>פלנגן (1996), עמ' 385</ref>

מבחינה מסחרית, הסינגל הצליח במיוחד בהולנד, היכן שהוא הגיע למקום השלישי במצעדים. בארצות הברית, השיר הושמע הרבה בתוכניות רדיו של מוזיקת רוק ויחד עם הסינגל "New Year's Day" עזר לחשוף את U2 לקהל רוק אמריקאי מיינסטרימי. הביקורות על השיר היו חיוביות.

== הופעות חיות ==
"Sunday Bloody Sunday" בוצע יותר מ-600 פעמים על ידי U2. הוא בוצע לראשונה בדצמבר 1982 בגלאזגו, סקוטלנד בסיבוב הופעות מקדים לסיבוב ההופעות "War".

במהלך הופעות של השיר בונו היה אומר לקהל ש"זה לא שיר מחאה, זה 'Sunday Bloody Sunday'" כדי להדגיש שהשיר הוא לא שיר קנאי. בהופעות בונו היה מציב דגל לבן בקדמת הבמה. בונו היה שר "no more!". הלהקה ביצעה את השיר בלייב אייד ביולי 1985.

סרט ההופעה "Rattle and Hum" מ-1988 כולל ביצוע של השיר שהוקלט ב-8 בנובמבר 1987 בדנוור, קולורדו.<ref>צ'טרטון (2001)</ref> באותו היום בוצע פיגוע יום הזיכרון בצפון אירלנד ובונו גינה את הפיגוע בזמן השיר.

אחרי סיבוב ההופעות "The Joshua Tree", בונו אמר שהלהקה אולי לא תבצע את השיר יותר שוב מכיוון שהשיר "הפך לאמיתי" בהופעה בדנוור ואי אפשר יהיה להשתוות לזה. "Sunday Bloody Sunday" לא בוצע במהלך 47 ההופעות הבאות במסע ההופעות "Lovetown" ב-1989. השיר הופיע שוב לתקופה קצרה בסיבוב ההופעות "Zoo TV". בסיבוב ההופעות "PopMart" הלהקה נתנה הופעה בסרייבו שהייתה שרויה במלחמה שכללה גרסת סולו של השיר על ידי דה אדג'. "Sunday Bloody Sunday" בוצע ככה עד לסוף סיבוב ההופעות במרץ 1998. בהופעות בניו יורק אחרי פיגועי 11 בספטמבר, בונו החזיק את דגל ארצות הברית.<ref></ref>

== מורשת ==
ב-2004, רולינג סטון דירג את השיר במקום ה-268 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. בגרסה חדשה של הרשימה מ-2010 השיר דורג במקום ה-272. ב-2006, המגזין Q דירג את "Sunday Bloody Sunday" במקום ה-18 ברשימת השירים הטובים ביותר של שנות ה-80. הצוות של היכל התהילה של הרוק אנד רול בחר ב-"Sunday Bloody Sunday" כאחד מ-500 השירים שעיצבו את הרוק אנד רול. הניו סטייטסמן שם אותו ברשימת 20 השירים הפוליטיים הטובים ביותר ומגזין טיים שם אותו ברשימת עשרת שירי המחאה הטובים ביותר.

== רשימת השמעה ==

== משתתפים ==
* בונו – שירה
* דה אדג' – גיטרה, קולות רקע
* אדם קלייטון – גיטרה בס
* לארי מולן ג'וניור – תופים
* סטיב ויקהאם – כינור אלקטרוני

== מיקומי שיא ==

== לקריאה נוספת ==
* 
* 
* 
* 

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:שירי 1983
קטגוריה:סינגלים מ-1983
קטגוריה:שירים באנגלית
קטגוריה:שירים המבוססים על אירועים אמיתיים
קטגוריה:שירים נגד מלחמה
קטגוריה:שירים על אירלנד
קטגוריה:שירים על יום ראשון
קטגוריה:סינגלים בהוצאת איילנד רקורדס