OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
בית הסוהר רמון

בית הסוהר רמון הוא בית סוהר הממוקם כ-15 קילומטרים צפונית ליישוב מצפה רמון, ובצמוד לבית הסוהר נפחא.

בית הסוהר הכיל תחילה מספר אגפים בשנת 2006, והיה כפוף לבית הסוהר נפחא הסמוך. בשנת 2007 הופרד מבית הסוהר נפחא עם השלמת בניית בית הסוהר במטרה לתת מענה לכליאת אסירים ביטחוניים, עקב מחסור במקומות הכליאה בעקבות האינתיפאדה השנייה.

בנייתו של בית הסוהר הסתיימה בשנת 2007, הוא מכיל תשעה אגפי כליאה לאסירים ועצירים ביטחוניים, ואגף אחד אשר מיועד ל-80 האסירים הפליליים המרצים את עונשי המאסר שנגזרו עליהם בבית הסוהר ומשמשים כאסירי עבודה. בבית הסוהר תקן כליאה ל-850 אסירים בסך הכול.

שירותי הטיפול הסוציאלי והחינוך ניתנים לאסירים הפליליים ומתמקדים בהתמודדות עם אי שימוש בסמים, בעיות אלימות במשפחה והליכי השיקום של האסירים לקראת תום ריצוי מאסרם.

כמו כן, ניתנים לאסירים הפליליים בבית הסוהר שירותי חינוך בלתי פורמליים, המתמקדים במתן כלים מתקנים וחוויה מתקנת לאסירים על ידי הפעלת חוגים, סדנאות, פעילויות הווי ותרבות וקבוצות טיפול.

בבית הסוהר כ-220 אנשי סגל, המשתייכים ברובם לתחומי הביטחון, וחלקם לתחומי המנהלה.

על תפקודו של בית הסוהר נמתחה לא אחת ביקורת באמצעי התקשורת, כאשר נתגלו פרשיות הברחה של דברים אסורים לתחומי בית הסוהר.

==ראו גם==
* בית הסוהר נפחא

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.gov.il/he/departments/PublicBodies/unit_ramon בית הסוהר רמון] - באתר שירות בתי הסוהר

== הערות שוליים ==

רמון
קטגוריה:הנגב
קטגוריה:הנגב: מבנים
חג נבי שועייב

נכבדי קהילת הדרוזים חוגגים את חג נבי שועייב בקבר הנביא שועייב ב[[חיטין.]]
מתחם הנביא שועייב
חג נַבִּי שוּעֵייבּ (בערבית: زيارة مقام النبي شعيب) הוא חג דרוזי אשר נמשך ארבעה ימים בין התאריכים 25 באפריל ל-28 באפריל במתחם נבי שועייב בכפר חיטין שמעל הכנרת. היום הראשון מיועד לקיום תפילות על ידי דתיים בלבד ושלושת הימים הנותרים מיועדים לכלל העדה.

הנביא שועייב מזוהה עם יתרו חותן משה, המוכר גם בכינויים נוספים (רעואל, פוטיאל, חבר). לפי המסורת, הוא נולד בחצי האי ערב, נדד ברחבי הסהר הפורה בהטפה לצדק ולאמונה מונותאיסטית, נקבר במקום פטירתו. לטענתם יתרו לא התגייר ונשמתו התגלגלה לנביא שועייב, בו הם רואים אבי הדת.

במדינת ישראל רשאים עובדים דרוזים להיעדר מעבודתם במהלך ימי החג מבלי ששכרם ייפגע.

==רקע==
לפי המסורת הדרוזית, הנביא שועייב הוא אבי הנביאים ושליח האל, לא היה ולא יהיה נביא גדול ממנו.

על עניין זיהויו עם יתרו יש שתי מסורות סותרות. מסורת אחת מסתמכת על ההשקפה הדתית, שאין הנביאים מתחתנים ועל אחת כמה וכמה הנביא שועייב, שלא נישא מעולם לאישה ולא הייתה לו בת. מסורת זו מנמקת את הקרבה בין שועייב למשה בנישואי האחרון עם בת קרוביו של הנביא שועייב. המסורת השנייה מאשרת את זיהויו של יתרו עם שועייב ורואה בו את חותנו של משה ואבי ציפורה.

==החג==
הדרוזים בדרך כלל חוגגים רק חג אחד ושמו עיד אל-אדחא. העדה הדרוזית בישראל בהנהגת שייח' אמין טריף, לעומת זאת, העניקה לתקופה מעמד מיוחד, הרואה אותו כזיארה, יום חג. בתי ספר הפועלים בישראל תחת מערכת החינוך הדרוזית סגורים לתקופת החג, ואילו חיילים דרוזיים בצה"ל מקבלים בתקופה זו ימי חופש. הקהילה כולה, ולא רק הדרוזים הדתיים בישראל, חוגגים זיארה זו.

אל חגיגות החג מגיעים מנהיגים דתיים רבים מכל הדתות בישראל וכן מנהיגים פוליטיים ולעיתים אף ראשי ממשלות באים לברך את הקהילה הדרוזית בישראל במהלך החגיגות שלהם על במקאם אל-נבי שועייב.

מנהיגים או שייח'ים דתיים מהר הכרמל, הגליל ורמת הגולן מנצלים את ההזדמנות הזו כדי לדון בנושאים דתיים.

==עלייה לרגל==
הצופים הדרוזים בקבר יתרו בחג
לפי המסורת הדרוזית, טביעת רגלו השמאלית של שועייב נראית באתר הקבר והדרוזים מציינים שם את החג במשך מאות שנים. העולים לרגל נוהגים ליצוק שמן לתוך טביעת הרגל ולמשוח את השמן על גופם כברכה להצלחה ולמזל טוב. במהלך החג נערכות חגיגות המוניות במתחם ומנהיגי העדה נאספים לדון בסוגיות דתיות.

במקור לדרוזים לא היה תאריך קבוע לעלייה לרגל. כאשר הכירה ממשלת ישראל בחגים הדרוזיים באופן רשמי, תאריכי החג נקבעו בימים שבין ה-25 באפריל ל-28 באפריל.

מאז 1967, דרוזים מרמת הגולן יכולים לבקר במתחם נבי שועייב בחופשיות והם גם מעורבים בחגיגות. דרוזים סוריים מחוץ לגולן לעומת זאת, מעולם לא היו מעורבים בחגיגות. הדרוזים בלבנון לעיתים רחוקות מבקרים במקדש. עם זאת, בשנת 1982, בתקופת השליטה הישראלית בדרום לבנון, קבוצת דרוזים מלבנון נענתה לבקשת השייח' אמין טריף לבוא ולבקר. בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994, לדרוזים ירדניים מותר לבוא לבקר במקדש לאורך כל השנה, והביקורים שלהם אינם מוגבלים לתקופת החג.

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:העדה הדרוזית
קטגוריה:העדה הדרוזית בישראל
קטגוריה:עלייה לרגל
קטגוריה:דת
קטגוריה:חגים ומועדים
קטגוריה:ישראל: דת
ג'יימס קולינס

ג'יימס מייקל קולינס (באנגלית: James Michael Collins; נולד ב-23 באוגוסט 1983 בניופורט) הוא כדורגלן עבר ולשי ששיחק בעמדת הבלם.

==קריירה==
קולינס החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של קארדיף סיטי בגיל 11. בשנת 2000 בעודו בן 17 זומן לסגל הבוגרים של המועדון. בנובמבר של שנת 2000 ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה במסגרת הגביע האנגלי נגד בריסטול רוברס בניצחון 1–5. בשנת 2005 זכה לתואר השחקן הולשי של העונה בפרמייר ליג. ביולי 2005 נמכר לווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 3.8 מיליון אירו. ב-20 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת גביע הליגה האנגלית בניצחון 2–4 על שפילד ונסדיי. ב-29 באוקטובר 2005 ערך את הופעת הליגה הראשונה שלו, בהפסד 0–2 לליברפול באנפילד. קולינס כבש את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד פורטסמות' בבוקסינג דיי של 2005. ב-1 בספטמבר 2009 חתם לארבע שנים במועדון האנגלי אסטון וילה, ביום האחרון של חלון ההעברות. בנובמבר 2009 כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1–2 על צ'לסי, שהיה גם שער הניצחון. ב-1 באוגוסט 2012 חתם בחזרה בווסטהאם יונייטד ל-4 שנים תמורת 1.7 מיליון אירו, וקיבל את החולצה מספר 19. ב-15 באוגוסט 2016 כבש שוב את שער הניצחון, בניצחון הגדול 1–2 על צ'לסי. ב-11 בינואר 2019 חתם באיפסוויץ' טאון עד לסוף העונה. יום לאחר מכן ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–0 על רותרהאם יונייטד.

==נבחרת ויילס==
בשנת 2001 זומן לנבחרת ויילס עד גיל 21 בה רשם 13 הופעות רשמיות ב-3 שנים. בשנת 2004 זומן קולינס לנבחרת ויילס. באוקטובר 2007 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 על נבחרת קפריסין במוקדמות יורו 2008. במוקדמות מונדיאל 2010 מונה קולינס לקפטן הנבחרת. קולינס נכלל בסגל הנבחרת לטורניר יורו 2016, אולם לא זכה לדקות משחק.

==תארים==
;קארדיף סיטי
* גביע וולשי: 2001/2002
* הפוטבול ליג הראשונה: 2002/2003

;ווסטהאם יונייטד
* סגנות הגביע האנגלי: 2006

;אסטון וילה
*סגנות גביע הליגה האנגלית: 2010

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:כדורגלנים ולשים
קטגוריה:בלמי כדורגל ולשים
קטגוריה:ניופורט, ויילס: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני קארדיף סיטי
קטגוריה:כדורגלני וסטהאם יונייטד
קטגוריה:כדורגלני אסטון וילה
קטגוריה:כדורגלני איפסוויץ' טאון
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ויילס
קטגוריה:כדורגלני יורו 2016
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1983
ג'ק לו (קופץ למים)

ג'ק דייוויד לו (באנגלית: Jack David Laugher; נולד ב-30 בינואר 1995) הוא קופץ למים בריטי, האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף אירופה (לונדון 2016) בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים, יחד עם שותפו לקפיצה למים כריס מירס.

==ביוגרפיה==
לו נולד בהארוגייט שבצפון יורקשייר, והחל להתאמן בקפיצה למים בגיל 7. בשנת 2010 זכה הן באליפות אירופה לנוער בקפיצה מ-3 מטרים ובקפיצה ממטר אחד, ובהמשך השנה זכה בשני התארים גם באליפות העולם שנערכה בטוסון. במשחקי חבר העמים שנערכו באותה שנה בדלהי התחרה יחד עם אוליבר דינגלי בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטרים, והשניים סיימו במקום השביעי והאחרון. בקפיצות היחידים סיים לו במקום ה-11. באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי בשנת 2011 העפיל לשלב הגמר בקפיצות מ-3 מטרים, וסיים במקום השמיני. באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן ב-2012 סיים במקום השישי. הוא השתתף גם באולימפיאדת לונדון (2012), אך לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות, וסיים במקום ה-27. בהמשך השנה הוכתר פעם נוספת כאלוף העולם לנוער בקפיצה מ-3 מטרים, באליפות העולם שנערכה באדלייד, וכן זכה במדליית זהב גם בקפיצות הסינכרוניות, בהן התחרה יחד עם טום דיילי.

באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 דורג לו ראשון בשלב המוקדמות, אך בחצי הגמר סיים רק במקום ה-16 ולא העפיל לגמר. באותה שנה החל להתחרות בקפיצות סינכרוניות יחד עם כריס מירס, שותפו הנוכחי. במשחקי חבר העמים שנערכו ב-2014 בגלאזגו זכו השניים במדליית הזהב. לו זכה גם במדליית זהב בקפיצה ממטר אחד, ובמדליית כסף בקפיצה משלושה מטרים. בהמשך השנה השתתף באליפות אירופה שנערכה בברלין, וסיים במקום החמישי הן בקפיצות היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, ובמקום השביעי בקפיצה ממטר אחד. 

באליפות העולם שנערכה בקאזאן ב-2015 זכה לו בשתי מדליות ארד, הן בקפיצה מ-3 מטר ליחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם מירס. באליפות אירופה שנערכה ב-2016 הוכתרו לו ומירס כאלופי אירופה בקפיצות סינכרוניות מ-3 מטרים, ולו זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים. גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו לו ומירס במדליית הזהב, והיו לבריטים הראשונים שרושמים הישג כזה בקפיצה למים. לו זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים, והיה לקופץ למים הבריטי הראשון בהיסטוריה שזוכה ביותר ממדליה אחת באותם משחקים.

==קישורים חיצוניים==
 
* 

* [https://www.britishswimming.org/athlete-swimming-profiles/diving-team-profiles/jack-laugher/ ג'ק לו] באתר British Swimming

==הערות שוליים==

קטגוריה:קופצים למים בריטים
קטגוריה:אלופים אולימפיים: קפיצה למים
קטגוריה:אלופים אולימפיים מבריטניה
קטגוריה:קופצים למים באולימפיאדת לונדון (2012)
קטגוריה:קופצים למים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1969
קטגוריה:קופצים למים בריטים באולימפיאדת טוקיו (2020)
קטגוריה:זוכי מדליית ארד אולימפית בריטים באולימפיאדת טוקיו (2020)
תמיר בלאט

תמיר בלאט (נולד ב-4 במאי 1997) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בקבוצת מכבי תל אביב. גובהו 1.78 מ' והוא משחק בעמדת הרכז.

==ביוגרפיה==
בלאט, בנו של מאמן הכדורסל דייוויד בלאט ושחקנית העבר כנרת בלאט, החל להתאמן בכדורסל במדינות בהן שימש אביו כמאמן, רוסיה, איטליה וטורקיה. עם שובו לישראל הצטרף למחלקת הנוער של מ.ס אבן יהודה. לאחר שנה, הצטרף אל הפועל לב השרון, וזכה במדי קבוצה זו בגביע המדינה לילדים (2011) ובגביע המדינה לנערים (2012).

בעונת , כשהיה בן 17, הצטרף לקבוצת הפועל תל אביב מליגת העל בכדורסל, ובמקביל שיחק גם בא.ס. רמת השרון בליגה הלאומית. בעונת המשיך לשחק במדי הפועל תל אביב, והעמיד ממוצעים של 4.9 נקודות ושני אסיסטים למשחק בליגת העל. בתקופה זו הוא זכה למעמד של ספורטאי מצטיין ושירת בצה"ל בחיל האוויר. בעונת רשם עונת פריצה, כשסיים את העונה הסדירה עם ממוצעים של 7.4 נקודות, 5.4 אסיסטים, 2.2 ריבאונדים ו-8.8 נקודות מדד למשחק. בסיום העונה זומן למחנה האימונים האירופי של אדידס בטרוויזו, איטליה.

ביולי 2017 חתם לשנתיים בהפועל חולון.

ביולי 2018 חתם לשנתיים בהפועל ירושלים. במהלך השנים התאפיין סגנון משחקו של בלאט במספר זריקות יוצא דופן לשלוש ובאחוזים גבוהים.

ב-7 באוגוסט 2020 חתם לשלוש שנים בקבוצה הגרמנית אלבה ברלין. כחלק מהחוזה, בעונה הראשונה () הושאל לקבוצה בה שיחק בשתי העונות האחרונות, הפועל ירושלים.

ב-17 ביולי 2023 חתם לשנתיים במכבי תל אביב, וב-2 באוגוסט 2024, לאחר שהפעיל סעיף יציאה מחוזהו, חתם לשנתיים נוספות תמורת 1.3 מיליון דולר.

===בנבחרות ישראל===
בלאט במדי נבחרת העתודה, 2017
בלאט שיחק במדי נבחרות הקדטים, הנוער והעתודה של ישראל. בשנת 2012 סיים במקום השישי עם נבחרת הקדטים באליפות אירופה דרג ב' שנערכה ברומניה. הוא דורג ראשון בטורניר באחוזי קליעה מ-3 (50%) ורביעי במספר החטיפות (3.1 בממוצע למשחק). באליפות הבאה, בשנת 2013, בו סיימה ישראל במקום התשיעי, היה מוסר האסיסטים המצטיין בטורניר (7.5 בממוצע למשחק) ודורג שני במספר החטיפות (3.6 בממוצע למשחק). גם באליפות אירופה דרג ב' לנוער (עד גיל 18) שנערכה בסופיה בשנת 2014, ובה סיימה ישראל במקום השישי, הוביל בלאט את טבלת מוסרי האסיסטים, עם 6.8 בממוצע למשחק. באליפות שנערכה ב-2015 באוסטריה, בה סיימה הנבחרת במקום השני והעפילה לדרג א', דורג שני ברשימת מוסרי האסיסטים (4.8 בממוצע למשחק).

באליפות אירופה לנבחרות עתודה (עד גיל 20) שנערכה בהלסינקי ב-2016, בה סיימה נבחרת ישראל במקום ה-12, היה בלאט אחד השחקנים הבולטים בנבחרת. הוא קלע 13.1 נקודות בממוצע למשחק (שני בנבחרת אחרי דניאל קופרברג), ושוב בלט בנתוני האסיסטים, עם 6.4 בממוצע למשחק, שהקנו לו את המקום השני בטורניר. שנה לאחר מכן, באליפות אירופה לנבחרות עתודה 2017 שנערכה בכרתים, יוון, זכה בלאט במדליית כסף עם נבחרת ישראל לאחר שהגיעו עד הגמר ובו הפסידו לנבחרת יוון. הוא הצטיין בטורניר וסיים עם ממוצע של 16 נקודות, 10.1 אסיסטים ו-4.6 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית הטורניר.

לאחר שקיבל מעודד קטש זימון לנבחרת הבוגרת, ב-24 בנובמבר 2017, בלאט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל נגד אסטוניה במוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019 וקלע 9 נקודות.

==קישורים חיצוניים==

*[http://basket.co.il/player.asp?PlayerId=10454 פרופיל], באתר מנהלת ליגת העל בכדורסל
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:כדורסלנים ישראלים
קטגוריה:כדורסלני הפועל תל אביב
קטגוריה:כדורסלני א.ס. רמת השרון
קטגוריה:כדורסלני הפועל חולון
קטגוריה:כדורסלני הפועל ירושלים
קטגוריה:כדורסלני נבחרת ישראל
קטגוריה:כדורסלני אלבה ברלין
קטגוריה:כדורסלני מכבי תל אביב
קטגוריה:כדורסלנים ישראלים בגרמניה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1997
ולאסניצה

וְלָאסֶנִיצָה (בבוסנית: Vlasenica, בסרבית קירילית: Власеница) היא עיירה ורשות מקומית במזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה.

==היסטוריה==
במהלך המאה ה-13 הוקם במקום כפר. ב-1463 נכבש האזור על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ולאסניצה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.

באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. בהמשך, נכלל אזור ולאסניצה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. שלטון האוסטאשה ביצע מעשי טבח באוכלוסיות ממוצא סרבי ויהודי. לאחר המלחמה נכללה ולאסניצה בשטחי יוגוסלביה.

ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה עזבו או גורשו רבים מתושבי ולאסניצה, בעיקר ממוצא בוסניאקי, זאת גם כחלק מהטיהור האתני שבוצע באזור.

==הקהילה היהודית==
קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום במהלך המאה ה-19. ב-1875 הוקם בית עלמין לקהילה. ב-1931 מנתה הקהילה 51 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בוולאסניצה 61 יהודים.

לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, והחלת שלטון האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ואיש לא ניצל. לאחר המלחמה ועד לשלהי המאה ה-20, הפך אזור בית העלמין למזבלה. ב-2000 נוקה שטח בית העלמין, אך הוא אינו מגודר ואינו מתוחזק. במקום קיימות כ-25 מצבות ועליהן כיתוב בעברית ולאדינו.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://books.google.co.il/books?id=tumlOiOZvSUC&pg=PA1404&lpg=PA1404&dq=virovitica%2Bjews&source=bl&ots=zlxlBR6Sl_&sig=nWZ3MhKzUzxB1ua--BS2YVMOjFQ&hl=iw&sa=X&ved=0ahUKEwjUwpbVnpTPAhWHAcAKHU6vCgIQ6AEIRDAF#v=snippet&q=Vlasenica&f=false The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: Seredina-Buda-Z], הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2001, עמוד 1409, אוחזר ב-24 בספטמבר 2016 

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוסניה והרצגובינה: ערים
ולאסניצה
ולאסניצה
משפט פאראדין

משפט פאראדין (באנגלית: The Paradine Case) הוא סרט אפל משנת 1947 בבימויו של אלפרד היצ'קוק ובהפקתו של דייוויד או. סלזניק.

התסריט נכתב על ידי דייוויד או. סלזניק בעקבות העיבוד של עלמה רוויל ובן הכט לרומן "משפט פאראדין" מאת רוברט היצ'נס (1933).

זה הסרט האחרון של שיתוף הפעולה בין היצ'קוק וסלזניק שהחל בסרט "רבקה" ב-1940.

כרגיל בסרטיו, מופיע היצ'קוק בסרט בהופעת קמאו בדקה ה-38 כשהוא יורד מרכבת ונושא צ'לו.

למרות שפע הכוכבים והבמאי המפורסם היה הסרט כישלון קופתי. היצ'קוק הציע את התפקיד הראשי לגרטה גרבו אך היא סירבה ובמקומה בחר באלידה ואלי, כוכבת נודעת באיטליה שזה היה סרטה הראשון בהוליווד. זו הייתה גם הופעתו הראשונה של לואי ז'ורדאן בהוליווד.

==תקציר העלילה==
מדלנה אנה פאראדין (אלידה ואלי) היא אישה נאה המואשמת ברצח בעלה על ידי הרעלתו. בעלה היה איש צבא מבוגר ועיוור והיא לדבריה נישאה כדי לעזור לו. הם גרו בבית אחוזה גדול באזור האגמים.

עורך הדין אנטוני קין (גרגורי פק) נשכר להגן עליה וכבר בפגישתם הראשונה בבית הסוהר הוא מתלהב מיופייה ומתחיל לפתח רגשות אהבה כלפיה.

אשתו היפה גאי (אן טוד) מבחינה בכך בחושיה הנשיים אבל לא עוצרת בו מלהמשיך בטיפול במקרה היות שהיא חוששת שהתנגדותה תפגע ביחסיהם.

קין נוסע לאחוזת פאראדין ומתקבל בקרירות על ידי משרתת ומשרת. המשרת מזדהה בשם אנדרה לאטור (לואי ז'ורדאן), עונה תשובות לאקוניות ומשתדל להתחמק מקין.

התובע (לאו ג. קרול) מנסה במשפט לתאר את אנה פאראדין כפאם פאטאל שנישאה לבעלה המבוגר והעיוור כדי להשתלט על רכושו.

השופט הוא תומאס הורפילד (צ'ארלס לוטון) שמנהל את המשפט ביד רמה ומחוץ לבית המשפט לא מסתיר את יחסו השלילי לגברת פאראדין.

קין חוקר ארוכות את לאטור ומנסה להוכיח כי הוא רצח את פאראדין לאחר שהסתכסך איתו.

התפנית במשפט קורית לאחר שלאטור שהיה בסערת רגשות לאחר חקירתו, מתאבד. הידיעה על כך מגיעה לבית המשפט כשאנה פאראדין נמצאת על בימת העדים. היא נשברת ומודיעה כי לאטור היה אהובה וכי היא רצחה את בעלה באמצעות כוס יין מורעלת שהגישה לו.

קין שבור מכשלונו במשפט אך אשתו נפגשת איתו והם מתפייסים. סופיה הורפילד (אתל ברימור), אשתו של השופט הורפילד מביעה את רחמיה על גברת פאראדין אך בעלה דוחה את דעתה וקובע כי על פאראדין להיתלות.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.youtube.com/watch?v=HCKqAc1z72w קדימון לסרט משפט פאראדין], באתר יוטיוב

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 1947
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:סרטי שחור-לבן אמריקאיים
קטגוריה:סרטים אפלים
קטגוריה:סרטים אמריקאיים מבוססי ספרים
קטגוריה:סרטי אלפרד היצ'קוק
קטגוריה:סרטי בית משפט אמריקאיים
קטגוריה:סרטי דרמה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי גרגורי פק
אורן ליבוביץ'

אורן ליבוביץ (נולד ב-1982 בגבעת עדה) הוא עיתונאי ופעיל חברתי למען לגליזציה של קנאביס והקלה בתנאים לקבלת קנאביס רפואי. כיהן כיושב ראש מפלגת עלה ירוק ומייסד המגזין המקוון "קנאביס" והעורך הראשי שלו וכן יו"ר הוועד המנהל של קואופרטיב מטופלי הקנאביס הרפואי "קנאטיב".

==ביוגרפיה==
ליבוביץ' החל בפעילות למען לגליזציה לאחר שקיבל רישיון לשימוש בקנאביס רפואי בעקבות תאונת דרכים כחצי שנה לאחר שחבר שלו נשלח לשלושה חודשי מאסר בשל החזקה של חשיש בכמות של שימוש עצמי.

המגזין קנאביס נוסד באופן רשמי בשנת 2010. קדמו לו מספר אתרי אינטרנט קטנים יותר שהוקמו על ידי חברי הקבוצה אשר עסקו ביוזמות ופעילות ציבורית להסדרת שוק הקנאביס בישראל. הוא צמח במקביל למחאה החברתית של קיץ 2011 ולאחר שניסיונם של חברי הקבוצה להעלות את הנושא על סדר היום במסגרת המחאה לא צלח. האתר מהווה את מקור המידע המרכזי של קהילת צרכני ותומכי הקנאביס בישראל והכותבים בו עושים זאת בהתנדבות וללא כוונת רווח.

אורן ליבוביץ' הנחה בעבר פינה בתוכנית הטלוויזיה "שאיפות גדולות" ששודרה בערוץ 8 בשנים 2013–2014 בהנחיית אברי גלעד ועסקה בנושא הקנאביס הרפואי בישראל.

לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 התמודד במסגרת הרשימה עלה ירוק - הרשימה הליברלית, איחוד של מפלגת עלה ירוק והתנועה הליברלית החדשה במקום החמישי אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה והאיחוד בין הקבוצות התפרק.

ב-18 בדצמבר 2014 פרש זמנית אורן מתפקידו כעורך קנאביס ומונה לתפקיד יו"ר מפלגת עלה ירוק לקראת בחירות 2015 אשר זכתה בהנהגתו בבחירות 2015 למספר המצביעים הגדול ביותר בתולדותיה (מעל ל-47 אלף קולות - למעלה ממנדט), אך שוב לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ונשארה מחוץ לכנסת.

בתחילת דצמבר 2016 הצטרף אורן יחד עם מגזין קנאביס לפרויקט "שבוע הקנאביס" של "החזית" בראשות "הצינור" ויחד עם גיא לרר, גדי וילצ'רסקי ודמויות וארגונים נוספים.

בדצמבר 2016, נחקר במשטרה ונשלח למעצר בית בן חמישה ימים בעקבות מעורבותו במיצג "ארדלנה". במסגרת המיצג פורסם ברשתות החברתיות כי ספינה עם קנאביס בדרכה לישראל. בהמשך התברר שהספינה הכילה צמחי מרפא חוקיים, ולא קנאביס.

בחודש מאי 2017 התמנה ליבוביץ' לתפקיד יו"ר הוועד המנהל של קואופרטיב מטופלי הקנאביס הרפואי החדש "קנאטיב".

בדצמבר 2017 הוצב ליבוביץ' ברשימת ה"אנשים שכדאי להכיר" של 'ידיעות אחרונות' בתחום העשייה החברתית.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.xn--4dbcyzi5a.com/tag/%D7%90%D7%95%D7%A8%D7%9F-%D7%9C%D7%99%D7%91%D7%95%D7%91%D7%99%D7%A5/ הכל על אורן ליבוביץ'], מגזין קנאביס

==הערות שוליים==

קטגוריה:פעילי אינטרנט ישראלים
קטגוריה:פעילים פוליטיים ישראלים
קטגוריה:פעילים ישראלים למען לגליזציה של סמים קלים
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:ראשי מפלגת עלה ירוק
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1982
אנרי, רוזן שאמבור

אנרי, רוזן שאמבור (בצרפתית: Henri, comte de Chambord; 29 בספטמבר 1820 – 24 באוגוסט 1883), היה בנו של שארל פרדינן, דוכס ברי, וטוען לכתר צרפת בשם אנרי החמישי, מלך צרפת.

==ביוגרפיה==
אנרי נולד בארמון טיולרי שבפריז ב-29 בספטמבר 1820, 7 חודשים לאחר רצח אביו שארל פרדינן, דוכס ברי, לאמו מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה.

בחודש יולי 1830 הדיח ההמון הפריזאי את סבו של אנרי - שארל העשירי, מלך צרפת. בתחילה ניסה שארל להמליך את אנרי, אך הניסיון לא צלח, ולואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן, שהיה ידוע כאדם מתון ובעל נטייה רפובליקנית לעומת בני בורבון אשר "לא שכחו דבר, ולא למדו דבר", הוכרז על ידי הממשלה החדשה, נציגת המעמד הבינוני, כמלך. אירוע זה ידוע בדברי הימים כמהפכת יולי 1830.

ב-16 באוגוסט 1830 עזב אנרי יחד עם משפחתו את צרפת, ועבר להתגורר בבריטניה. בשנת 1844 מת דודו של אנרי לואי אנטואן, דוכס אנגולם ללא ילדים, ואנרי הפך לטוען לכתר "מלך צרפת".

בשנת 1846 התחתן אנרי עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ומריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה, אך לא נולדו לו ילדים ממנה.

לאחר מותו של לואי פיליפ שהודח במהפכת אביב העמים בשנת 1848, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת". "אנרי החמישי", ונכדו של לואי פיליפ, פיליפ, רוזן פריז. לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לאנרי, ומכיוון שזה היה חשוך ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל רוזן פריז, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים. אך להפתעת המלוכנים סירב אנרי לקבל את המלוכה אלא אם כן תזנח צרפת את דגל הטריקולור, ותחליפו בדגלה של צרפת שלפני המהפכה. תנאי זה לא התקבל על דעת האספה הלאומית, וסוכם על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית כרפובליקה זמנית עד למותו של אנרי, שאז יוכל הרוזן מפריז לקבל את המלוכה, מבלי להעלות תנאים מסוג זה. אך לאחר מותו בשנת 1883, הייתה כבר הרפובליקה מבוססת, והעם סירב להחליפה במלוכה.

ב-24 באוגוסט 1883 מת אנרי במעונו שבפרוהסדורף ללא ילדים, וכל נחלותיו עברו לאחיינו רוברטו הראשון, דוכס פארמה.

כיום רואים המלוכנים שנותרו בצרפת את צאצאיו של לואי פיליפ, השומרים על התואר "רוזן פריז" כטוענים הלגיטימיים לכתר. מיעוט מקרב המונרכיסטים סבור כי אחד מצאצאי בורבון שנותרו בחיים, אזרח ספרדי בשם דון לואיס אלפונסו דה בורבון, המכונה הדוכס מאנז'ו, הוא הראוי לשאת את התואר "הטוען לכתר". שני הצדדים אף נאבקו בבתי המשפט של הרפובליקה, כאשר לאחרונה טען הרוזן מפריז כי יריבו מבורבון אינו ראוי לשאת את התואר המלכותי "דוכס". בתי המשפט דחו את התביעה.

==אילן יוחסין==

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אבירי מסדר גיזת הזהב
קטגוריה:בית בורבון
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1820
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1883
דיוויזיית הפאנצר התשיעית (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר התשיעית הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת, והמערכות בחזית המזרחית.

==היסטוריה==
הדיוויזיה הוקמה ב-10 בנובמבר 1938 כדיוויזיה קלה, בשם הדיוויזיה הקלה הרביעית, על בסיס הדיוויזיה הממונעת בצבא האוסטרי, והועמדה תחת פיקוד אלפרד פון הוביקי. הדיוויזיה לחמה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14, וכהפקת לקחים מהמערכה, הוסבה הדיוויזיה ב-3 בינואר 1940 לדיוויזיית פאנצר, יחד עם הדיוויזיות הקלות ה-1, ה-2, וה-3. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה ה-18 בהולנד, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה ה-12, והובילה את הארמייה בקרבות ביוגוסלביה וביוון. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה. לאחר מכן נשארה הדיוויזיה בזירה המרכזית, ואף השתתפה בקרב רז'ב השני.

ביולי 1943 לחמה הדיוויזיה בקרב קורסק כחלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת הארמייה התשיעית, וספגה במהלכו אבדות כבדות. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לזירה הדרומית, והשתתפה בקרב דנייפר כחלק מהארמייה השישית וארמיית הפאנצר הראשונה לסירוגין.

באביב 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם השתתפה בקרב פאלז, ולאחר מכן בקרבות בבלגיה. בדצמבר 1944 לחמה הדיוויזיה בקרב על הבליטה, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, ואף השתתפה במצור על בסטון. בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, ואף כותרה בכיס הרוהר, שם נכנעה ב-18 באפריל 1945.

==מפקדים==
===הדיוויזיה הקלה הרביעית===
* אלפרד פון הוביקי (10 בנובמבר 1938 - 3 בינואר 1940)

===דיוויזיית הפאנצר התשיעית===
* אלפרד פון הוביקי (3 בינואר 1940 - 14 באפריל 1942)
* יוהנס בסלר (14 באפריל 1942 - 26 ביולי 1942)
* היינריך-הרמן פון הילזן (26 ביולי 1942 - 3 באוגוסט 1942)
* ולטר שלר (3 באוגוסט 1942 - 21 ביולי 1943)
* ארווין יולאסה (21 ביולי 1943 - 20 באוקטובר 1943)
* יוהנס שולץ (20 באוקטובר 1943 - 27 בנובמבר 1943)
* מקס שפרלינג (27 בנובמבר 1943 - 28 בנובמבר 1943)
* ארווין יולאסה (28 בנובמבר 1943 - 10 באוגוסט 1944)
* מקס שפרלינג (10 באוגוסט 1944 - 2 בספטמבר 1944)
* גרהרד מילר (2 בספטמבר 1944 - 16 בספטמבר 1944)
* הרלד פון אלפרפלד (16 בספטמבר 1944 - 28 בדצמבר 1944)
* פרידריך פון מלנתין (28 בדצמבר 1944 - פברואר 1945)
* הרלד פון אלפרפלד (פברואר 1945 - 6 במרץ 1945)
* הלמוט צולנקופף (6 במרץ 1945 - 18 באפריל 1945)

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
</div>
==קישורים חיצוניים==

* [http://www.axishistory.com/axis-nations/150-germany-heer/heer-divisionen/3929-9-panzer-division אודות הדיוויזיה] באתר Axis History.
* [http://www.feldgrau.com/heer9p.html אודות הדיוויזיה] באתר Feldgrau.
* [http://www.lexikon-der-wehrmacht.de/Gliederungen/Panzerdivisionen/9PD-R.htm אודות הדיוויזיה] באתר lexikon-der-wehrmacht.

9
דיוויזיה 9
אדית פיאף – החיים בוורוד

אדית פיאף – החיים בורוד (בצרפתית: La Môme / La Vie en rose) הוא סרט קולנוע ביוגרפי מוזיקלי צרפתי משנת 2007, אודות חייה והצלחתה של הזמרת הצרפתייה המפורסמת, אדית פיאף. הסרט בוים והופק על ידי , ולנעליה של פיאף נכנסה השחקנית מריון קוטיאר. 
מקור שם הסרט משירה המפורסם ביותר של פיאף, "La Vie En Rose" ("החיים בוורוד").

== הפקה ==
הבמאי אוליבייה דהאן בחר בקוטיאר לשחק בתפקיד הראשי עוד טרם פגש אותה, והסביר כי ראה דמיון בין עיניה של פיאף לשחקנית הצעירה. קוטיאר לא שרה את השירים בסרט, חלק מההקלטות הן של פיאף עצמה וחלקן הקלטה מחודשת עם הזמרת ז'יל איגרוט (Jil Aigrot). הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-57.

==עלילה== 
הסרט מגולל את סיפורה הביוגרפי של הזמרת אדית פיאף, מילדות ענייה וקשה בבלוויל אל במות הזוהר והתהילה בניו יורק. פיאף נודדת בילדותה יחד עם אביה, להטוטן רחוב, לאחר שננטשה על ידי אמה.

בתחנות חייה היא עוברת במעונות של פרוצות בפריז, האשמה ברצח בדיוק כשהקריירה שלה החלה להמריא, רומנים מלאי תשוקה וחברות עם גדולי השמות באותה תקופה – איב מונטאן, מרלין דיטריך ועוד, ועד מותה הטרגי בגיל 48 מסרטן בכבד.

==קבלה וביקורות==
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. באתר "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל 74% ביקורות חיוביות. הביקורות היללו את משחקה של מריון קוטיאר שזכתה על תפקידה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ופרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר.

== קישורים חיצוניים ==

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 2007
קטגוריה:סרטים צרפתיים
קטגוריה:ורוד
קטגוריה:סרטים ביוגרפיים
קטגוריה:אדית פיאף
קטגוריה:פריז בקולנוע
אנדרוס וולברין

אנדרוס וולברין (באנגלית: Remotec ANDROS Wolverine) הוא רובוט חבלה וסילוק פצצות מסדרת רמוטק אנדרוס, תוצרת נורת'רופ גרומן. הוולברין הוא רובוט חבלה רב-תכליתי שנועד למשימות חבלה וסילוק פצצות מגוונות מבחינת סוג האיום (חפץ חשוד, מטען חבלה או נפל תחמושת) ותא השטח (כביש בשטח בנוי, שדה פתוח או שדה הקרב). הוא נמצא בשירות צבאות וכוחות משטרה רבים ברחבי העולם. 

זהו הדגם הגדול ביותר בסדרת רמוטק אנדרוס. הוא שוקל . אורכו 147 ס"מ, רוחבו 73.66 ס"מ וגובהו 101–165 ס"מ תלוי בפרישת הזרוע ומצלמת התורן. הוולברין נשלט בשלט רחוק גדול, שמותקן לרוב בניידת החבלן שגם מובילה את הרובוט לזירת האירוע. התקשורת בין המפעיל והשלט הרחוק לרובוט עצמו נעשית ב-3 אופנים: קשר רדיו, סיב אופטי וכבל חשמלי מוקשח. הבחירה באמצעי התקשורת נעשית בהתאם לתנאי השטח וצרכי המשימה.

הוולברין כולל 4 מצלמות, כולל מצלמה קדמית, מצלמת תורן היקפית ומצלמה על הזרוע. ניתן להתקין על הרובוט חיישנים ("סנסורים") וגלאים שונים בהם גלאי קרינת רנטגן וגלאים לזיהוי חומרי לחימה כימיים וביולוגיים.

כלי העבודה העיקרי של הוולברין הוא זרוע תלת-מפרקית שמצוידת בצבת וכן ברובה Shotgun מדגם פראנצ'י 612 בקליבר 12 gauge לטיפול במטעני חבלה. ניתן להתקין על הזרוע מכשירים נוספים כגון קאטר, מסור, מקדחה, פנס ועוד. 

הוולברין מונע בשתי צורות: אופנית (נע על גלגלים) או זחלית (נע על מזקו"ם), כאשר ניתן להסיר או להוסיף את הזחלים לפי הצורך. ההנעה כוללת 6 גלגלי מרכוב (3 בכל צד) עם צמיגים. עבירות השטח של האנדרוס וולברין טובה והוא מסוגל לנוע הן על כבישים סלולים, הן על שבילי עפר והן בשטח פתוח, בתנאי בוץ ושלג.

האנדרוס וולברין נמצא בשימוש מחלקות החבלה של משטרת ישראל ומשמר הגבול, וביחידת יהל"ם של צה"ל.

<gallery mode=packed heights=150>
File:Israeli Police Bomb Disposal Robot handles potential threat.JPG|וולברין של משטרת ישראל מטפל בחפץ חשוד
קובץ:Andros-EOD-Robot--Police-OpenDay-045.jpg|וולברין של משטרת ישראל בתצוגה
קובץ:Bomb-Disposal--Police-OpenDay-037.jpg|וולברין של משטרת ישראל בתצוגה
File:Police-robot-netanya-atzmaut-elefmilim.JPG|וולברין של משטרת ישראל מטפל בחפץ חשוד
</gallery>

== קישורים חיצוניים ==
* [http://www.fresh.co.il/vBulletin/showthread.php?t=132847 רובוטים בשימוש יחידות החבלה של ישראל], בפורום צבא וביטחון בפרש
* [http://www.fresh.co.il/vBulletin/showthread.php?t=599722 מידע על רובוט ה"במבי"], בפורום צבא וביטחון בפרש

קטגוריה:הנדסה צבאית
קטגוריה:משטרת ישראל: אמצעים
קטגוריה:חיל ההנדסה הישראלי: אמצעי לחימה
קטגוריה:רובוטים
הארמייה ה-12 (בריטניה)

הארמייה ה-12 של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שלחמה במלחמת העולם השנייה.

==היסטוריה==
הארמייה ה-12, הייתה במקור ארמייה מומצאת. כהכנה לקראת הפלישה לסיציליה, ביצעו בעלות הברית מבצע הטעייה שנודע בשם "מבצע קציצה". במסגרת מבצע זה, ניסו בעלות הברית לשכנע את הוורמאכט כי הפלישה תתרחש ביוון ובסרדיניה במקום בסיציליה. כחלק מהמבצע, "הוקמה" הארמייה ה-12 אשר נועדה כביכול לפלוש ליוון, ומשם להסית את טורקיה להצטרף לבעלות הברית ולחבור אל הצבא האדום בחזית המזרחית. הארמייה כללה 10 דיוויזיות, חלקן אמתיות חלקן מומצאות, ואף הוכן עבורה סמל מיוחד.

ב-28 במאי 1945 הוקמה הארמייה באמת במסגרת הזירה הדרום-מזרח אסייתית. הארמייה הוקמה במטרה לסיים את המערכה על בורמה, ולאפשר לפנות את הארמייה ה-14 לצורך כיבוש מחדש של מלאיה וסינגפור. הארמייה ה-12 הורכבה מיחידות שנלקחו מהארמייה ה-14, והמטה שלה הורכב מהמטה של הקורפוס ההודי ה-33. אוליבר ליס, מפקד קבוצת הארמיות ה-11, שאליה היו כפופות שתי הארמיות, רצה בתחילה שעל הארמייה יפקד ויליאם סלים. עם זאת, סלים העדיף לפרוש ולא לעזוב את הארמייה ה-14, ובשל לחץ כבד שהופעל עליו נאלץ ליס לוותר ולמנות כמפקד הארמייה ה-12 את גנרל מונטגיו סטופפורד. הארמייה ה-12 רדפה את כוחות הארמייה ה-28 היפנית עד מחוץ לגבולות בורמה, והמשיכה לפעול מספר חודשים גם לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. ב-1 בנובמבר היא פורקה והפכה להיות פיקוד בורמה.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.ordersofbattle.com/Units/UnitData?UniX=7805&Tab=Unf&Titl=12%20Army הארמייה ה-12] 
קטגוריה:זירת אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ארמיות של בריטניה במלחמת העולם השנייה
דיוויזיית הפאנצר ה-11 (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר ה-11 הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: המערכה בבלקן, מבצע ברברוסה, הקרב על מוסקבה, קרב סטלינגרד, קרב קורסק, קרב קורסון-צ'רקאסי ובקרב על הבליטה.

==היסטוריה==
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוגוסט 1940 על בסיס יחידות מדיוויזיית הפאנצר ה-5, והועמדה תחת פיקוד לודוויג קריוול. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב ובקרבות באזור ז'יטומיר. ב-10 ביולי 1941 כותרה דיוויזיית הפאנצר ה-11 במהלך מתקפת נגד סובייטית, ובמשך 5 ימים תוספקה מהאוויר עד שהוסר הכיתור. באוקטובר 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמו בקרב על מוסקבה. בקיץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, ולחמה עמה בקרבות באזור וורונז', ובאזור הדון. לאחר כיתור הארמייה השישית בסטלינגרד הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-48 ולחמה עמו במבצע סערת חורף. שבו הגנה על נהר הצ'ר, לו הייתה נשברת הגנה בגזרה זו ולו ניתן לרוסים להתקדם עד רוסטוב על הדון, היה נחתם גורלה של קבוצת ארמיות A. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. באוקטובר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחמה עמה בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה במבצע יאשי-קישינב הראשון, ובקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-19 בחזית המערבית, ולחמה עמה במהלך מבצע דרגון. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה באזור הסאר, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית ומהארמייה הראשונה לסירוגין. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, עד לסיום המלחמה.

==מפקדים==
* לודוויג קריוול (1 באוגוסט 1940 - 15 באוגוסט 1941)
* גינטר פון אנגרן (15 באוגוסט 1941 - 24 באוגוסט 1941)
* הנס-קרל פון אזבק (24 באוגוסט 1941 - 20 באוקטובר 1941)
* ולטר שלר (20 באוקטובר 1941 - 16 במאי 1942)
* הרמן באלק (16 במאי 1942 - 4 במרץ 1943)
* דיטריך פון קולטיץ (4 במרץ 1943 - 15 במאי 1943)
* יוהאן מיקל (15 במאי 1943 - 10 באוגוסט 1943)
* ונד פון ויטרסהיים (10 באוגוסט 1943 - 10 באפריל 1945)
* הורסט טרויש פון בוטלאר-ברנדנפלס (10 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
</div>
==קישורים חיצוניים==

* [http://www.axishistory.com/axis-nations/150-germany-heer/heer-divisionen/3929-11-panzer-division אודות הדיוויזיה] באתר Axis History.
* [http://www.feldgrau.com/heer11p.html אודות הדיוויזיה] באתר Feldgrau.

11
קטגוריה:יחידות גרמניות בקרב סטלינגרד
דיוויזיה 11
ציפורה ברון

ציפורה בְּרוּן (נולדה ב-29 באוגוסט 1939) היא שופטת בדימוס, עורכת דין ונשיאת ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל.

==קורות חיים==
נולדה בתל אביב בשנת 1939, בת יחידה של יחזקאל, עובד בעיתון הבקר, ואטה לב. בשנת 1958 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר תיכון עירוני ה' בתל אביב והחלה ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. באפריל 1959 נישאה לנתן ברון. בשנת 1962 סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים בתואר מוסמך (M.JUR (M.G, תואר שני המקביל ל-L.LB שהיה נהוג אז בישראל.

בשנת 1965 סיימת את תקופת ההתמחות והוסמכה כעורכת דין. מאז ועד שנת 1987 היא עבדה כעורכת דין שכירה במשרד עו"ד משה שוייג, בה עסקה בדיני נזיקין.

בשנת 1970 נפגעה ברון בתאונת דרכים ומאז היא רתוקה לכיסא גלגלים ופעילה בארגונים למען נכים. היא הייתה היועצת המשפטית של האגודה הישראלית לשיקום, בהתנדבות ובנובמבר 1980 הקימה עם עליזה בגין ופרופסור רפאל רוזין את "ארגון הגג לארגוני הנכים בישראל". מהקמת הארגון ועד למינויה כשופטת היא כיהנה כיושבת הראש של הארגון, ולאחר פרישתה מונתה לתפקיד נשיאת כבוד של הארגון.

בשנת 1985 קיבלה את אות אשת מופת מטעם ארגון בני-ברית בישראל. ובשנת 1992 קיבלה את פרס יו"ר הכנסת לאיכות החיים. מ-1992 ואילך עסקה בהנהגת המסע לשיפור תדמית הנכה בישראל, בחסות נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר.

בשנת 1987 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום בתל אביב ובשנת 1997 מונתה לשופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב. כעבור שנה מונתה לתפקיד זה במינוי קבוע. סך הכל היא כהנה בתפקיד שופטת במשך כ-22 שנים עד לפרישתה ב-29 בנובמבר 2009 בגיל 70. ברון התמחתה במשפט מסחרי ורכשה ניסיון רב בתחום התובענות הייצוגיות.

בין פסיקותיה הבולטות של ברון הוא פסק הדין שניתן בעניין התובענה הייצוגית שהגיש שלמה צייג נגד הבנק למסחר על סך 18 מיליון ש"ח, תביעה זאת הוגשה כנגד כלל בעלי התפקידים בבנק למסחר וכנגד משרד רואי החשבון קסלמן את קסלמן. השופטת ברון דחתה את התובענה, בית המשפט העליון דחה את הערעור שהוגש על פסק דינה.

התגוררה בבית מגורי העיתונאים עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ואחר כך עברה להתגורר בתל אביב מעל הלונדון מיניסטורס, בדירה שהותאמה לנכותה. הייתה נשואה לעיתונאי והחוקר נתן ברון עד למותו ב-2020. בנם הוא תא"ל במיל. איתי ברון.

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:שופטות בית המשפט המחוזי בתל אביב
קטגוריה:שופטי בית המשפט המחוזי בתל אביב
קטגוריה:שופטות בית משפט השלום בתל אביב
קטגוריה:שופטי בית משפט השלום בתל אביב
קטגוריה:נכים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס יו"ר הכנסת
קטגוריה:דיירי בית מגורי העיתונאים
קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים
קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים: משפטים
קטגוריה:בוגרות תיכון עירוני ה' (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני ה' (תל אביב)
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1939
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1939
מונטגיו סטופפורד

סר מונטגיו ג'ורג' נורת' סטופפורד (; 16 בנובמבר 1892 - 10 במרץ 1971) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה ה-12 במהלך מלחמת העולם השנייה.

==ביוגרפיה==
===תחילת דרכו===
סטופפורד נולד בלונדון ב-16 בנובמבר 1892. הוא היה בנו של קולונל סר ליונל סטופפורד, ואשתו מייבל אמילי. הוא היה נינו של הפוליטיקאי ג'יימס סטופפורד, הרוזן השלישי מקוורטוון. הוא התחנך בוולינגון קולג, ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בשנת 1911 הוא נכנס לשירות פעיל כלוטננט ברגימנט הרובאים השני, ושרת בהודו עד שנת 1914. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הועבר לחזית המערבית, וב-10 ביוני 1916 הועלה לדרגת קפטן. הוא סיים את המלחמה בדרגת מייג'ור. על שירותו במהלך מלחמת העולם הראשונה אוזכר בשדרים (Mentioned in dispatches), והוענק לו הצלב הצבאי.

===מלחמת העולם השנייה===

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החזיק סטופפורד בדרגת מייג'ור גנרל, והוא מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-17, שהייתה חלק מחיל המשלוח הבריטי שלחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. הוא פיקד על הבריגדה שלו במהלך קרב אראס. בשנת 1940 הוענק לו אות השירות המצוין. בינואר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-56 (לונדון), ופיקד עליה עד אוקטובר של אותה שנה. בנובמבר 1942 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-12. הוא פיקד על הקורפוס ה-12 עד נובמבר 1943. במהלך 1942 הפך לאביר מפקד של מסדר האמבט. לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ההודי ה-33 שהוצב בבורמה. בדצמבר 1944 הפך למפקד במסדר האימפריה הבריטית.

במסגרת הארמייה ה-14, סטופפורד לחם עם הקורפוס שלו במהלך המערכה על בורמה. ב-28 במאי 1945 מונה למפקד הארמייה ה-12, אשר הורכבה מיחידות הארמייה ה-14 שנשארו בבורמה ולא המשיכו לשחרור מלאיה וסינגפור. מטרתו של סטופפורד הייתה לגרש משטח בורמה את כוחות הארמייה ה-28 היפנית, שפתחה בנסיגה מבולבלת אשר במהלכה ספגה 11,000 הרוגים. באוגוסט נכנעה יפן בפני בעלות הברית, והמלחמה הסתיימה אף שהכוחות היפניים לא נסוגו לחלוטין מבורמה.

===אחריתו===
לאחר המלחמה המשיך סטופפורד לפקד על הארמייה ה-12, שב-1 בנובמבר 1945 הפכה להיות פיקוד בורמה. הוא פיקד על פיקוד בורמה עד 1946, ומ-1946 עד 1947 פיקד על פיקוד דרום מזרח אסיה. מ-1947 עד 1949 הוא פיקד על פיקוד הצפון. ב-1949 פרש מהצבא הבריטי בדרגת גנרל. הוא נפטר ב-10 במרץ 1971 בגיל 78.

הוא נישא בשנת 1921 לדורותי דייר (נפטרה בשנת 1982). לא היו להם ילדים.

==קישורים חיצוניים==

* [http://thepeerage.com/p5218.htm#i52179 מונטגיו סטופפורד] 
* [http://www.oxfordshireblueplaques.org.uk/plaques/stopford.html מונטגיו סטופפורד] 
* [http://www.generals.dk/general/Stopford/Sir_Montagu_George_North/Great_Britain.html מונטגיו סטופפורד] באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה

קטגוריה:מעוטרי אות השירות המצוין
קטגוריה:גנרלים בריטים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מפקדי גייסות בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מפקדי ארמיות בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מפקדים במסדר האימפריה הבריטית
קטגוריה:מסדר האמבט: אבירים וגבירות הצלב הגדול
קטגוריה:ציון לשבח (בריטניה)
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1892
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1971
דיוויזיית הפאנצר ה-12 (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר ה-12 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: מבצע ברברוסה, הקרב על לנינגרד וקרב קורסק.

==היסטוריה==
הדיוויזיה הוקמה ב-10 בינואר 1941 על בסיס הדיוויזיה הממונעת ה-2, והועמדה תחת פיקוד יוזף הרפה. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן פעלה כחלק מהקורפוס הממונע ה-39. בספטמבר הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס הממונע ה-39 לארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, בתחילת נובמבר כבשה את העיר טיכווין. הדיוויזיה להילחם בקרבות סביב לנינגרד, כחלק מהארמיות ה-16 וה-18, ולזמן קצר אף כחלק מהארמייה ה-11. בנובמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לזירה המרכזית, שם לחמה כחלק מהארמיות התשיעית והשנייה, וארמיות הפאנצר השלישית והשנייה לסירוגין, ואף השתתפה בקרב קורסק. בסתיו 1944 הוחזרה הדיוויזיה לזירה הצפונית, שם לחמה עד סוף המלחמה.

==מפקדים==
* יוזף הרפה (10 בינואר 1941 - 15 בינואר 1942)
* ולטר וסל (15 בינואר 1942 - 1 במרץ 1943)
* ארפו פון בודנהאוזן (1 במרץ 1943 - 28 במאי 1944)
* גרהרד מילר (28 במאי 1944 - 16 ביולי 1944)
* ארפו פון בודנהאוזן (16 ביולי 1944 - 12 באפריל 1945)
* הורסט פון אוזדום (12 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
</div>
==קישורים חיצוניים==

* [http://www.axishistory.com/axis-nations/150-germany-heer/heer-divisionen/3929-12-panzer-division אודות הדיוויזיה] באתר Axis History.
* [http://www.feldgrau.com/heer12p.html אודות הדיוויזיה] באתר Feldgrau.
* [http://www.lexikon-der-wehrmacht.de/Gliederungen/Panzerdivisionen/12PD-R.htm אודות הדיוויזיה] באתר lexikon-der-wehrmacht

12
דיוויזיה 12
הדיוויזיה השנייה (ורמאכט)

הדיוויזיה השנייה (בגרמנית: 2. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.

==היסטוריה==
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בשטטין, על בסיס הדיוויזיה ה-2 של הרייכסווהר, והועמדה תחת פיקוד הוברט גרקה, שהוחלף ב-1 באפריל 1937 על ידי פאול באדר. בסתיו 1937 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ממונעת. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-19, במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוסים הממונעים ה-15 וה-16 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-1 באוקטובר 1940 מונה יוזף הרפה למפקד הדיוויזיה, וב-10 בינואר 1941 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-12.

==מפקדים==
{| class="wikitable"
|-
! שם !! כהונה
|- 
| גנרל-לוטננט הוברט גרקה || 1 באוקטובר 1934 - 1 באפריל 1937
|- 
| גנרל-לוטננט פאול באדר || 1 באפריל 1937 - 1 באוקטובר 1940
|- 
| גנרל-מיור יוזף הרפה ||1 באוקטובר 1940 - 10 בינואר 1941
|}

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.lexikon-der-wehrmacht.de/Gliederungen/Infanteriedivisionen/2ID-R.htm הדיוויזיה ה-2] באתר lexikon-der-wehrmacht 
* [http://www.axishistory.com/about-ahf/150-germany-heer/heer-divisionen/3323-2-infanterie-division הדיוויזיה ה-2] באתר Axis History 

2
קים אלכסיס

קים אלכסיס (באנגלית: Kim Alexis; נולדה ב-15 ביולי 1960) היא דוגמנית, שחקנית ומגישת טלוויזיה אמריקאית.

==ביוגרפיה==
אלכסיס נולדה בלוקפורט, ניו יורק וגדלה בפרבר של באפלו, היא החלה ללמוד שחייה בגיל שש והתחרתה בתחרויות כשחיינית במהלך לימודיה בתיכון, היא למדה תקופה באוניברסיטת רוד איילנד, ב-1983 היא נבחרה לשמש כדוגמנית הבית של רבלון ובכך החליפה את לורן הוטון והיא הופיעה שש פעמים בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד.

אלכסיס נחשבה לאחת מדוגמניות העל המובילות של שנות השמונים, היא השתתפה כשחקנית בפרק האחרון של הסדרה "חופשי על הבר" ובסרט "הקדוש מכולם", ב-1993 לקחה חלק בהנחיית תחרות מיס עולם לצד פירס ברוסנן.

היא הנחתה בין היתר את התוכנית "היפה בנשים" בה מתחרות המתמודדות על התואר דוגמנית העל הבאה של אמריקה מעל גיל 35, בתחילת שנות התשעים הנחתה גם בערוץ המשפחה את התוכנית "ילדים בריאים", ב-2005 השתתפה בתוכנית "אבל הם יכולים לשיר" בה בפורמט דומה של "אמריקן איידול" סלבריטאים מתחרים ביניהם על יכולות השירה.

היא הייתה נשואה לשחקן ההוקי קרח רון דוגאיי ממנו יש לה בן, בנוסף יש לה שני בנים מבעלה הנוכחי.

== קישורים חיצוניים ==

* 

קטגוריה:מנחות טלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:דוגמניות אמריקאיות
קטגוריה:דוגמנים אמריקאים
קטגוריה:צמחוניות אמריקאיות
קטגוריה:צמחונים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1960
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1960
מיס תבל 1981

מיס תבל 1981 הוא טקס מיס תבל ה-30 שנערך בתיאטרון מינקוף שבניו יורק. זו הייתה השנה הראשונה שהתחרות נערכה בארצות הברית מאז שנת 1971. הזוכה הייתה מלכת היופי של ונצואלה אירנה סאס. נציגת ישראל בתחרות הייתה מלכת היופי דנה וקסלר. מנחי התחרות היו בוב ברקר והשחקנית אלקה זומר והיא שודרה ברשת CBS.

מספר מתמודדות בתחרות התלוננו על גזענות, שכן עשר מתוך שתים עשרה המתמודדות שעלו לגמר היו בלונדיניות, ולא הייתה אף אחת מהן אסייתית או בעלת גוון עור כהה. כמו כן מתמודדות מסוימות התלוננו שזכו לתשומת לב תקשורתית מופחתת מצד העיתונאים שסיקרו את התחרות.

==תוצאות==
===מיקום===
{| class="wikitable"
|-
! תואר
! זוכה
|-
| מיס תבל 1981
|
* - אירנה סאס
|-
| סגנית ראשונה
|
* - דומיניק דופור
|-
| סגנית שנייה
|
* - אווה לנה לונדגרן
|-
| סגנית שלישית
|
* - אדריאנה אוליביירה
|-
| סגנית רביעית
|
* - דומיניק ואן אקהאוט
|-
| 12 המועמדות הסופיות
|
* - טטיאנה טראאיאמנו
* - מונה אולסן
* - מריון קורץ
* - אינגריד שוטן
* - קים סילברד
* - לוסיה וינואסה
* - דונלה תומפסון
|}

==שופטים==
* חוליו איגלסיאס
* אנה מופו
* לי מייג'ורס
* פלה

קטגוריה:מיס תבל
קטגוריה:1981 בארצות הברית
דיוויזיית הפאנצר ה-13 (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר ה-13 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: מבצע ברברוסה, הקרב על קווקז וקרב קורסון-צ'רקאסי.

==היסטוריה==
הדיוויזיה הוקמה ב-11 באוקטובר 1940 על בסיס הדיוויזיה הממונעת ה-13, והועמדה תחת פיקוד פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. בקיץ 1942 השתתפה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול, ולאחר מכן בקרב על קווקז. בחורף 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחמה עמה בקרבות באזור קובאן. בספטמבר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחה עמה בקרב דנייפר, ובפברואר 1944 הועברה תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחמה עמה בקרב קורסון-צ'רקאסי. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית בקרבות על הבוג ובמבצע יאשי-קישינב הראשון, ובקיץ 1944 הושמדה הדיוויזיה במהלך מבצע יאשי-קישינב.

בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת הארמייה השישית, ובאוקטובר השתתפה בקרב דברצן. בחורף 1945 לחמה הדיוויזיה בקרב על בודפשט, וב-11 בפברואר 1945 הוסבה לדיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה 2 שלחמה בהונגריה ובאוסטריה עד סוף המלחמה.

==מפקדים==
* פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן (11 באוקטובר 1940 - 27 ביוני 1941)
* ולטר דיפרט (27 ביוני 1941 - 1 בדצמבר 1941)
* טראוגוט הר (1 בדצמבר 1941 - 1 בנובמבר 1942)
* הלמוט פון דר שבאלרי (1 בנובמבר 1942 - 1 בדצמבר 1942)
* וילהלם קריזולי (1 בדצמבר 1942 - 15 במאי 1943)
* הלמוט פון דר שבאלרי (15 במאי 1943 - 1 בספטמבר 1943)
* אדוארד האוזר (1 בספטמבר 1943 - 26 בדצמבר 1943)
* הנס מיקוש (26 בדצמבר 1943 - 18 במאי 1944)
* פרידריך-ארדמן פון האקה (18 במאי 1944 - 25 במאי 1944)
* הנס טרגר (25 במאי 1944 - 9 בספטמבר 1944)
* גרהרד שמידהובר (9 בספטמבר 1944 - 11 בפברואר 1945)

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
</div>
==קישורים חיצוניים==

* [http://www.axishistory.com/axis-nations/150-germany-heer/heer-divisionen/3929-13-panzer-division אודות הדיוויזיה] באתר Axis History.
* [http://www.feldgrau.com/heer13p.html אודות הדיוויזיה] באתר Feldgrau.
* [http://www.lexikon-der-wehrmacht.de/Gliederungen/Panzerdivisionen/13PD-R.htm אודות הדיוויזיה] באתר lexikon-der-wehrmacht

13
הדיוויזיה ה-13 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-13 הייתה דיוויזיה ממונעת של ה במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, ובקרב על צרפת, והוסבה לאחר מכן לדיוויזיית הפאנצר ה-13.

==היסטוריה==
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934, והועמדה תחת פיקוד פאול אוטו, ובסתיו 1937 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ממונעת. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14, במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-11 באוקטובר 1940 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-13.

==מפקדים==
{| class="wikitable"
|-
! שם !! כהונה 
|-
|פאול אוטו || 1 באוקטובר 1934 - 21 באוגוסט 1939
|-
| מוריץ פון פאבר דו פאור || 21 באוגוסט 1939 - 6 בספטמבר 1939
|-
| פאול אוטו || 6 בספטמבר 1939 - 1 בנובמבר 1939
|-
| פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן || 1 בנובמבר 1939 - 11 באוקטובר 1940
|}

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.lexikon-der-wehrmacht.de/Gliederungen/Infanteriedivisionen/13ID-R.htm אודות הדיוויזיה] באתר lexikon-der-wehrmacht

13
דיוויזיית הפאנצר ה-14 (ורמאכט)

דיוויזיית הפאנצר ה-14 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: מבצע ברברוסה, הקרב על מוסקבה, וקרב סטלינגרד, ולאחר מכן הוקמה מחדש ולחמה בקרב קורסון-צ'רקאסי ובכיס קורלנד.

==היסטוריה==
===הקמה ראשונה===
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוגוסט 1940 על בסיס הדיוויזיה ה-4, והועמדה תחת פיקוד אריק-אוסקר הנזן. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-3, ולמשך זמן קצר כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וביוני 1942 לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת הארמייה השישית בקרב חרקוב השני. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול ובקרב סטלינגרד, וב-31 בינואר נכנעו שרידי הדיוויזיה, עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד ונלקחו לשבי.

===הקמה שנייה===
ב-1 באפריל 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, והועמדה תחת פיקוד פרידריך זייברג. בנובמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, והועמדה תחת פיקוד הארמייה השמינית, עמה לחמה בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במבצע יאשי-קישינב הראשון, כחלק מהארמייה השישית, וב 1944 הועברה לזירה הצפונית, שם לחמה כחלק מהארמייה ה-18 עד סוף המלחמה.

==מפקדים==
===הקמה ראשונה===
* אריק-אוסקר הנזן (15 באוגוסט 1940 - 1 באוקטובר 1940)
* היינריך פון פריטוויץ אונד גאפרון (1 באוקטובר 1940 - 22 במרץ 1941)
* פרידריך קיהן (22 במרץ 1941 - 1 ביולי 1942)
* פרדיננד היים (1 ביולי 1942 - 1 בנובמבר 1942)
* הנס פון פאלקנשטיין (1 בנובמבר 1942 - 16 בנובמבר 1942)
* יוהנס בסלר (16 בנובמבר 1942 - 26 בנובמבר 1942)
* מרטין לאטמן (26 בנובמבר 1942 - 31 בינואר 1943)

===הקמה שנייה===
* פרידריך זייברג (1 באפריל 1943 - 29 באוקטובר 1943)
* מרטין אונריין (29 באוקטובר 1943 - 5 בספטמבר 1944)
* אוסקר מונצל (5 בספטמבר 1944 - 1 בדצמבר 1944)
* מרטין אונריין (1 בדצמבר 1944 - 10 בפברואר 1945)
* וילהלם יירגן (10 בפברואר 1945 - 15 במרץ 1945)
* קרל גרסל (15 במרץ 1945 - 10 במאי 1945)

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
</div>
==קישורים חיצוניים==

* [http://www.axishistory.com/axis-nations/150-germany-heer/heer-divisionen/3929-14-panzer-division אודות הדיוויזיה] באתר Axis History.
* [http://www.feldgrau.com/heer14p.html אודות הדיוויזיה] באתר Feldgrau.
* [http://www.lexikon-der-wehrmacht.de/Gliederungen/Panzerdivisionen/14PD-R.htm אודות הדיוויזיה] באתר lexikon-der-wehrmacht

14
קטגוריה:יחידות גרמניות בקרב סטלינגרד
שור (Shure)

ממוזער
Shure הוא תאגיד אמריקאי המייצר מוצרי אודיו. החברה נוסדה על ידי סידני נ. שור בשיקגו, אילינוי ב-1925. החברה מייצרת מוצרי אודיו מקצועיים כמו מיקרופונים, מערכות אלחוטיות, מערכות לחדרי ישיבות ומיקסרים. החברה מייצרת גם מוצרי האזנה, כמו אוזניות אולפן, אוזניות in-ear ומוניטורים. שור היא אחת מחברות מוצרי האודיו הגדולות בעולם, לה נציגויות בכל הגלובוס, כולל בישראל.

Shure 55S

== קישורים חיצוניים ==

* 

קטגוריה:חברות אמריקאיות