OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
שלמה סטרליץ

שלמה סְטְרֵלִיץ (Strelitz; 7 בינואר 1923–1999) היה מתמטיקאי, פרופסור באוניברסיטת וילנה ולאחר עלייתו לישראל ב-1973 פרופסור באוניברסיטת חיפה, ממייסדי המחלקה למתמטיקה באוניברסיטה.

==קורות חיים==
סטרליץ נולד בשנת 1923 בקובנה בירת הרפובליקה הליטאית הראשונה במשפחה ציונית דוברת עברית. אביו, יונה סטרליץ, היה מורה עברי, חבר מרכז הסתדרות המורים העבריים "המורה" בליטא.
משנת 1929 למד בגימנסיה העברית הריאלית בעיר, ועם סיום לימודיו ב-1939 החל ללמוד באוניברסיטת קובנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פונה עם משפחתו לפנים ברית המועצות.

עם תום המלחמה שב לליטא (שעתה הייתה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, חלק מברית המועצות). למד מתמטיקה באוניברסיטת וילנה, ובהמשך הצטרף לסגל שלה. ב-1953 קבל תואר דוקטור. ב-1968 היה לפרופסור באוניברסיטת לנינגרד ושב ללמד באוניברסיטת וילנה. אחד הסטודנטים שלו בתקופה זו היה יהושע זק, לימים זוכה פרס ישראל בפיזיקה, ששנים רבות לאחר מכן סיפר על הערכתו המיוחדת את סטרליץ.

לאחר מלחמת ששת הימים נדרש על ידי השלטון הסובייטי לחתום על הצהרת גינוי לישראל. הוא סירב, ובעקבות כך קידומו נפגע. ב-1973 עלה לישראל. התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה, והיה בין ראשיו הראשונים של החוג למתמטיקה.

תחום מחקרו העיקרי של סטרליץ היה הבעיות האסימפטוטיות של פונקציות שלמות מוכללות ושימושיהן במשוואות דיפרנציאליות בתחום המרוכב. הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים. במסגרת שנות השבתון שלו עבד באוניברסיטאות בחו"ל – אוניברסיטת אילינוי, אוניברסיטת דרום לואיזיאנה, אוניברסיטת וירג'יניה המערבית ואחרות.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך לעסוק במחקר מתמטי, ללמד ולהשתתף בישיבות מקצועיות באוניברסיטה.

שלמה סטרליץ נפטר ב-1999.

==פרסומיו==

בין עבודותיו: הספר Asymptotic properties of analytic solutions of differential equations (וילנה 1972) ועבודתו הגדולה האחרונה (כ-100 עמודים) "Asymptotics for solutions of linear differential equations having turning points with applications" (יצאה לאור לאחר מותו בשנת 1999, בפרסום המתמטי רב-היוקרה Memoirs of the American Mathematical Society).

==קישורים חיצוניים==
* [http://math.haifa.ac.il/external/strelitz.pdf Shlomo Strelitz (1923-1999)], באתר המחלקה למתמטיקה, אוניברסיטת חיפה

קטגוריה:ישראלים ילידי ליטא
קטגוריה:מתמטיקאים יהודים ליטאים
קטגוריה:מתמטיקאים סובייטים
קטגוריה:מתמטיקאים ישראלים
קטגוריה:עולים בשנות ה-1970
קטגוריה:סגל אוניברסיטת חיפה: מתמטיקה
קטגוריה:בוגרי הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות שדה יהושע
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1923
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1999
גוסטבו קוורטן

גוסטבו "גוגה" קוורטן (בפורטוגזית: Gustavo "Guga" Kuerten; נולד ב-10 בספטמבר 1976) הוא טניסאי עבר ברזילאי. דורג במקום הראשון בעולם בטניס, במשך 43 שבועות (זמן מצטבר), מקום 13 בכל הזמנים (2013).
== קריירה ==
קוורטן הצטיין כששיחק במגרש חימר.

במהלך קריירת הטניס שלו, זכה קוורטן ב-20 תארים ביחידים ו-8 תארים בזוגות, מהם 3 תארים ביחידים בטורנירי גראנד סלאם כולם באליפות צרפת הפתוחה (1997, 2000 ו-2001). נוסף על כך הוא זכה באליפות סבב המאסטרס העולמי (1999).

באולימפיאדת סידני (2000) הגיע קוורטן לשלב רבע הגמר.

בשנת 2012 זכה קוורטן להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי לטניס.

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ברזילאים שנולדו ב-1976
קטגוריה:טניסאים ברזילאים
קטגוריה:טניסאים זוכי אליפות צרפת הפתוחה
קטגוריה:טניסאים באולימפיאדת סידני (2000)
קטגוריה:טניסאים באולימפיאדת אתונה (2004)
נח שפירא (כימאי ומחנך)

נח שפירא (ט' בסיוון תר"ס, 6 ביוני 1900, סמולוביץ', פלך מינסק, רוסיה – א' באלול תשכ"ד, 9 באוגוסט 1964, תל אביב) היה כימאי ומחנך עברי בליטא ובישראל.

==קורות חיים==
נח שפירא נולד ב-1900 בעיירה סמולוביץ' שבפלך מינסק, שם כיהן אביו ברבנות. הוא התחנך בישיבות ליטא, בהן ישיבת סלובודקה של תנועת המוסר. ב-1924 השלים שפירא את לימודיו לתואר דוקטור בכימיה, מאוניברסיטת ברלין, ועבד זמן-מה במחיצת הכימאי הנודע אמיל אבדרהלדן באוניברסיטת האלה. מ-1926 ועד עלייתו, ב-1935, הוא כיהן כמרצה לכימיה באוניברסיטת קובנה. לימד בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, והיה מנהל הגימנסיון העברי במריאמפול בשנים 1928 עד 1935.

ב-1935 הוא עלה לארץ (בתקופת העלייה החמישית). בארץ הוא המשיך בעבודה החינוכית - בהוראת כימיה בבתי ספר גבוהים וניהול בתי ספר תיכוניים. בשנים 1935–1958 כיהן כמרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ומשנת 1960 הרצה באוניברסיטת בר-אילן (תחילה גם כן בכימיה, ואחר-כך בהיסטוריה של המדע). בנוסף, הוא כיהן כמנהל בית הספר "יבנה" שברח' ועידת קטוביץ 47 בתל אביב. הוא גם פרסם מאמרים בכימיה עיונית ובהיסטוריה של המדע (בפרט על חלקם של היהודים בהתפתחות המדעים וכן על הטרמינולוגיה הטכנולוגית במקורות היהודיים).

נח שפירא נפטר בתל אביב, באוגוסט 1964, בגיל 64 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.

==משפחתו==
שפירא היה בנו של הרב אברהם דובער שפירא (רבה האחרון של קהילת קובנה, מגדולי הפוסקים במאה ה-20 ונכדו של הרב זלמן סנדר כהנא שפירא. מצד אימו היה נכדו של הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן ("הגדול ממינסק"), ואחיו הצעיר של חוקר הספרות העברית והעסקן העברי והציוני פרופ' חיים נחמן שפירא. 
שפירא היה נשוי לסוניה (נפטרה ב-1990).
בנם, עמנואל שפירא (Emmanuel Shapira; 1933–1998), היה רופא, גנטיקאי קליני וחוקר בגנטיקה ביוכימית, פרופסור לרפואת ילדים ופתולוגיה ומנהל מרכז הייוורד לגנטיקה באוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס.
בתם, עירית קוּפּפֶרברג (נולדה ב-1944), היא חוקרת שיח – עוסקת בין היתר בחקר התקשורת בין-אישית בשיח ושיח בעת מצוקה, פרופסור מן המניין במכללת לוינסקי לחינוך, ראש מרכז שח"ק לחקר שפה, חברה ותקשורת ומרצה בתוכניות התואר השני במכללה, ועורכת כתב העת השפיט "עיונים בשפה וחברה" – ומשוררת.

==ראו גם==
* מקס מאיר
* אברהם לוינהרץ

==לקריאה נוספת==
* 'ד"ר נח שפירא ז"ל', קורות ג, ז–ח (תשכ"ד), 365.
* 'שפירא, נח בה"ר אברהם-דובער', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: אישים, תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 249 טור 1 (, תמונה 1447).
* מרימפול ליטא, ד"ר נח שפירא, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 40

ביבליוגרפיה של פרסומיו:
* 'רשימת הפרסומים של נח שפירא ז"ל (1924–1964)', קורות ג (תשכ"ה), 367–372. (127 ערכים)

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.myheritage.co.il/person-3062249_145266791_145266791/noah-shapira נח שפירא] באתר MyHeritage
* [http://www.geni.com/people/Noach-Shapira/6000000003223905157 נח שפירא] באתר Geni

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי חינוך יהודים ליטאים
קטגוריה:אנשי חינוך שוחרי השפה העברית
קטגוריה:אנשי חינוך שוחרי השפה העברית ביישוב
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:מדענים יהודים ליטאים
קטגוריה:כימאים ישראלים
קטגוריה:כימאים ביישוב
קטגוריה:היסטוריונים של המדע
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:סגל הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הומבולדט של ברלין
קטגוריה:ישראלים ילידי בלארוס
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
נח שפירא
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1900
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1964
אדריאן יוטר

אדריאן קרלוס יוטר (באנגלית: Adrian Carlos Uter; ולד ב-27 באוקטובר 1984 בקינגסטון, ג'מייקה) הוא כדורסלן אמריקני-ג'מייקני, המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת ואקרוס דה ביאמון מליגת העל הפורטו ריקנית<ref></ref>.

==קריירה==
יוטר החל את הקריירה בשנת 2002 במכללת ברווארד בה שיחק עד שנת 2004.

בשנת 2004, עבר לאוניברסיטת הופסטרה ורשם ממוצעים של כ-2.3 חסימות למשחק.

בעונת 2006/2007, חתם בקבוצת סוואנס גמונדן, מליגת העל האוסטרית<ref></ref>.

בעונת 2007/2008, חתם בקבוצת סיינט ויילר, מהליגה הצרפתית השנייה ורשם ממוצעים של כ-5 נקודות ו-3 ריבאונדים למשחק<ref></ref>.

בסיום שנת 2008, חתם בקבוצת איליאבום קלובה, מליגת העל הפורטוגלית.

בעונת 2008/2009, חתם בקבוצת הפועל לב השרון, ששיחקה בליגת העל הישראלית.

בעונת 2009/2010, חתם בקבוצת מ.כ. הבקעה, ששיחקה בליגת העל.

בעונת 2010/2011, חתם בקבוצת הפועל אוסישקין תל אביב, מליגת העל<ref></ref>. לקראת סיום העונה נפצע ושבר את ידו.

בעונת 2011/2012, חתם לשנתיים בקבוצת מכבי ראשון לציון<ref></ref>.

בתחילת עונת 2013, חתם בקבוצת קאסיקס דה הומאקאו, מליגת העל המקסיקנית ובהמשך העונה עבר לשחק בקבוצת קאנטו מהליגה האיטלקית.

בתחילת עונת 2014, חתם בקבוצת לאונס דה פונסה מליגת העל הפורטו ריקנית ובהמשך העונה עבר לשחק בקבוצת הפועל אילת מליגת העל הישראלית.

בעונת 2015/2016, חתם בקבוצת מונקו, מהליגה הצרפתית<ref></ref>.

בעונת 2016/2017, חתם בקבוצת אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית.

בעונת 2017/2018, חתם לשנתיים בקבוצת לאונס דה פונסה מהליגה הפורטו ריקנית.

בתחילת שנת 2019, חתם בקבוצת פלאטרוס דה פרדניליו ובהמשך העונה עבר לשחק בקבוצת גויאנג אוריון אוריונס, מהליגה הקוריאנית.

בתחילת שנת 2020, חתם בקבוצת ואקרוס דה ביאמון, מהליגה הפורטו ריקנית ובהמשך העונה עבר לשחק בקבוצת הפועל גליל עליון מהליגת העל הישראלית<ref></ref>.

בתחילת שנת 2021, חזר לקדנצייה שנייה בקבוצת ואקרוס דה ביאמון.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.euroleague.net/competition/players/showplayer?pcode=005182&seasoncode=U2013 פרופיל], באתר היורוליג
* [https://www.israelhayom.co.il/sport/israeli-basketball/article/1810404 "הגובה לא משנה, יש לי לב גדול"], באתר ישראל היום
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:כדורסלנים אפרו-אמריקאים
קטגוריה:כדורסלנים אמריקאים
קטגוריה:כדורסלנים ג'מייקנים
קטגוריה:כדורסלני אוניברסיטת הופסטרה
קטגוריה:כדורסלני הפועל לב השרון
קטגוריה:כדורסלני מועדון כדורסל הבקעה
קטגוריה:כדורסלני הפועל תל אביב
קטגוריה:כדורסלני מכבי ראשון לציון
קטגוריה:כדורסלני קאנטו
קטגוריה:כדורסלני הפועל אילת
קטגוריה:כדורסלני מונקו
קטגוריה:כדורסלני אסוול ליון-וילרבאן
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1984
תיאטרון וכטנגוב

תיאטרון וכטנגוב (ברוסית: Государственный академический театр имени Е. Вахтангова, התיאטרון הממשלתי האקדמי על שם י. וכטנגוב) הוא תיאטרון השוכן ברחוב ארבט במוסקבה. התיאטרון נוסד בידי יבגני וכטנגוב ב-1921 והמשיך את המסורת של מייסדו.

==היסטוריה==
בשנת 1913 מספר סטודנטים החליטו להקים סטודיו למשחק לפי שיטת סטניסלבסקי. תחילה הם לא הצליחו למצוא מורה למשחק אך בסופו של דבר, יבגני וכטנגוב שהיה מתלמידיו של קונסטנטין סטניסלבסקי הסכים להוביל את הלימודים. המחזה הראשון נכשל באופן טוטאלי, ורצו לאסור על וכטנגוב להמשיך בחזרות. וכטנגוב המשיך בחזרות עם תלמידיו והסטודיו קיבל את השם "סטודיו למשחק של וכטנגוב". ב-13 בספטמבר 1920 הסטודיו קיבל חסות של התיאטרון האמנותי תחת השם "סטודיו מס' 3". המחזה הראשון היה "הנס של אנטוני הקדוש" מאת מוריס מטרלינק והוא הוצג ב-13 בנובמבר 1921. שחקני התיאטרון חיפשו מחזה נוסף ובסופו של דבר הוחלט להעלות את "נסיכת טורנדוט" מאת קארלו גוצי. כל החזרות התקיימו בהנחיית וכטנגוב אך הוא עצמו לא יכול היה להגיע להצגת הבכורה. כמה ימים לאחר מכן נפטר וכטנגוב ממחלה.

השחקנים בחרו את הוועד המנהל שכלל 10 אנשים בראשות בוריס זהבה וכלל בין היתר גם יוסיף טולצ'אנוב. יורי זבדסקי מונה לבמאי הראשי של התיאטרון החדש. לאחר שבשנת 1926 הוא עזב את התיאטרון, במשך שנים לא היה במאי ראשי. בשנות ה-30 ראשי הממשל כולל ראשי הנ.ק.וו.ד ויוסיף סטלין היו בין מעריצי התיאטרון. בשנות ה-30 על במת התיאטרון הועלו הצגות בהם השתתף בוריס שצ'וקין בתפקיד ולדימיר לנין. משחקו היה נחשב לתפקיד הקלאסי של לנין בתיאטרון הסובייטי.

בשנת 1939 למנהל האמנותי של התיאטרון מונה ראובן סימונוב שהיה בין תלמידיו של וכטנגוב. סימונוב כיהן בתפקיד זה במשך 30 שנים. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה להקת התיאטרון הועברה לעיר אומסק והייתה מופיעה על במת התיאטרון המקומי. בניין התיאטרון נהרס במהלך הפצצות. הועלה רעיון שלא להחזיר את התיאטרון לבירה, אלא למקם אותו באחד מערי סיביר. בהמלצת אנסטס מיקויאן נבנה בניין חדש עבור התיאטרון ולהקתו חזרה למוסקבה. בשנת 1946 פורסמה החלטת הממשל בהקשר להצגות התיאטרון ולתיאטרון וכטנגוב היה קשה להמשיך במסורת שלו - של סגנון קומי וחגיגי. בתקופה זו סימונוב הצליח לקלוט להרכב התיאטרון שחקנים שחזרו מתקופת מאסר בגולג וגם שחקנים של "התיאטרון הקאמרי" שנסגר בהתאם להחלטת הממשלה. 

בשנת 1963 סימונוב חידש את הצגת "נסיכת טורנדוט" והיא זכתה להצלחה מחודשת. בשנת 1968 התחילה תקופת יבגני סימונוב (בנו של ראובן סימונוב) בהנהגת התיאטרון. הוא ניהל את התיאטרון עד לשנת 1987 כאשר נאלץ לעזוב אותו. בשנה זו בראש התיאטרון הועמד מיכאיל אוליאנוב, משחקניו הוותיקים של התיאטרון. הוא ניהל את התיאטרון עד לשנת 2007.

החל משנות ה-30 פועל בסמוך לתיאטרון בית הספר למשחק שמשנת 1939 נקרא על שם שצ'וקין שהיה בין השחקנים הבולטים של התיאטרון ובמאי של מספר הצגות שהועלו בשנות ה-30. רוב שחקני התיאטרון הם בוגרי בית ספר זה.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:מוסקבה: תיאטראות
קטגוריה:מקבלי עיטור הדגל האדום של העמל
ציפורנית מצרית

ציפורנית מצרית (שם מדעי: Silene aegyptiaca), שם בערבית עוינה, חאלאוואן. הוא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת הציפורניים. הצמח גדל באזורי בתה ושדות. בארץ ישראל הצמח נפוץ מאוד, הוא צומח בכל הארץ למעט צפון הנגב, הערבה, החלק הדרומי של בקעת הירדן, ומדבר יהודה. תפוצתו העולמית היא בארצות מזרח הים התיכון. בתקופת הפריחה, הצמח יוצר מרבדי פריחה בצבע ורוד. ניתן גם לראותו בפרטים בודדים.

גובהו של הצמח כ-20 ס"מ. הצמח מתחיל בנביטה בחודש נובמבר, צמיחתו מהירה והוא פורח כבר בינואר. פריחתו נמשכת עד אפריל. לצמח פרחים ורודים עד ארגמן, והוא בעלי 5 עלי כותרת. עלי הגביע של הציפורנית המצרית הם בצבע אדום–סגול.

==קישורים חיצוניים==

ציפורנית מצרית

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1782
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארל ליניאוס הצעיר
קטגוריה:ציפורניים
קטגוריה:ארץ ישראל: ציפורניים
קטגוריה:פרחים ורודים בארץ ישראל
מונגו ג'רי

מונגו ג'רי (באנגלית - Mungo Jerry) היא להקת רוק בריטית שפעלה בתחילת שנות ה-70 הידועה בלהיטה In the Summertime.

הלהקה הוקמה בשנת 1970 בבריטניה, ובהרכבה חברו ריי דורסט, שהיה הזמר הראשי, וכן ניגן בגיטרה ובמפוחית, נגן הבאנג'ו פול קינג, הקלידן קולין ארל ונגן הבאס מייק קול. לאחר הצלחתם הראשונית, שלוותה במספר להיטים ובראשם "In the Summertime" התפרק ההרכב המקורי של הלהקה בשנת 1972. דורסט המשיך להקליט עם הרכבים שונים ששמרו על השם "מונגו ג'רי" בווריאציות שונות, במשך שנים רבות לאחר מכן. הלהקה ידועה אף בשיתוף הפעולה שלה עם היוצר הישראלי מיקי גבריאלוב ולהקתו "ג'ריקו ג'ונס" (שאף הקליטה קאבר לשירו - Time is now).

==קישורים חיצוניים==

* 

* 
* 

קטגוריה:להקות בנים
קטגוריה:להקות בריטיות
גשר אוסישקין

פרט: גשר אוסישקין
מראה על הגשר לכיוון צפון
גשר אוסישקין או בשמו הרשמי גשר זהרירה חריפאי הוא גשר על נחל ירקון המוביל לרחוב אוסישקין בתל אביב-יפו והוא קרוי על שמה של זהרירה חריפאי, שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית כלת פרס ישראל לתיאטרון.

הגשר מוכר כ"גשר אוסישקין", על שם רחוב אוסישקין אליו הוא מוביל.

==היסטוריה==
לקראת מצעד צה"ל בשנת 1965, הניח צה"ל שני גשרי ביילי, שתוכננו בידי מהנדס חברת תכנון המים לישראל עובדיה לזרי, בין שדרות רוקח לרחוב אוסישקין. בעקבות גידול נפח התנועה הנכנסת לתל אביב מצפון בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נוצרו עומסי תנועה כבדים על גשר הירקון וחלק מהתנועה עברה לגשר ווקופ הישן. על מנת להקל על התנועה ולאפשר את סגירת גשר ווקופ לצורך שיפוצים הסכים צה"ל לבקשת עיריית תל אביב להותיר את אחד מהגשרים להקלת עומסי התנועה, עד הקמת הגשר הקבוע על רחוב אבן גבירול.

בשנת 1959 ב-14 ביולי קפצו מהגשר הקטן הסמוך לגשר בר-יהודה, שתי נשים לתוך מי הירקון. לקראת סוף 1967 רכשה עיריית תל אביב את גשר הביילי מידי צה"ל. על פי התוכנית, עם סיום הקמת הגשר הקבוע תוכנן להעביר את הגשר לקצה רחוב ויצמן כדי להמשיך אותו אל מעבר לירקון או להעבירו לקצה המערבי של שדרות רוקח למקום בו נמצא כיום גשר בן-אליעזר. לבסוף נותר הגשר במקומו, ועליו נתיב נסיעה בודד מצפון לדרום.

בקיץ 1999 פורק הגשר ובמקומו נבנה גשר חדש שעליו שרוול פלדה המדמה מסבכים של גשר ביילי. הגשר עוטר בדוגמאות לבבות ומגיני דוד, ובמרכזו מתנוססים ארבעה דגלי פלדה.

ב-24 בינואר 2022, אישרה ועדת ההנהלה של עיריית תל אביב-יפו קריאת חמישה רחובות ברחבי העיר על שמן של נשות תרבות, יוצרות ואמניות<ref></ref> ובניהן חריפאי.הקמת גשרי ביילי על הירקון בהמשך רח' אבן גבירול, 1965

==קישורים חיצוניים==

*מיכאל יעקובסון: [https://michaelarch.wordpress.com/2021/08/04/סיבוב-בגשר-אוסישקין-בתל-אביב/ סיבוב בגשר אוסישקין בתל אביב], באתר 'חלון אחורי', 4 באוגוסט 2021

==הערות שוליים==

אוסישקין
קטגוריה:הצפון הישן: תחבורה
קטגוריה:רחוב אבן גבירול
ניקיאס

ניקיאס
ניקיאס (ביוונית: Νικίας; 470-413 לפנה"ס) היה מדינאי ומצביא אתונאי שפעל במלחמה הפלופונסית. הוא היה אריסטוקרט שירש מאביו סכום כסף גדול והשקיע אותו בחכירת מכרות כסף בלאוריון שבאטיקה. לאחר מותו של פריקלס ב-429 לפנה"ס נעשה יריבם הפוליטי הראשי של קליאון והסיעה הדמוקרטית במאבק על הנהגת אתונה. הוא היה בעל דעות פוליטיות מתונות פרו ספרטניות והתנגד לאימפריאליזם האגרסיבי של הסיעה הדמוקרטית ושאף לשמר את המצב הקיים אך לא לנסות להרחיק לכת אל תוך יעדים שאתונה לא מסוגלת לעמוד בהם. מטרתו העיקרית הייתה לכרות שלום עם ספרטה מהר ככל שניתן ובתנאים נוחים לאתונה.

הוא נבחר פעמים אחדות לסטרטגוס במהלך המלחמה הפלופונסית, ועמד בראש כמה חילות משלוח שלא השיגו תוצאות משמעותיות. למרות זאת היה אחראי במידה רבה להצלחת שיחות המשא והמתן שהובילו לשלום ניקיאס ב-421 לפנה"ס.

אחרי שהושג השלום התנגד ניקיאס לתוכניותיו השאפתניות של אלקיביאדס. למרות היריבות נבחר ניקיאס לאחד המצביאים במסע המלחמה האתונאי לסיציליה. המצור שהטילו האתונאים על סירקוסאי כמעט והביא לנפילתה, אך עם בואו של המצביא הספרטני גיליפוס נתהפך המצב והאתונאים הפכו מצרים לנצורים. ניקיאס ניסה נואשות לחלץ את צבאו, אך הוא וחייליו הוכו על ידי חיל הספרטנים ורבים מהם נפלו בשבי. סופו של דבר הוצא ניקיאס להורג בפקודת הסירקוסאים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:פוליטיקאים אתונאים
קטגוריה:המלחמה הפלופונסית
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-5 לפנה"ס
גלשן מלאי

גלשן מלאי (שם מדעי: Galeopterus variegatus) הוא מין של גלשן (המכונה לעיתים בשם השגוי "למור מעופף"), החי באינדונזיה, מלזיה, תאילנד וסינגפור. הוא מין הגלשן היחיד בעולם מלבד הגלשן הפיליפני שחי באיי הפיליפינים.

הגלשן למעשה אינו מין של למור, וגם אינו יכול לעוף - הוא פשוט דואה מעץ לעץ וכך משיג את מזונו ונמלט מפני טורפים. הוא שוכן עצים, פעיל בלילה וניזון מחלקי צמחים רכים כגון עלים צעירים, נבטים, פירות ופרחים. אחרי תקופת היריון של 60 יום, צאצא יחיד נתלה על הבטן של אמו בעזרת קרום עור גדול שגדל עליה (בדומה לחיות הכיס). הגלשן המלאי תלוי בקיום היערות, ואם חלק נרחב מהיערות יכרתו - הוא ייכחד.

אורכו של הגלשן המלאי מראש ועד זנב הוא 34-38 ס"מ, אורך זנבו הוא 24-25 ס"מ ומשקלו 0.9 עד 1.3 ק"ג.

הגלשן המלאי מוגן על ידי חוק לאומי. נוסף לכריתת היערות ואיבוד סביבת המחיה, ציד לצורך פרנסה מהווה איום עיקרי. צריך מידע נוסף על הצטמצמות אוכלוסייה, אבל כעת הסכנה מתרחשת לאט מספיק על מנת שהגלשן יהיה תחת מצב השימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.

==מיון ואבולוציה==
ישנן שתי אוכלוסיות של הגלשן המלאי, שלא נפרדות באופן ברור מורפולוגי האחת מן השנייה; האחת, שבה הגלשנים גדולים יותר, נמצאת במדף יבשתי ליד איי סונדה, ובחלק היבשתי של דרום-מזרח אסיה. האחרת, האוכלוסייה של גלשנים קטנים יותר, נמצאת בלאוס ובאיים הסמוכים. כפי שצוין לעיל, הגלשנים באוכלוסייה של לאוס קטנים יותר מהגלשנים באוכלוסיית סונדה בכ-20%.
בשונה מהחלוקה שהוזכרה לעיל, יש לגלשן המלאי ארבעה תת-מינים:
* G. v. variegatus (ג'אווה)
* G. v. temminckii (סומטרה)
* G. v. borneanus (בורנאו)
* G. v. peninsulae (מלזיה והחלק היבשתי של דרום-מזרח אסיה)
מחקר גנטי שבוצע לאחרונה מהווה בסיס להשערה שתת-המינים של מלזיה, החלק היבשתי, ג'אווה וסומטרה שייכים למין שונה מהסוג Galeopterus.

== התנהגות ואקולוגיה ==
הגלשן המלאי מטפס טוב על עצים, אך הוא חסר-אונים על הקרקע. "כנפיו" עשויות העור מתחילות מצווארו, ומתמשכות לאורך אצבעותיו, אצבעות רגליו וציפורניו. חלק זה בגוו משמש אותו לגלישה מעץ לעץ, והוא יכול לגלוש כ-100 מטרים בעזרת "כנפיו". הוא יכול לנווט בעת גלישה, אך רוח וגשם יכולים להקשות עליו את הגלישה. הוא בדרך כלל גולש באזורים פתוחים או בחופה (החלק העליון) של יער הגשם, במיוחד ביערות גשם טרופיים. הגלשן צריך מרחק מסוים כדי לנחות על העץ בשלום וכדי למנוע פציעה. 

בדרך כלל, הגלשן ניזון מעלים, ניצנים, פרחי קוקוס, פרחי דוריאן, פירות ומוהל מסוגים מסוימים של עצים. הוא ניזון גם מחרקים בחלק מבורנאו. מקורות המזון תלויים בסביבת המחיה, בסוגי הצמחייה ובזמינות.

הגלשן המלאי נמצא בדרך כלל בחופת יער הגשם. הוא עשוי לבקר בכמה וכמה מיני עצים בלילה אחד, או במין אחד בלבד. ניתן גם לראות אותו מלקק קליפות עץ של מיני עצים נבחרים כדי להשיג מים, מזון, מלחים ומינרלים.

== תפוצה וסביבת חיים ==
תפוצתו של הגלשן משתרעת על פני דרום-מזרח אסיה, מאזור סונדה לצפון לאוס, קמבודיה, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, סינגפור, ברוניי, אינדונזיה (קלימנטן, סומטרה, באלי, ג'אווה), ואיים סמוכים נוספים. לעומתו, הגלשן הפיליפיני נמצא רק בדרום הפיליפינים.

הגלשן המלאי מותאם לכמה וכמה סביבות מחיה הכוללות צמחייה, כולל גינות, יערות גשם, יערות הרריים, יערות נשירים ועוד.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:גלשנאים
קטגוריה:אינדונזיה: יונקים
קטגוריה:מלזיה: יונקים
קטגוריה:יונקים יחידים בסוגם
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1799
קטגוריה:יונקים ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה
מחיר יין

מחיר יין הוא ספר הביכורים של הרמ"א. הספר נכתב בשידלוב שבפולניה, והוא מדמה את סיפורי מגילת אסתר, לימי חייו של אדם מצעירותו, ועד סוף ימיו.

== רקע ==
בשנת ה'שט"ז, פרצה באזור העיר קרקוב מגפה, ומשפחת איסרליש, נאלצה לנדוד מן המקום, ולהגר לעיירה שידלוב (כיום כפר). חייהם של הפליטים בשידלוב היו קשים ביותר, ומצבם הכלכלי לא אפשר להם לקיים את מצוות הפורים (סעודה, משלוח מנות ומתנות לאביונים). המחבר הצעיר, הקדיש את חיבורו לאביו, במקום משלוח מנות שלא היה בהישג ידו.

כך כותב הרמ"א בסוף הספר.

המחבר קרא לספרו מחיר יין כפרפרזה על דברי הנביא ישעיהו , וכוונתו כי במחירו של יין, אותו היה אמור לתת כמשלוח מנות לאביו, הוא נותן לו את פירושו למגילת אסתר.

== הספר ==
המהדורה הראשונה, וכן אלו שבאו בעקבותיה, נדפסו כקונטרס, בן כ-60 דפים, במהדורות המאוחרות יותר, החלו להדפיס את הספר כפירוש לצד מגילת אסתר. בתחילת הספר הקדמה, ולאחר מכן מעין 3 פרקים (אין חלוקה ברורה) העוסקים בימי הנעורים, ימי העמידה, וימי הזקנה.

אף כי המחבר כותב בהקדמתו לספר, כי אין הוא מתיימר להיות מחבר ספרים, וכי הוא מתייחס ליצירתו זאת כאל "משלי הנערים", החיבור הופץ, התחבב על קוראיו, והודפס לראשונה בדפוס קרמונה שבאיטליה.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [https://rosetta.nli.org.il/delivery/DeliveryManagerServlet?dps_pid=IE69754771&_gl=1*16gmsa9*_ga*MTkwMzAxMzQzLjE1MDI2OTY3MzQ.*_ga_8P5PPG5E6Z*MTYxNDQzNTEwNy44OS4xLjE2MTQ0MzY3OTMuNg..&_ga=2.96656090.435543754.1614435108-190301343.1502696734 מחיר היין], באתר הספרייה הלאומית
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ספרי מחשבת ישראל
קטגוריה:פירושי התנ"ך
קטגוריה:מגילת אסתר
קטגוריה:ספרי שנות ה-1550
קטגוריה:רמ"א
אנדראה מנטניה

אַנְדְרֵאָה מַנְטֶנְיָה (1430–1506; באנגלית: Andrea Mantegna) היה צייר איטלקי רנסאנסי וחוקר ארכאולוגיה רומית. הוא היה חתנו של יאקופו בליני. כמו אמנים אחרים בני זמנו, מנטניה ערך ניסיונות בפרספקטיבה, בין השאר באמצעות הנמכת האופק כדי להגביר את תחושת המונומנטליות. ציורי הנוף האפרפרים והמתכתיים שלו, והדמויות שלו הנראות לעיתים קרובות כעשויות אבן, מעידים על גישה פיסולית-ביסודה לציור. מלבד זאת הוא ניהל גם סדנת הדפסים, אחת הגדולות והחשובות שפעלו בוונציה לפני שנת 1500.

==תולדות חייו==
===ראשית דרכו===
מנטניה נולד באִיזוֹלָה דה קַרְטוּרוֹ, בקרבת פדובה (אז חלק מן הרפובליקה של ונציה), בנו השני של נגר בשם בּיאג'וֹ. בגיל 11 הוא נעשה שוליה של פרנצ'סקו סקוארצ'יונה
(Francesco Squarcione), צייר בן העיר פדובה. דומה כי סקוארצ'יונה גילה התלהבות ללא מצרים בכל הנוגע לאמנות עתיקה, והתעניין במיוחד ברומא העתיקה: הוא נסע ברחבי איטליה, ואולי גם יוון, אסף יצירות אמנות עתיקות - פסלים, תבליטים, כדים וכן הלאה - והכין אוסף ששימש אותו להכנת רישומים ושפתח אותו גם בפני ציירים אחרים. בה בעת, הוא המשיך לקבל על עצמו עבודות ציור שגרתיות, שחלקן בוצעו על ידי תלמידיו. 
”[[שמשון ודלילה”, 1495]]
ציירים ותלמידי-ציור רבים (137, לפי אחד החישובים) למדו בסדנה של סקוארצ'יונה, שנפתחה בסביבות שנת 1440 והתפרסמה ברחבי איטליה. לפדובה נמשכו ציירים לא רק מוונטו אלא גם מטוסקנה השכנה, כגון פאולו אוצ'לו, פיליפו ליפי ודונטלו. ואכן, ראשית הקריירה האמנותית של מנטניה עוצבה בהשפעת אמנות פלורנטינית. מסופר כי באותה תקופה היה מנטניה התלמיד החביב על סקוארצ'יונה, שלימד אותו לטינית והורה לו לחקור שברים של פסלים רומיים. המורה נטה להשתמש באפקטים של תעתועי פרספקטיבה, שהשפיעו גם הם על כמה מחידושיו המאוחרים של תלמידו. מכל מקום, בגיל שבע-עשרה עזב מנטניה את מורו, ומאוחר יותר טען שסקוארצ'יונה הרוויח כסף מציוריו בלי ששילם לו עבור השימוש בהם. 

עבודתו הראשונה - שאבדה בינתיים - הייתה ציור מזבח לכנסיית סנטה סופיה ב-1448. באותה שנה הוזמן מנטניה, לצד ניקולו פיצולו, לעבוד עם קבוצת ציירים גדולה בקפלת אוֹבֶטָרִי בכנסיית ארמיטאני בפדובה. בעקבות שרשרת של צירופי מקרים, מנטניה סיים את רוב העבודה בעצמו. סקוארצ'יונה לא היה מרוצה מן העבודות הראשונות בסדרה, שתיארו את חיי יעקב הקדוש: הוא אמר שהדמויות מזכירות יותר מדי פסלי אבן, ולכן יש לצבוע אותן בצבעי אבן מיד. סדרת הציורים אבדה ברובה במלחמת העולם השנייה בהפצצה של בעלות הברית ב-1944 על פדובה, אבל נותרו ממנה צילומים בשחור-לבן. העבודה הדרמטית ביותר בסדרה הייתה יעקב הקדוש מובל לגרדום, שצוירה מנקודת מבט נמוכה. טכניקות דומות אפשר לראות בציור המזבח לכנסיית סן זֶנוֹ בוורונה, כולל השימוש בפריטים אדריכליים כדי לתת מראה קלאסי. 

ציורי-קיר מוקדמים אחרים של מנטניה הם שני קדושים מעל הכניסה בכנסיית סנט'אנטוניו בפדובה (1452) וציור-מזבח של לוקס הקדוש וקדושים אחרים בכנסיית סנטה ג'וסטינה (1453), הנמצא כעת בגלריית בְּרֶרָה במילאנו. עם הזמן מצא את עצמו האמן הצעיר מושפע יותר ויותר מיאקופו בליני, אביהם של הציירים ג'ובאני וג'נטילה. ב-1453 הסכים יקופו להשיא את בתו ניקולוזיה למנטניה. בין השנים 1495–1500, צייר את יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס.

ביוגרפיה של מנטניה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:ציירים מתקופת הרנסאנס
קטגוריה:חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר
קטגוריה:ציירים איטלקים במאה ה-15
קטגוריה:ציירים איטלקים במאה ה-16
קטגוריה:ילידי 1431
קטגוריה:נפטרים ב-1506
במחנה נח"ל

היאחזות הנח"ל גרופית בציור של נחום גוטמן, שער של במחנה נח"ל, 1964]]
במחנה נח"ל היה ירחון לחיילים, אנשי ההתיישבות העובדת וחברי תנועות הנוער, שהופיע בשנים 1991-1949 מטעם פיקוד הנח"ל ואגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון.

הגיליון הראשון ראה אור ב-1949. מ-1951 הופיעו הגיליונות באופן סדיר עד 1991. הירחון חדל להופיע בהוראת הרמטכ"ל אהוד ברק, כחלק ממדיניותו לצמצום מספרם של הביטאונים הצבאיים.

העיתון הִרבה לעסוק בנח"ל, בהתיישבות ובביטחון המדינה והקדיש מקום גם לתולדות ארץ ישראל ולראיונות עם אנשי צבא בכירים, מדינאים, סופרים ואמנים.

בין הכותבים בו היו הסופרים והמשוררים חיים גורי, נתן שחם, נעמי שמר, בנימין גלאי, נסים אלוני ועוד. את שעריו עיטרו אמנים ידועים, בהם נחום גוטמן, ראובן רובין, שמואל כץ, שמואל בק ועוד.
עורכי העיתון: אורי סלע, יצחק וייט, שמעון רכבי, רפאל ספורטה, יצחק לבני, מרדכי נאור, זאב ענר, יורם טהרלב, יוסף ארגמן, דני בירן, מיכאל (מייקל) שיר.

העיתון הצמיח עם השנים רשימה ארוכה של כתבים וצלמים, שתפסו מקומות מרכזיים בתקשורת ובתרבות בישראל, בהם: עקיבא נוף, גדעון סאמט, יורם פרי, נחמן שי, צבי רימון, עלי מוהר, איל מגד, ניבה לניר, אברהם חי, מנחם מיכלסון, תלמה אדמון, שוש אביגל, יגאל גלאי ובוקי נאה.
תפקיד מרכזי במערכת, במשך עשרות שנים, היה לצלם אלכס גל (גוטליב).

במחנה נח"ל אימץ את הרעיון של מדור הכזבים שהיה ב"במחנה" וזכה להצלחה ולפופולריות, ובעמוד האחרון שלו בתקופה ארוכה הופיעו כזבים [בדיחות] פרי עטם של קוראיו ובלטו בהם אותם כוכבים שבלטו ב"תחרות כזבים" ב"במחנה" - אברהם בן-עזרא, אלי אייל, ראובן גרינברג ואחרים.

תפוצת העיתון הגיעה בשיאה (בשנות ה-60 וה-70) ל-15 אלף עותקים.
חיילת בהיאחזות נח"ל גולן אוחזת בעיתון, 1969 
במחנה נח"ל היה במשך תקופה ארוכה כתב עת פורץ-דרך – בתיאורים בלתי-שגרתיים של חיי הנח"ל וצה"ל, בכתבות דיוקן, בשיתוף אנשי רוח ואפילו ב"מתיחות" שזכו לתהודה גדולה בציבור.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:כתבי עת של צה"ל
קטגוריה:נח"ל
מנחם כץ

מנחם כץ
הרב מנחם כ"ץ-פרוסטיץ (בערך ה'תקנ"ה, 1795 - ט"ז באדר א' ה'תרנ"א, 1891) היה אב"ד צעהלים (דויטשקרויץ), שבשבע קהילות, מגדולי תלמידי החת"ם סופר.

==ביוגרפיה==
נולד בפרוסניץ (פרוסטיץ) שבמוראביה לרב אליעזר כ"ץ וואנפריד ולהינדל. היה צאצא של רבי שמשון ורטהיימר. בילדותו למד אצל דודו הרב משה כ"ץ וואנפריד שכיהן בפרוסניץ והיה ידוע כאיש תנועת ההשכלה. בבחרותו נסע לישיבת פרשבורג ללמוד אצל החת"ם סופר, והפך לאחד מתלמידיו המובהקים. הוא מוזכר מספר פעמים בספרי רבו. תקופה מסוימת אף היה משמשו. בשל דבקותו ברבו סירב לשמוע הצעות שידוכים מחוץ לפרשבורג, ונישא להינדל, בתו של הרב ישכר בר פרנק, מנכבדי הקהילה. אף לאחר חתונתו המשיך ללמוד אצל רבו כאחד הבחורים והיה נכנס לכל השיעורים של החתם סופר, ורק בסוף היום היה מתחיל ללמוד את סדריו האישיים עד 2 בלילה. הרב ישכר שלמה טייכטל בעלה של נכדתו נחמה העיד, שלמרות רתיעתו של החתם סופר מעיסוק פומבי בקבלה, היה לומד אותה עם סבו. לאחר מספר שנים התאלמן מאשתו הינדל ונשא לאישה את אחותה ברכה. הוא סירב להצעות רבנות עקב רצונו להישאר בקרבת רבו, אך לאחר שהסתיימו שבע שנות ה"קעסט", בסביבות שנת ה'תקצ"ד (1834) הסכים לקבל את רבנות רגינדורף הסמוכה לפרשבורג. הוא החל לכהן בה עוד לפני שקיבל מרבו היתר הוראה.

לאחר פטירת החת"ס מונה לאב"ד צעהלים, שם כיהן למעלה מיובל עד מותו. בתפקידו זה פעל לחיזוק ערכי הדת, ובד בבד יעץ ועזר ליהודים בחייהם הפרטיים. יהודי הקהילה האמינו בו שהוא בעל מופת וסיפורי מופת רבים השתמרו בין תלמידיו ובני הקהילה. כמו כן הקים ישיבה בעיר, בראשה העמיד את חתנו הרב דוד פרידמן, לימים ממלא מקומו ברבנות.

בשנת תרכ"ד השתתף בישיבה בנירג'האזה נגד הקמת הסמינר לרבנים, יוזמתם של הנאולוגים והרב עזריאל הילדסהיימר. הוא היה חבר במשלחת שבעת רבנים שהתקבלה לראיון בווינה, אצל הקיסר פרנץ יוזף, והביאה לביטול התוכנית. במהלך הקמת הקהילות החרדיות בהונגריה, השתתף באספה האורתודוקסית בפשט, ביולי 1870 (אב תר"ל).

נפטר באדר א' תרנ"א. בלווייתו הספידוהו בנו רבי משה, חתניו הרב פרידמן והרב פלנר, הרב דוד אולמן רבה של לקנבך, הרב שלום קוטנא רבה של אייזנשטט, הרב שמחה בונם ארנפלד רבה של מטרסדורף, הרב מנחם גרינוולד רבה של שופרון, הרב וואלף כהנא רבה של טשורנא והרב קופל רייך רבה של בודפשט.

מתלמידיו היו רבי משה גרינוולד רבה של חוסט והרב אהרן חיים שיק (בנו של מהר"ם שיק). ספר חידושיו יצא לאור רק בשנת ה'תש"ן (1990).

==צאצאיו==
הותיר אחריו חמישה בנים ושתי בנות:
הרב שמואל מאיר תלמיד הכתב סופר ומחבר ספר "שם משמואל" על הש"ס; יוסף; הרב גרשון; הרב משה שכיהן בבחרותו כדיין, מגיד מישרים ורב בצעהלים, ווינה, מגנדורף, טוקאי ובסוף ימיו כרב בנייטרא; הרב מרדכי; הינדל, אשת הרב שמעון סגל שפיצר דיין בצעהלים ובנישואיה השניים אשת הרב דוד פרידמן ממלא מקום חותנו; רבקה אשת הרב שמעון חיים סגל-פלנר, דיין בצעהלים ובהמשך רב בבעלעד.

נכדו הרב אברהם אהרן כץ, בן בנו הרב משה, מילא את מקום אביו ברבנות בנייטרא. נכדים נוספים היו הרב שלמה פרידמן רבה של באדען, הרב מרדכי רוטנברג רבה של אנטוורפן (חתן חתנו הרב דוד פרידמן) ונחמה, אשת הרב ישכר שלמה טייכטל.

נינו, הרב אליהו כץ, היה רב העיר באר שבע.

==קישורים חיצוניים==
* [http://toladot.blogspot.co.il/2011/02/blog-post_19.html רבי מנחם כץ] בבלוג 'תולדות'.

==הערות שוליים==

קטגוריה:רבנים הונגרים
קטגוריה:תלמידי החת"ם סופר
קטגוריה:אבות בתי דין
קטגוריה:דויטשקרויץ: רבנים
קטגוריה:בוגרי ישיבת פרשבורג
קטגוריה:ילידי 1795
קטגוריה:נפטרים ב-1891
נושא רומח רכוב

נושא רומח בשירות [[הצבא הצרפתי במהלך המלחמות הנפוליאוניות.]]
נושאי רומח (באנגלית: Lancer) הם סוג של פרשים שהתקיימו בצבאות שונים בעולם מהעת העתיקה ועד תחילת המאה ה-20. כלי הנשק העיקרי של פרשים אלו, בדומה לנושאי רומח הרגליים, היה הרומח. בנוסף לרומח צוידו בדרך כלל גם בכלי ירייה קלים כגון אקדחים ונשק קל כמו חרבות. 

==רומח==

רומח הוא חנית ארוכה וכבדה. אורכו של הרומח ששימש את הפרשים יכול להגיע לכמה מטרים. בכך היווה הרומח יתרון משמעותי על פני החנית, שהייתה קצרה בהרבה ממנו כי הלוחם יכול היה לפגוע ביריבו מטווח רחוק יותר. עם זאת, לרומח חיסרון הנובע מאורכו הרב - השימוש בו מגביל את הלוחם ולעיתים נדרש הלוחם לאחוז ברומח בשתי ידיו, מה שמקשה על השליטה בסוס. כמו כן, פגיעה ביריב עם הרומח תוך כדי דהירה מהירה של הסוס, יכולה לגרום לנפילתו של הלוחם. 

לכן, עד המצאת הארכוף שאפשר ללוחם לעגן את עצמו בחוזקה לאוכף, הייתה מקובלת האחיזה העליונה ברומח. לצורת האחיזה משמעות טקטית רבה - באחיזה תחתונה, מתחת לבית השחי, יכול הפרש לנצל את מלוא תנופת הסוס הדוהר ולשפד את יריבו ואילו אחיזה עליונה יעילה רק לדקירה, שהיא חלשה יותר. אחיזה תחתונה אפשרית גם ללא ארכוף, אך היא קשה יותר מבחינה פיזית. במקרה כזה, נהג הפרש להצמיד את ברכיו בחוזקה לצלעות הסוס וזה היה מונע את נפילתו.

==בעת העתיקה וימי הביניים==
ישנם עדויות לפרשים אשורים אשר נלחמו בעזרת רומח כבר מסביבות שנת 700 לפנה"ס. בעת העתיקה צבאות רבים עשו שימוש בפרשים מסוג זה בהם יוון, מוקדון,האימפריה הפרסית, סין בשושלת האן והאימפריה הרומית. יחידות פרשים ידועות שנשאו רומח כנשקם העיקרי היו הקטפרקט הפרתי, וההטיירוי המקדוני. במהלך ימי הביניים נושאי רומח היו נפוצים מאוד בצבאות אירופה ואסיה בתור פרשים כבדים ומשוריינים. האבירים האירופים הרכובים היו למעשה נושאי רומח במובן הטקטי.

==בעת החדשה==
בעת החדשה, בעידן בו התפתח אבק השריפה ואיתו הארטילריה והרובים, גם הפרשים בשדה הקרב עברו שינוי נרחב. נושאי הרומח הכבדים של העולם העתיק לא התאימו לעמוד אל מול כלי הנשק המודרניים והחלו לדעוך בשדות הקרב באירופה. החל מהמאה ה-17, נושאי רומח קלים ללא השריון שאפיין אותם בעבר הפכו לנפוצים כמעט בכל צבא באירופה, הודו ובאימפריה העות'מאנית. הם היו מזוהים במיוחד עם מזרח אירופה ובפרט פולין וגרמניה, שם הם נקראו אוּלנים (ułan, ו-Uhlan בהתאמה).

במהלך המאה ה-17 וה-18, מקומם ותרומתם של נושאי הרומח לשדה הקרב הוטלה בספק בצבאות שונים. בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות השימוש המוצלח של צבאות שונים וביוחד של צרפת בנושאי הרומח בשדה הקרב, העלה שוב את היכולות הייחודיות של פרשים קלים הנלחמים עם רומח לעיתים לצד רובה וחרב. כך, במהלך המאה ה-19 חזרו והופיעו מספר יחידות נושאי רומח באופן מעט נרחב יותר באירופה, במיוחד הצבא הבריטי, שבהתחלה התנגד ליחידות מסוג זה ומתחילת המאה ה-19 החל לשנות את דעתו ולכלול מספר רגימנטים מסוג זה. השימוש בנושאי רומח החל לדעוך בדומה ליחידות הפרשים האחרות בתחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה.

==יחידות נושאי רומח כיום==
כיום יחידות שונות בעולם נושאות בשמם את הסיווג ההיסטורי של נושאי רומח. לרוב יחידת נושאי רומח כיום בצבאות המודרניים יעודה הוא יחידת שריון. בין היתר ספרד (נושאי הרומח של המלך), הממלכה המאוחדת (לדוגמה; נושאי הרומח המלכותי), הודו, פקיסטן, אוסטרליה, איטליה, בלגיה ופורטוגל. הכוחות המיוחדים של קולומביה נקראים לנסרוס (Lanceros).

== ראו גם ==
* אולאן
* הוסר

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:חיל הפרשים
קטגוריה:אירופה: היסטוריה
קטגוריה:העת החדשה
חיל השריון המלכותי

חיל השריון המלכותי (באנגלית: Royal Armoured Corps) היא זרוע מנהלית המרכזת את יחידות השריון של הצבא הבריטי. 

החיל כיום עומד בראש עשרה רגימנטים סדירים וארבעה מהצבא הטריטוריאלי, בנוסף לרגימנט משמר הפרשים שבאופן רשמי אינו כפוף לחיל השריון המלכותי, אך בפועל נכלל בו. מבין הרגימנטים הסדירים, חמישה מהם מסווגים כיחידות שריון וחמישה כיחידות סיור משוריין; בנוסף לשלושה רגימנטים משוריינים מהצבא הטריטוריאלי ואחד סיור משוריין; ורגימנט המשמר המכיל שני רגימנטים מסורתיים (משמר החיים והכחולים והמלכותיים) המתפקדים בפועל כרגימנט סיור משוריין אחד. כלומר סך הכל כוחות השריון של הצבא הבריטי מורכבים משמונה רגימנטי שריון, שבעה רגימנטי סיור משוריין ורגימנט אימון.

==היסטוריה==
החיל הוקם ב-4 באפריל 1939 על ידי איחוד יחידות פרשים שהפכו למשוריינות יחד עם הגיס המשוריין המלכותי (שכחלק מהאיחוד שונה שמו לרגימנט הטנקים המלכותי). במהלך מלחמת העולם השנייה שפרצה מספר חודשים לאחר יצירת החיל, יחידות פרשים נוספות הומרו ליחידות שריון ונוספו גם הם לחיל החדש, בנוסף היו מספר רגימנטים רגליים שהומרו ליחידות ממוכנות וגם הם הוכפפו לחיל השריון.

במהלך המלחמה הקים החיל יחידות אימון לכוחות השריון ואף הקים מספר רגימנטי שריון בעצמו. בשנת 1944 אוחד חיל הסיור אל תוך חיל השריון המלכותי ובכך החיל קיבל את האחריות על שני סוגי היחידות; הסיור המשוריין ויחידות השריון.

החיל התחיל להחליף את טנקי הצ'אלנג'ר 2 שלו ב-148 טנקי צ'אלנג'ר 3 מהדור הבא, ועקב כך מספר היחידות בחיל יקטן.

==מבנה==
טנקי [[צ'אלנג'ר 2 של רגימנט הטנקים השני המלכותי בגרמניה.]]
===רגימנטים סדירים===
{|
|
* משמר הדרגונים הראשון של המלכה
* משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי
* משמר הדרגונים המלכותי
* רגימנט ההוסרים המלכותי של המלכה
|
* רגימנט נושאי הרומח המלכותי
* רגימנט ההוסרים המלכותי של המלך
* רגימנט הדרגונים הקלים
* רגימנט הטנקים המלכותי
|
|}
בנוסף לשני הרגימנטים של משמר הפרשים; משמר החיים ורגימנט הכחולים והמלכותיים, אשר לא כפופים לחיל השריון המלכותי, אך ברמה המבצעית נחשבים לחלק ממנו.

===מילואים===
{|
|
* רגימנט היאומנרי המלכותי
* רגימנט היאומנרי המלכותי של ווסקס
|
* רגימנט היאומנרי המרסיאני והלנקסטריאני המלכותי
* רגימנט היאומנרי של המלכה
|
|}

==קישורים חיצוניים==
* 

* [http://www.army.mod.uk/armoured/23446.aspx עמוד חיל השריון המלכותי] באתר משרד הביטחון הבריטי.

קטגוריה:יחידות שריון בריטיות
קטגוריה:חיל השריון
קטגוריה:חילות הצבא הבריטי
עד סוף הקיץ

עד סוף הקיץ הוא סרט קולנוע ישראלי מאת ובבימויה של נועה אהרוני. זהו סרטה העלילתי הארוך הראשון של אהרוני. הוא הופק במימון קרן הקולנוע הישראלי וערוץ 10. אף כי הופק בשנת 2011, הסרט יצא להקרנה מסחרית בבתי הקולנוע רק בספטמבר 2013.

==עלילה==
עלילת הסרט מתרחשת בקיץ של שנת 1978. מיכל (מיכל ורשאי) מוטרדת מכך שבתה מאיה (בר מיניאלי) אינה יודעת קרוא וכתוב. מורתה של מאיה מעוניינת להשאיר אותה כתה, אבל מיכל אינה מסכימה לכך והיא מבטיחה שעד סוף הקיץ מאיה תלמד קרוא וכתוב ותשלים את הפער עם בני גילה. מיכל, שאינה מצליחה ללמד את מאיה, שולחת אותה ללמוד אצל אחותה נעמי (שרית וינו-אלעד). חיים (יאיר רובין), אביהן של מיכל ונעמי, שנטש אותן ואת אמן בילדותן, מגיע לבקר במושב במפתיע, ויוצר קשר עם מאיה ועידו, ילדיה של מיכל. הסבא מחפש דרכים להוכיח שכתב לבנותיו מכתבים רבים, במשך השנים, חשב עליהן ואהב אותן, למרות היעדרות בת 20 שנה. נעמי, מתגוררת באותו מושב בגפה, לאחר שגם אותה עזב בעלה, מתנגדת נחרצות לחידוש הקשר עם אביה. נוצרים מתחים פסיכולוגיים ומעמיקים ברמות שונות. בין שתי האחיות. בין נעמי ואביה. בין העבר של שתי האחיות והניסיון של אביהן לתקנו. בין מיכל ובעלה המתנגד להכנסת האב לבית, כי הוא זה שהחדיר בה את אי-היכולת לקבל את אהבתו אליה. בין הבגידות בעבר לבגידות בהווה. בין מאיה לבין אביה, החושפת את האמת על אביה.

==פרסים ופסטיבלים==
* מענק קידום והפצת הסרט הישראלי בניו-יורק בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011.
* ציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות 2011.

==שחקנים==

{|class="wikitable"
|-
! דמות !! שחקן !! תפקיד
|-
| מיכל
| מיכל ורשאי
| אימם של מאיה ועידו
|-
| רפי
| ישי גולן
| אביהם של מאיה ועידו
|-
| מאיה

עידו
| בר מיניאלי

איתמר אורני
| בתה של מיכל

אחיה של מאיה
|-
| נעמי
| שרית וינו-אלעד
| אחותה של מיכל
|-
| חיים
| יאיר רובין
| אביהן של מיכל ונעמי
|}

<gallery>
קובץ:SUMMER (184).jpg|
קובץ:SUMMER (178).jpg|
קובץ:SUMMER (83) (1).jpg|
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.israelfilmacademy.co.il/?CategoryID=264&ArticleID=1118 עד סוף הקיץ] באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
* [http://archive.iwff.net/He/Films.asp?Yid=2011&Fid=366 עד סוף הקיץ] באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011
* [https://web.archive.org/web/20070930111434/http://www.sharir.name/#!by-summers-end/c1d0k עד סוף הקיץ] באתר יצירה עברית של חיים שריר
* 
* 

קטגוריה:סרטי 2011
קטגוריה:סרטי דרמה ישראליים
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2011
בקבוק בים של עזה

בקבוק בים של עזה הוא סרט קולנוע בבימויו של הבמאי היהודי צרפתי, טרי בנישתי משנת 2012, קופרודוקציה צרפת-ישראל-קנדה. בצרפת נכחו במהלך אחד עשר חודשי הקרנתו הראשונים 158,428 צופים.

==עלילה==
טל היהודיה בת ה-17 מירושלים (אגט בוניטזר), כותבת מכתב, מכניסה אותו לבקבוק ומבקשת מאחיה החייל להשליך אותו לים בעזה. אולם אחיה אינו משליך את הבקבוק לים, אלא זורק אותו על החוף, שם מוצא אותו נעים הפלסטיני בן ה-20 (מחמוד שלבי). השניים מתכתבים ביניהם באינטרנט ומכנים עצמם "bakbouk" ו"gazaman" ולאט-לאט מתפתח ביניהם סיפור אהבה.

==אודות הסרט==
הסרט מבוסס על ספרה רב המכר של ואלרי זנטי , יהודיה שעלתה לישראל מצרפת בהיותה 13 ושבה לצרפת בתום שירותה הצבאי. מכיוון שהצילום בעזה לא היה אפשרי, צולם החלק העזתי של הסרט בכפר ג'סר א-זרקא וכן בקלנסווה.

==שחקנים==
{|class="wikitable"
|-
! שחקן !! דמות
|-
| אגט בוניטזר 
| טל לוין
|-
| מחמוד שלבי
| נעים אל-פרג'וקי
|-
| ריף כהן
| אפרת
|-
| סמדי וולפמן
|מרים
|-
|אברהם בלגה
|איתן 
|-
| עדי חליפה
|פריד
|-
| ג'לאל מסראווי
| זיאזי
|-
| מקס אולארצ'יק
| אורי
|-
| זיאד בכרי
| מרוואן
|-
|יוסרה באראקת
|איישה
|-
| מחמוד מורה
| ג'יהאד 1
|-
| אלהם ארף
|אשתו של אחמד
|-
|סיון לוי 
| חברה של טל
|-
| נועה פרידמן
| חברה של טל
|-
| לודמילה חן
| לקוחה של מרים
|-
|סלים דאו
|אחמד
|-
| היאם עבאס
| אינטיסר
|-
| ראסן עבאס
|בעל בית קפה
|-
| שרדי ג'בארין
| ג'יהאד 2
|-
| נאוה זיו
| מורה לטבע
|-
| לואי נופי
| חכים
|-
| רותם זיסמן-כהן 
| 
|}

==קישורים חיצוניים==
* 

* [http://www.filmfund.org.il/?id=11&nom=3618 בקבוק בים של עזה] באתר קרן הקולנוע הישראלי
* יואב איתיאל, [http://www.magazin.org.il/inner.asp?page=23&article=1660 ג’סר א-זרקא בדרך להוליווד], באתר מגזין המושבות גיליון 255, 30 באפריל 2010

קטגוריה:סרטים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:סרטי 2012
קטגוריה:סרטים בערבית
קטגוריה:סרטים בצרפתית
קטגוריה:סרטים בעברית
קטגוריה:סרטים מבוססי ספרים
קטגוריה:סרטים רב-לשוניים
דיטה בת-אדם

דיטה בת-אדם (בדנית: Ditte Menneskebarn) היא טרילוגיה של הסופר הדני מרטין אנדרסן נקסה שחוברה בשנים 1917–1921. חלקי הטרילוגיה הם:
* דיטה
* בת-אדם
* אל הכוכבים

הספר יצא לאור בעברית בתרגומו של מנשה לוין ב-1947. הדפסה אחרונה הייתה ב-1987 של כל חלקי הטרילוגיה ביחד.

==תקציר העלילה==
דיטה גדלה אצל סבה וסבתה לאחר שאמה סרינה שילדה אותה מחוץ לנישואים נטשה אותה. הם חיים בתנאים קשים בכפר נידח. כאשר הסב נהרג בתאונה הן נשארות לבד ומתקיימות מנדיבות לבם של אנשים.

כעבור מספר שנים נישאת סרינה ללארס פטר ודיטה עוברת לגור אצלם כשהיא משמשת כמטפלת לשני ילדיהם ונתונה להתעמרות מצד אמה. לארס פטר מתפרנס בקושי מעבודתו כסמרטוטר. הוא מסתובב עם עגלה וסוס בכפרים, קונה גרוטאות ומוכר אותן ברווח דל.

סרינה משוכנעת שאמה מסתירה כסף ובניסיון למצוא אותו היא חונקת אותה ובהמשך נאסרת למספר שנים. דיטה נשארת לבד כאמא קטנה בבית כדי לטפל בשני אחיה החורגים.

לאחר שהאם חוזרת מבית הכלא הולכת דיטה לעבוד כמשרתת באחוזה, שם מתאהב בה קארל, בנה של בעלת האחוזה והיא נכנסת להריון. כאשר נודע הדבר לבעלת האחוזה היא מגרשת את דיטה הנאלצת לחזור לבית משפחתה שם היא יולדת בן.

דיטה נאלצת לעזוב את משפחתה ולחפש את מזלה בקופנהגן. לפני כן היא נאלצת למסור את תינוקה לזוג איכרים חשוכי ילדים ולהפרד ממנו.

בקופנהגן חיה דיטה בשולי החברה. בתחילה היא עובדת בבית מחסה לתינוקות ומשמשת בתחילת כמינקת. כעבור זמן מה היא בורחת לאחר שהיא רואה שבמקום רוצחים תינוקות בלתי רצויים. היא עובדת כמשרתת בבתי עשירים, מתאהבת בגיאורג ונכנסת שוב להריון. גיאורג נוהג לשתות ופעם אחת בעת שיכרות הוא נופל למים בנמל וטובע.

דיטה מטופלת כעת בילד שלה וגם אוספת את הילדים פטר ו-אנה שהוריהן נטשו אותם. הם גרים בשכונת עוני בתנאים קשים מוקפים בעכברים. דיטה נעזרת בשכניה העניים וממשיכה לעבוד כמשרתת. לעיתים הם נאלצים לאכול בבית תמחוי. פטר מנסה להרוויח על ידי מכירת פחמים להסקה אותם הוא גונב ממחסני הרכבת. כאשר הוא נמלט מהשומרים, הוא נדרס על ידי קטר. דבר זה שובר לגמרי את דיטה, היא נופלת למשכב ומתה.

==על הספר==
נקסה גדל באחד מפרברי העוני והדלות של קופנהגן שם רכש את עמדתו הפוליטית והחברתית בנושא מלחמת המעמדות. באיגרת לוואי לספר כתב כי: "בקשתי להעמיד בספרי זה אנדרטה לאשה העמלה, זו הגיבורה העלומה, המצניעה לכת עם צערה, למודת סבל מדורי דורות, שאין מעטרים לה הילת גבורה. אומץ לבה ורוחה מתגלים בשעה שכלה והולך כוח הסבל שלה האיש העמל-בעתות של שפל וכישלון. ביקשתי לתת ברומן זה דמות-דיוקן של "בת-אדם", "אם הייסורים של האנושות".

==הסרט==
ב-1946 הופק בדנמרק סרט על פי החלק הראשון של הטרילוגיה. בסרט יש סצנה בו מתרחצת דיטה באגם בעירום. בארצות הברית הפוריטנית דאז, אישרו להקרין את הסרט רק לאחר הוצאת קטעי העירום.
הסרט נחשב בדנמרק כאחד הסרטים החשובים במורשת התרבות שלה

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ספרי 1921
קטגוריה:ספרים דניים
קטגוריה:ספרים שעובדו לסרטים
קטגוריה:ספרי ספריית פועלים
לאווריו

נמל לאווריו
לָאוְורִיוֹ (ביוונית מודרנית: Λαύριο, ביוונית עתיקה: Λαύριον, לָאוּרְיוֹן, בלטינית: Laurium) היא עיר נמל בחלקה הדרום-מזרחי של אטיקה ביוון ומושב הרשות המקומית של לאווראוטיקי (Lavreotiki). עד תחילת המאה ה-11 נקראה תוֹרִיקוֹס (Θορικός, Thorikos), ומימי הביניים עד המאה ה-19 היה שמה אֶרְגָסְטִירִי (Εργαστήρι, Ergastiri ). לאוריון נודעה בתקופה הקלאסית במכרות הכסף שלה, שהיו אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של המדינה האתונאית. מתכת הכסף שימשה בעיקר לטביעת מטבעות. 

העיר שוכנת מרחק 60 קילומטרים לערך מאתונה, דרומית-מזרחית לקֶרָאטֵיאָה (Κερατέα) וצפונית לכף סוניו (Σούνιο), על חופו של מפרץ אשר משקיף על האי מקרוניסוס במזרח. נמלה של לאווריו נופל בחשיבותו מנמל פיראוס הסמוך.

עיר המכרות לאוריום (Laurium) במישיגן שבארצות הברית נקראת על שמה של לאוריון העתיקה שביוון.

==תולדותיה==
לאוריון ומכרות הכסף שבה בעת העתיקה
אחרי קרב מרתון שכנע תמיסטוקלס את האתונאים להשתמש בהכנסות הצפויות מעורק כסף גדול שהתגלה במכרות לאוריון ב-483 לפנה"ס להגדלת הצי האתונאי ב-200 טריארות, ובכך הניח את היסוד לאימפריה הימית האתונאית. המכרות, שהיו רכושה של המדינה האתונאית, הוחכרו בתמורה לסכום קבוע מסוים ולאחוזים מן התפוקה. במלאכת הכרייה עסקו רק עבדים. לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס נתמעטה התפוקה, במידת-מה בשל כיבוש דקליאה (Δεκέλεια) על ידי הספרטנים ב-413 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית. המכרות הוסיפו לפעול, אם כי סטראבון כותב כי בימיו לא נותרו עוד עפרות כסף, ופאוסניאס כותב על המכרות כעל נחלת העבר. עדיין ניתן לראות במקום את מתקני הכרייה העתיקים, הכוללים פירים ומחילות לכריית העפרות ושולחנות אבן לשטיפתן ומיצוין. כמו כן נבנו במקום ביד אומן מכלים ומאגרים לאיסוף מי גשמים לצורך שטיפת העפרות, שכן אספקת שפע מים ממעיינות או נהרות לא הייתה אפשרית. בתחילת המאה ה-20 הופעלו המכרות מחדש על ידי חברה צרפתית וחברה יוונית, אך בעיקר לשם כריית עופרת, מנגן וקדמיום.

אוכלוסיית העיר מנתה ב-1907 10,007 נפשות. בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 9,891 נפשות.

==אמצעי תחבורה==
נמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס נמצא מרחק 35 קילומטרים מלאווריו וכ-30 דקות נסיעה. לאווריו מקושרת אתונה על ידי הכביש המהיר לאווריו/סוניו לאופורוס וכביש האגרה אטיקי אודוס. הנסיעה אורכת כשעה. פתרון נוח למדי להגעה אל אתונה הוא בשיטת "חנה וסע": נוסעים ברכב מלאווריו אל תחנת הרכבת קורופי, ומשם עולים על הרכבת "פרואסטיאקוס" או על חשמלית - שתיהן מגיעות היישר למרכז אתונה (30 דקות נהיגה ברכב ועוד 30 דקות נסיעה ברכבת).

{| align=center
|<gallery widths="250px" heights="190px" perrow="3">
 קובץ:Theatre at Thorikos.jpg|שרידי התיאטרון בתוריקוס
 קובץ:Lavrion499.JPG|משטח לשטיפת עפרות כסף בלאוריו
קובץ:LimaniLavriou.JPG|נמל לאווריו
 </gallery>
|}

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Édouard Ardaillon, "Les Mines du Laurion dans l'antiquité", No. Ixxvii. of the Bibliothéque des Ecoles francaises d'Athênes et de Rome
</div>

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:יוון: ערי נמל
קטגוריה:יוון העתיקה: ערים
אוזד

אוזד (בהונגרית: Ózd) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן (Borsod-Abaúj-Zemplén), הונגריה ובה כ-35,000 תושבים (2009). אוזד היא העיר השנייה בגודלה במחוז, ושוכנת כ-60 ק"מ מעיר המחוז מישקולץ.

==תולדות העיר==
הכפר אוזד מוזכר בתעוד משנת 1272. העיר המודרנית היא איחוד של שלוש ערים במהלך התקופה הסוציאליסטית בהונגריה, במהלכו חל פיתוח תעשייתי של צפון הונגריה. באוזד אוכלוסיית צוענים של כאלף נפשות.

==קהילה יהודית==
היישוב היהודי באוזד החל להתפתח במאה ה-19, כאשר הוקם בעיר מפעל מתכת גדול בו מצאו יהודים רבים את פרנסתם כפועלים ופקידים. שאר יהודי הכפר התפרנסו ממסחר וממלאכה. הקהילה הקימה חברה קדישא, בית כנסת ומוסדות חינוך ביניהם ישיבה, ואגודת נשים לצדקה.

עד שנת 1901 השתייכה קהילת אוזד לקבוצת קהילות בויוק (Bolyok) ובאותה השנה נעשתה לקהילה עצמאית והצטרפו אליה גם יהודי כמה כפרים בסביבה. כמו יהודי בלטון, ארלו ודומהאזה.

בשנת 1941 נמנו באוזד 721 תושבים יהודים מבין כ-22,000 תושבי העיר. ובאותה שנה כשהונגריה לחמה לצד הגרמנים בחזית אוקראינה, נשלחו צעירים יהודים לחזית ורובם ניספו שם. באותה השנה גורשו לקמנץ פודולסק באוקראינה משפחות יהודיות שהיו חסרות נתינות הונגרית, והוצאו להורג עם אלפי יהודים אחרים שגורשו מהונגריה באותה התואנה.

במרץ 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, רוכזו היהודים בגטו שהוקם במקום יחד עם יהודים נוספים, תושבי הכפרים הסמוכים. כעבור כמה שבועות הועברו לגטו מישקולץ, ובאמצע יוני גורשו לאושוויץ.

לאחר גירוש יהודי אוזד, הובאו למקום 238 יהודים שגויסו לעבודות כפייה באזורים אחרים של הונגריה. הם הועסקו במפעל המתכת של אוזד עד סוף המלחמה.

אחרי המלחמה שבו לאוזד כמה יהודים וחידשו את החיים היהודיים בעיר. אחרי מרד ההונגרים נגד המשטר הקומוניסטי בשנת 1956 פורקה הקהילה.

כיום יש בכפר אנדרטה לזכר יהודי האזור שנרצחו בשואה
{| class="wikitable"
! שנה
! מספר היהודים בעיר
! כלל האוכלוסייה
|-
|1840
|15
|
|-
|1880
|176
|3,772
|-
|1910
|511
|
|-
|1920
|514
|
|-
|1930
|580
|
|-
|1941
|721
|21,277
|-
|}

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:הונגריה: ערים
קטגוריה:קהילות יהודיות בהונגריה
קטגוריה:קהילות יהודיות שהושמדו בשואה
קטגוריה:מחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן
קטגוריה:גטאות בהונגריה
אוזדה

אוּזְדָה (בבלארוסית: Узда) היא עיירה בבלארוס, כ-70 ק"מ מדרום-מערב למינסק, ובה כ-10,000 תושבים (2009).

==תולדות העיר==
העיר מוזכרת לראשונה בתיעוד משנת 1450. בשנת 1938 קיבלה אוזדה מעמד של יישוב בעל מאפיינים עירוניים, ובשנת 1999 קיבלה מעמד של עיר.

בעיר אין מסילת רכבת, אך עובר בה כביש M1, שהוא חלק מכביש E30 – כביש באורך 5,800 ק"מ המקשר את מערב אירופה עם אומסק שבסיביר, רוסיה.

==יהודי אוזדה==
בעיר היה בעבר בית כנסת שנבנה בסוף המאה ה-17, ולא שרד עד ימינו. בשנת 1900 התגוררו באוזדה כ-400 משפחות יהודיות (כ-2,000 איש) מתוך כ-6,000 תושבים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומחנוונות, אך גם מעגלונות ומתעשייה זעירה. אוזדה היא מקום הולדתם של המשוררת דבורה בארון, שאביה היה רב העיירה של קהילת המתנגדים, ושל הרב משה פיינשטיין, שאביו שימש כרב קהילת החסידים במקום. בעיר התנהל מאבק בין הקבוצות שגלש למעשי אלימות. לאחר מלחמת העולם הראשונה שימש הרב משה פיינשטיין כרב העיירה במשך שנתיים. בשל עיור ותיעוש באזור אוזדה הצטמצם מספר היהודים במקום, ובסוף שנות השלושים התגוררו בעיירה כ-1,100 יהודים, כשליש מתושבי העיר. בעיירה פעלו "מועצה יהודית ממלכתית" ובית ספר שהתנהלו ביידיש. 

הגרמנים כבשו את אוזדה ביוני 1941 וריכזו אותם בגטו מגודר. באוקטובר 1941 נורו כל יושבי הגטו למוות בקרבת העיירה, עם מאות יהודים מהסביבה, על ידי גרמנים ומשתפי פעולה עמם. במקום ההרג שתי מצבות לזכרם.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* [http://onegshabbat.blogspot.co.il/2015/09/blog-post_73.html תיאור ביקור בעיירה ב־2015], בבלוג של דוד אסף

==הערות שוליים==

קטגוריה:גטאות בבלארוס
קטגוריה:מחוז מינסק: יישובים
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-15
אויאזד (פרובינציית אופולה)

אוּיָאזְד (בפולנית: Ujazd, בגרמנית: Ujest) היא עיירה בפרובינציית אופולה בדרום-מערב פולין ובה כ-1,650 תושבים (2006). העיירה שוכנת על גדות הנהר קלודניצה (Kłodnica) ובה כנסייה בסגנון הבארוק מהמאה ה-17 וכנסייה נאו-גותית מהמאה ה-19. היישוב הוקם בשנת 1211 על ידי מתיישבים גרמנים שהוזמנו על ידי נסיך פולני ששלט באזור. בהמשך האזור עבר לשליטה גרמנית. במאה ה-19 הייתה אויאזד חלק מדוכסות אוייסט (Ujest) הפרוסית. בשנת 1939 התגוררו בכפר מעל ל-2000 תושבים, רובם גרמנים. במלחמת העולם השנייה נהרס כ-70% משטח העיירה. לאחר מלחמת העולם השנייה האזור עבר לפולין, אוכלוסייה גרמנית נאלצה לעזוב ובמקומם באזור התיישבו פולנים.

==הקהילה היהודית==

==קישורים חיצוניים==

* 
* 

קטגוריה:אופולה (פרובינציה): יישובים
מוזיאון אלברטינה

אלברטינה (Albertina) הוא מוזיאון לאמנות השוכן במרכז וינה, שבאוסטריה.

== אודות == 

בשנת 1919, עברה הבעלות על הבניין ועל האוסף שבו, ממשפחת המלוכה ההבסבורגית, אשר ברחה מהמדינה, לרפובליקה האוסטרית החדשה שהוקמה. בשנת 1921 נקבע שם המוזיאון ל"אלברטינה".

בניין המוזיאון ניזוק קשות בעת הפצצות בעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה. הבניין שופץ מאז פעמים, כאשר בין השנים 1998 ל-2003 נערך שיפוץ יסודי.

== אוסף המוזיאון ==

בשנת 2007 הוענק למוזיאון בהשאלה מקרן ריטה והרברט באטלינר (Rita und Herbert Batliner), אוסף רחב מאוד של אמנות מודרנית, אשר משמש כתצוגה הקבועה של המוזיאון. בין השאר מציגים בו יצירות של פיקאסו, מגריט, פרנסיס בייקון, מארק שאגאל ואחרים.

== קישורים חיצוניים ==

* 

אלברטינה
קטגוריה:אינרה שטאדט