OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אליעזר רובינזון

אליעזר רובינזון (נולד בשנת 1931) הוא רופא אונקולוג ישראלי אשר כיהן בעבר כיושב ראש האגודה למלחמה בסרטן וכמנהל המכון האונקולוגי במרכז הרפואי רמב"ם.

==ביוגרפיה==

רובינזון נולד בווינה שבאוסטריה. ב-1940 עלה לארץ ישראל והיה בין הניצולים בטביעת אניית הגירוש פאטריה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בירושלים יצא ללמוד רפואה במונטווידאו שבאורוגוואי, וסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא התמחה באונקולוגיה בבית החולים הדסה בירושלים ועבד בו כרופא קבוע. בשנת 1968 עבר לחיפה וייסד את המכון האונקולוגי במרכז הרפואי רמב"ם, שבראשו עמד עד לפרישתו לגמלאות.

רובינזון כיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה, כנשיא הכינוס האירופאי לסרטן (ECCO 7) וכנשיא איגוד הסרטן העולמי (International Union Against Cancer) וחבר בוועד המנהל של איגוד זה. הוא פרסם למעלה מ-200 מאמרים מקצועיים.

בשנים 1971-1995 היה רובינזון סגן יושב ראש האגודה למלחמה בסרטן וכיהן כיו"ר האגודה בשנים 1996-2018, בהתנדבות. כמו כן הוא מכהן כיושב ראש המועצה הלאומית לאבחון וטיפול במחלות ממאירות.

בין השנים 2000-2005 שימש כחבר בועדה לענייני החולה הנוטה למות.

בשנת 2003 הוענק לרובינזון אות המופת על מפעל חיים של משרד הבריאות וב-2009 – פרס ההסתדרות הרפואית בישראל. בשנת 2012 העניק לו האיגוד לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה אות הוקרה על פעילותו. בשנת 2002 ניתן לו אות יקיר העיר חיפה.

רובינזון, מתגורר בחיפה, נשוי, אב לשלושה. כאדם דתי הוא רואה ברפואה מצווה.

==לקריאה נוספת==	
* שי חורב, אליעזר רובינזון, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 333, 2018.

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.rambam.org.il/RambamInfo/ADAMMagazine/Issueno11042008/Pages/70YearsRambamChapterTwo.aspx אליעזר רובינזון] באתר המרכז הרפואי רמב"ם

קטגוריה:אונקולוגים ישראלים
קטגוריה:חוקרי סרטן ישראלים
קטגוריה:סגל רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם
קטגוריה:סגל מרכז רפואי הדסה
קטגוריה:עולים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:יושבי ראש ונשיאי עמותות
קטגוריה:האגודה למלחמה בסרטן
קטגוריה:ישראלים ילידי אוסטריה
קטגוריה:יקירי חיפה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור לרפואה מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1931
פטר סושיצקי

פטר סושיצקי (באנגלית: Peter Suschitzky; נולד ב-6 באפריל 1941) הוא צלם קולנוע יהודי-בריטי.

==ביוגרפיה==
סושיצקי נולד בלונדון, בנם של אילונה הבריטית וצלם הקולנוע האוסטרי ממוצא יהודי, וולפגנג סושיצקי. בין עבודותיו הידועות ביותר כצלם קולנוע ניתן למנות את מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית ואת סרטיו המאוחרים של דייוויד קרוננברג. סושיצקי הוא היורש של מרק ארווין כצלם הקבוע של קרוננברג. 

סושיצקי זכה ב-2007 בפרס ג'יני לצילום הטוב ביותר עבור עבודתו בסרטו של קרוננברג, סימנים של כבוד.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:צלמי קולנוע בריטים
קטגוריה:זוכי פרס ג'יני
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1941
מצודת פרדנבורך

מצודת פרדנבורך (בהולנדית: Fort Vredenburg) היא מצודה הרוסה בחלקה, השוכנת על גדת נהר קומנדה, סמוך לחופי האוקיינוס האטלנטי, בדרומה של גאנה. 

המצודה הוקמה בין השנים 1688-1689 בידי חברת הודו המערבית ההולנדית במקום בו שכנה תחנה מסחר הולנדית נטושה בתחילת המאה ה-17, כ-15 ק"מ ממערב לאלמינה. המצודה שמשה בעיקר לסחר עבדים ולמסחר בזהב. בשנת 1695 הקימו הבריטים את מצודת קומנדה על הגדה הנגדית של נהר קומנדה. המצודה ההולנדית הייתה גדולה למדי והיא יכלה להכיל 32 תותחים וחיל מצב שמנה כשישים איש. למצודה נודע תפקיד מרכזי במאבקי השליטה בין הבריטים וההולנדים על השליטה בחוף הזהב. הבריטים כבשו את המצודה בין השנים 1781 ו-1785; ולבסוף, בעקבות הסכם סומטרה מ-1871, הועברה לידי הבריטים בשנת 1872, יחד עם כל מושבת חוף הזהב ההולנדית. בשנת 1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות לאורך חופי גאנה, כאתר מורשת עולמית.

==קישורים חיצוניים==
החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם

החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם ב-23 ביוני 1960 בעקבות תלונתה של ארגנטינה נגד ישראל בשל הפרת ריבונותה על ידי לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בבירתה בואנוס איירס.

בהחלטתה קבעה המועצה כי ישראל אכן הפרה את ריבונותה של ארגנטינה במעשה וכי הוא נוגד גם את עקרונות מגילת האומות המאוחדות וכי מעשים כאלו עשויים לסכן את השלום והביטחון בעולם. כמו כן מוזכרים בהחלטה מעשיו הנפשעים של אדולף אייכמן והצורך להעמידו לדין. בסיכום ההחלטה מביעה המועצה את תקוותה כי "יחסי הידידות המסורתיים בין ארגנטינה לישראל ילכו וישתפרו".

נוסח ההחלטה הייתה פשרה שהציג נציג ארצות הברית במועצה לאחר שנציגי ארגנטינה דרשו נוסח חריף יותר שיכלול דרישה להשבת אייכמן למשפט בארגנטינה. בסופו של דבר קיבלו נציגי ארגנטינה את נוסח הפשרה, וההחלטה התקבלה ללא התנגדות ועברה בתמיכתן של 8 מדינות, כאשר פולין וברית המועצות נמנעו.

ישראל דחתה את ההחלטה וטענה כי אופי הפשעים של אייכמן חייבו את ביצוע המעשה וכי היא כבר התנצלה בפני ארגנטינה על "ההפרה הבודדת" כלשון שרת החוץ גולדה מאיר בישיבת המועצה. ישראל טענה עוד כי זהו עניין שבינה לבין ארגנטינה ולא עניין למועצה.

==קישורים חיצוניים==

*[http://daccess-dds-ny.un.org/doc/RESOLUTION/GEN/NR0/157/27/IMG/NR015727.pdf?OpenElement נוסח ההחלטה], באתר האומות המאוחדות

==הערות שוליים==

138
קטגוריה:יחסי ארגנטינה–ישראל
קטגוריה:לכידת אדולף אייכמן
קטגוריה:1960 בפוליטיקה
קטגוריה:1960 בארגנטינה
יחסי ארגנטינה – ארצות הברית

היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לארגנטינה הם יחסים ידידותיים, אשר כוננו ב-27 בדצמבר 1823.

==היסטוריה==
היחסים החלו בשנת 1823 כאשר השגריר האמריקאי הראשון הגיש את כתב האמנתו לממשלת ארגנטינה בבואנוס איירס, היחסים בין המדינות נקלעו למשבר בשנות מלחמת העולם השנייה כאשר הגנרל פדרו פאבלו רמירז שתפס את השלטון במדינה בהפיכה צבאית בשנת 1942 התעקש לשמור על נייטרליות במלחמה ובתגובה לכך סירבה ארצות הברית לבקשות סיוע מצד ארגנטינה, בסופו של דבר נכנעה ארגנטינה ללחץ האמריקאי וניתקה את קשריה עם גרמניה ויפן.

בינואר 1944 התפטר רמירז מתפקידו ובמקומו מונה סגנו אדלמירו פארל. ארצות הברית לא הכירה במשטרו של פארל בשל סירובו להתייצב לצידה במלחמה העולמית ושגרירה בבואנוס איירס נקרא לשוב לוושינגטון. בתחילת שנת 1945 הכריזה ארגנטינה מלחמה על מדינות הציר ובכך התייצבה לימינה של ארצות הברית במלחמה. ב-19 באפריל 1945 התקבלה החלטה בכינוס של הוועידה הבין-אמריקנית במקסיקו סיטי שבו הסכימו המשתתפים פה אחד לחדש את היחסים עם ארגנטינה.

בתחילת שנות ה-80 פרץ משבר בין המדינות בעקבות סירובם של חברי החונטה הצבאית ששלטה בארגנטינה לתמוך במורדי הקונטראס בניקרגואה שנתמכו על ידי ארצות הברית, ארצות הברית הטילה אז עיצומים כלכליים על ארגנטינה שהוסרו רק לאחר ביטול השלטון הצבאי במדינה.

היחסים בין המדינות מבוססים על קשרים מסחריים ושיתוף פעולה בתחומי הרפואה, חקלאות, איכות הסביבה וטכנולוגיות בתחומים שונים. כמו כן מקיים צבא ארצות הברית קשרים צבאיים עם הכוחות המזוינים של ארגנטינה.

היחסים בין המדינות התערערו לאחר . בפברואר 2022 נפגש נשיא ארגנטינה אלברטו פרננדס עם ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, וציין את הצורך הדחוף של ארגנטינה להשתחרר מהסתמכות על ארצות הברית, ובמקומה לפתח שיתוף פעולה כלכלי עם רוסיה.

==קישורים חיצוניים==

*[http://history.state.gov/countries/argentina היסטוריה של היחסים בין ארצות הברית וארגנטינה] 

==הערות שוליים==
רדיה פרלמן

שמאל
רדיה ג'וי פרלמן (Radia Joy Perlman; נולדה ב-1951) היא מהנדסת תוכנה ורשתות, יהודית-אמריקאית, שהתפרסמה בזכות המצאות חלוציות שפיתחה בתחום טכנולוגיית האינטרנט. היא אף זכתה לכינוי "אם האינטרנט".

==קורות חיים==
פרלמן נולדה בווירג'יניה למשפחה יהודית, אם מתכנתת ואב מהנדס תעופה. יש לה תואר ראשון ושני במתמטיקה ודוקטורט במדעי המחשב מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).<ref></ref> כסטודנטית לתואר ראשון ב-MIT היא בחרה ליטול חלק בתוכנית "UROP" (תוכנית הזדמנות למחקר), לשם השלמת נקודות לתואר, וזאת במסגרת מעבדת בינה מלאכותית. בהנחייתו של סימור פאפרט היא פיתחה גרסה "מצומצמת" בשם TORTIS, לשפת התכנות לוגו ששימשה ליישומי רובוטיקה חינוכיים. במהלך מחקרה בשנים 1974–1976, שישה ילדים — הצעיר בהם בן שלוש וחצי – תכנתו רובוט לוגו חינוכי. בשל פרויקט זה נחשבת פרלמן לחלוצה בהוראת תכנות מחשבים לילדים. עבודת הדוקטורט שלה, משנת 1988, נכתבה בנושא ניתוב בנוכחות של הכשלות רשת זדוניות (malicious network failures).

ב-1980 החלה פרלמן לעבוד בחברת DEC, שם התפרסמה כממציאת פרוטוקול העץ הפורש (spanning-tree protocol), שמהווה אבן פינה בניהול תקשורת בין גשרים ברשת. בשנת 1993 עברה לעבוד בחברת נובל וב-1997 עברה לסאן מיקרוסיסטמס. במהלך עבודתה בסאן רשמה על שמה מעל 50 פטנטים. היא תרמה תרומות משמעותיות בתחומים נוספים בניהול מבנה הרשת ובגיבוש תקנים מקובלים, כגון גיבוש פרוטוקולי link-state, לרבות פרוטוקול TRILL, שאותו המציאה כדי לשפר כמה מהמגרעות של עצים פורסים.

ב-1999 הוציאה ספר בנושא תקשורת ברשת - Interconnections: Bridges, Routers, Switches, and Internetworking Protocols, וב-2002 הוציאה ספר לימוד בתחום אבטחת רשתות - Network Security: Private Communication in a Public World. שימשה פרופסור באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת וושינגטון. נכון ל-2017עובדת פרלמן כיועצת טכנולוגית בכירה בחברת Dell EMC.

==ספריה==
*Interconnections: Bridges, Routers, Switches, and Internetworking Protocols, 2nd ed., 1999
*Network Security: Private Communication in a Public World, 2nd ed., 2002 (עם צ'רלי קאופמן ומייק ספסינר)

== פרסים ותארים בהם זכתה==
*פרס SIGCOMM מטעם ACM (2010)
*פרס על מפעל חיים של אגודת USENIX (2006)
*פרס מכון אניטה בורג לנשים בעלות חזון (2005)
*פרס ממציא השנה של עמק הסיליקון (2004)
*תואר דוקטור לשם כבוד של ה-Royal Institute of Technology (2000)
*נכללה פעמיים ברשימת 20 האנשים המשפיעים ביותר בתעשייה של Data Communications magazine (1992, 1997)
*נבחרה ל-National inventors hall of fame (2016)

== קישורים חיצוניים ==

* [http://web.mit.edu/invent/iow/perlman.html ארכיב ממציאת השבוע] באתר MIT
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:חלוצי האינטרנט
קטגוריה:פעילי אינטרנט יהודים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:מדעניות מחשב אמריקאיות
קטגוריה:מדעניות מחשב יהודיות
קטגוריה:מהנדסי תוכנה יהודים
קטגוריה:נשים זוכות פרסים: מדע וטכנולוגיה
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1951
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1951
קטגוריה:זוכי פרס סיגקום
דומניקו מונטאניאנה

דומניקו מונטאניאנה (באיטלקית: Domenico Montagnana; 24 ביוני 1686 - 6 במרץ 1750) היה רב-אומן בבניית כינורות, איטלקי שמקום מושבו בוונציה, איטליה. הוא נחשב לאחד מבוני הכינורות והצ'לו המעולים בעולם בתקופתו. לכלים שבנה, בעיקר הצ'לי שלו, יש ביקוש עצום מצד תזמורות, נגנים ידועי-שם ואספנים, ורבים מהם נמצאים באוספים פרטיים או במוזיאונים. המחירים הנדרשים תמורת כלים מקוריים יכולים להגיע למיליוני דולרים אמריקאיים במכירות פומביות.

== חייו ==
מונטאניאנה נולד בלנדינארה שבאיטליה בשנת 1686. הוא החל לבנות כלי מיתר (כינורות, ויולות וצ'לי) בשנת 1701. במהלך הקריירה שלו כבונה כינורות מומחה הרבה לבקר כמה מבוני הצ'לי האיטלקים החשובים של זמנו, בהם פייטרו גוארנרי ומטאו גופרילר. הסדנה שלו, שהייתה פעילה כבר בשנת 1711, שכנה בקאלה דלה סטאניירי בוונציה.

בשנת 1730 עיצב מונטאניאנה סוג מיוחד של כינור, אבל עיקר פרסומו בא לו מן הצ'לי שבנה, הנחשבים למצוינים בטיבם לביצוע קונצ'רטי. למעשה, מונטאניאנה נודע בכינוי "איל סונורו ונציאנו" .

דומניקו מונטאניאנה מת בוונציה בשנת 1750.

== מורשת ==
רבים מן הכלים שבנה נמצאים עדיין בשימוש וירטואוזים מפורסמים או שמורים באוספים, אם ציבוריים ואם פרטיים. בין המוזיקאים המנגנים או ניגנו בעבר בכלי מונטאניאנה סטיבן קייטס, ליונל טרטיס, לין הארל, מישה מייסקי, אלפרד ואלנשטיין, יוסף רויזמן, סטיבן איסרליס, יו-יו מה, מוריס אייזנברג, עמנואל פויירמן, דניאל זיידנברג, אורלנדו קול, נתניאל רוזן, גילהרמינה סוג'ה, לואיס פרסינג'ר וראלף קירשבאום.

=== כלים מפורסמים ===
* "פטוניה" (1733) - שייך ליו-יו מה
* "אסקווייר" (1723) - שייך לטרולס מרק
* "פויירמן" (1735) - אוסף שווייצרי
* "אקס-סרוויי" (1738) - שייך לנתניאל רוזן
* "הוונציאני האדיר" (1738) - שייך לנתניאל רוזן, לפני כן היה רכושו של אדריאן-פרנסואה סרוויי (1807-1866)
* "קייטס-האנקוק" (1739) - היה שייך לסטיבן קייטס עד 2003
* "היפהפייה הנמה" (1739) - שייך להיינריך שיף
* "ברון שטיינהייל" (1740) - (לא ידוע)
* "דוכסית קליבלנד" (1740) (לא ידוע)
* "מונטאניאנה" (1710) - שייך לגילהרמינה סוג'ה

פסטיבל בינלאומי, שבקונצרטים המושמעים בו נעשה שימוש בכמה מכלי מונטאניאנה, מתקיים מדי שנה בעיר הולדתו, לנדינארה.

==קישורים חיצוניים==
* 

קטגוריה:יצרני כלי נגינה
קטגוריה:בוני כלי קשת איטלקים
קטגוריה:ילידי 1686
קטגוריה:נפטרים ב-1750
מקס ברסלר

מקס (מנהם) בּרֶסלֶר (Max Bressler; 26 בספטמבר 1901, רוסיה (אוקראינה) - 16 בפברואר 1966, מיאמי, פלורידה) היה עסקן ציבור יהודי אמריקאי, ממנהיגי הציונים בארצות הברית. נשיא קק"ל בארצות הברית. נשיא ארגון ציוני אמריקה ונשיא המגבית היהודית המאוחדת.

היה נשיא הקונגרס היהודי העולמי בשיקגו, נשיא ההסתדרות הציונית בשיקגו, סגן נשיא וגזבר של ארגון ציוני אמריקה וחבר הוועד הפועל הארצי של המגבית היהודית המאוחדת.

הוגה ויוזם הקמת האתר יד קנדי.

על שמו הוקמו בירושלים השכונה קריית מנחם, ומשכן המלאכה הנקרא "משכן מנחם ברסלר" שתרם כספים להקמתם.

== קישורים חיצוניים ==
* 
<div class="mw-content-ltr">
* [http://archive.jta.org/article/1966/02/17/3083605/max-erissler-president-of-jewish-national-fund-dies-in-miami Max Erissler (הטעות במקור), President of Jewish National Fund, Dies in Miami], JTA, February 17, 1966
</div>

==הערות שוליים==

קטגוריה:פעילים ציונים בארצות הברית
קטגוריה:אישים שעל שמם שכונות בישראל
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1901
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1966
כריסטופר באקלי

כריסטופר טיילור באקלי (באנגלית: Christopher Taylor Buckley; נולד ב-24 בדצמבר 1952) הוא סופר אמריקאי הכותב סאטירה פוליטית.

==חייו==
כריסטופר באקלי הוא בנם של ויליאם פ. באקלי, גם הוא סופר ופטרישיה באקלי , אשת חברה קנדית. באקלי בעל אזרחות אמריקאית וקנדית.

לאחר שסיים בית ספר בפורטסמות' ברוד איילנד למד באוניברסיטת ייל ב-1975. הוא התגורר במכללת ג'ונתן אדוורדס שבסמוך לה והיה חבר אחוות הגולגולת והעצמות בדומה לאביו. היה עורך מגזין הגברים ״אסקוויר״.

ב-1981 עבר לוושינגטון די. סי. לעבוד בתור כותב הנאומים הראשי של ג'ורג' בוש - מי שהיה אז סגן הנשיא ארצות הברית. על סמך הניסיון הזה בפוליטיקה כתב את ספרו הסאטירי הראשון, "The White House Mess".

במסגרת עבודתו כתב בעבור עיתונים רבים ונחשבים ובהם הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט, וול סטריט ז׳ורנאל, טיים, ואניטי פייר, הניו יורקר ועוד.

ב-2008 יצא בתמיכה פומבית בברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית. בהמשך לתמיכה זו התפטר מהמגזין השמרני התומך במפלגה הרפובליקנית בו כתב ואותו ייסד אביו, הנשיונל ריביו.

היה נשוי ללוסי גרג באקלי, בתו של דונלד גרג, יועצו של סגן הנשיא בוש לביטחון לאומי. מהנישואים הללו יש לבאקלי שני ילדים: קייטלין (1988) וויליאם (1991). הזוג התגרש באפריל 2011. לבאקלי בן נוסף, ג׳ונתן (2000) מיחסיו עם אירינה וואלפל. בשנת 2012 התחתן עם דוקטור קטרין קלוז, לה 4 ילדים.

==יצירותיו==
* 1986 - The White House Mess
* 1994 - Thank You for Smoking
* 1998 - God Is My Broker: A Monk-Tycoon Reveals the 7.5 Laws of Spiritual and Financial Growth
* 1999 - Little Green Men
* 2002 - No Way to Treat a First Lady
* 2004 - Florence of Arabia
* 2007 - Boomsday
* 2008 - Supreme Courtship
* 2012 - They Eat Puppies, Don't They?: A Novel

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ייל
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1952
קטגוריה:חברי אחוות הגולגולת והעצמות
בני קטורה

בְּנֵי קְטוּרָה הם ששת בניו של אברהם שנולדו לו מאשתו השלישית קטורה. דבר לידתם מופיע ב (סוף פרשת חיי שרה).

==בני קטורה וצאצאיהם==
בספר בראשית (וכן ב) נמנים ששת בניו של אברהם מאשתו קטורה:
*זמרן.
*יקשן – שילד את שבא ודדן, המוזכרים במקרא כמה פעמים. עם זאת, ייתכן שהכוונה לזוג אחים אחר הנקרא שבא ודדן: בני רעמא, נכדו של חם בן נֹח. בני דדן היו אשורים, לטושים ולאומים.
*מדן – ייתכן שהוא אבי המדנים, הנזכרים גם הם במספר מקומות.
*מדין, אבי האומה המדינית – מוזכרים חמשת בניו: עיפה, עפר, חנוך, אבידע ואלדעה.
*ישבק.
*שוח – גם העם השוחי מוזכר עוד בתנ"ך.

===שילוח בני קטורה===
פרשית בני קטורה מסתיימת: – כלומר מזרחית לארץ כנען.

הדברים מוזכרים גם בדברי יוסף בן מתתיהו: . אברהם, ככל הנראה, ניסה להרחיקם מבני יצחק כדי להימנע מסכסוך<ref>מדרש "שכל טוב", ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ו'.</ref> תוך כדי מילוי משימת ה' שהיא להתפשט ברחבי העולם<ref>Josephus, Flavius, The Antiquities of the Jews, 1.4.1-3</ref>. וכן על מנת שירשו את חלקו ונחלותיו בארץ אביו<ref>רבי יוסף בכור שור ורשב"ם, ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ו'.</ref>.

==מעמדם ההלכתי==
בגמרא נאמר שבני קטורה, שנולדו לאברהם לאחר שנצטווה בברית המילה, חייבים בברית מילה. לדעת הרמב"ם, חיוב המצווה חל גם על בני קטורה ולכן כל צאצאי בני קטורה חייבים למול את ילדיהם ביום השמיני. הרמב"ם הוסיף שאמנם צאצאי ישמעאל אינם מחויבים במילה מעיקר הדין, אך מאחר שבני ישמעאל התערבו בבני קטורה, בפועל אף בני ישמעאל חייבים למול ביום השמיני. לעומת זאת, רש"י בפירושו לתלמוד סבר שהכוונה היא רק לחייב את ששת בני קטורה עצמם במילה, אך כל צאצאיהם פטורים. בתוספות הרא"ש שם נאמר שאמנם התחייבו בני קטורה וכל צאצאיהם במילה, ככל צאצאי אברהם, אך חיוב זה נהג רק עד מתן תורה, שאז פקע החיוב מכל צאצאי אברהם ונמסר לעם ישראל בלבד.

==קישורים חיצוניים==
*
*[https://www.daat.ac.il/daat/ktav_et/maamarim/yaakoby-8-8-23.pdf לדמותם של בני קטורה ונס הולדתם], מתוך כתב העת "לימודים" באתר דעת.
* הרב אריאב עוזר, [http://beinenu.com/sites/default/files/alonim/80_03_75_0.pdf שיעור בעניין מילת בני קטורה], באתר בינינו
* [https://www.mayim.org.il/?parasha=בני-קטורה#gsc.tab=0 בני קטורה], באתר "מחלקי המים"

==ביאורים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:אברהם
קטגוריה:עמים שמוצאם מאברהם
קטגוריה:עמים שמיים
קטגוריה:עמים הנזכרים בתנ"ך
קטגוריה:בני קטורה
קטגוריה:פרשת חיי שרה
אגם קסומיגאורה

מבט על האגם.
אגם קָסוּמִיגָאוּרָה (ביפנית: 霞ヶ浦) הוא אגם במחוז איבראקי ביפן, השני בגודלו במדינה, עם שטח של 220 קמ"ר. האגם שוכן כ-60 ק"מ צפונית-מזרחית לטוקיו, ומורכב משלושה אגמים המקושרים ביניהם, שהעיקרי והגדול שבהם הוא אגם נישיאורה (西浦), והאחרים הם קיטאורה (北浦） וסוטונאסקאורה (外浪逆浦). עומקו הממוצע של האגם הוא 4 מטרים, בעוד עומקו המקסימלי 7 מטרים. אורך חופי האגם מסתכם ב-252 ק"מ, והוא שוכן בגובה 16 ס"מ מעל פני הים.

בעבר היה אזור האגם לגונה המחוברת לאוקיינוס השקט. בשנת 1963 הוקמה סוללה בשפך האגם לאוקיינוס, ומי האגם הפכו בהדרגה ממי ים למים מתוקים. בתקופת אדו נודע האגם בדיג רב באמצעות סירות מפרש ייחודיות שנקראו הוביקיבונה (帆引き船). התפלת מי האגם בעקבות הקמת הסוללה הפחיתה את הדיג באגם, אולם תיירים מגיעים גם כיום לחופי האגם לצפייה בסירות הדיג ולתיירות דיג. בעקבות פיתוח האזור בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, נבנו סוללות בטון סביב חופי האגם ומימיו שימשו לתעשייה ולערים שהוקמו סביבו, תוך פגיעה בחי ובצומח שבגדות האגם. בשנות ה-90 החלו מיזמים להחייאת החי והצומח סביב האגם.

כיום משמשים חופי האגם אתר נופש ותיירות, ומימיו משמשים להשקיית השדות שסביבו. 

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20070927205307/http://www.japanfs.org/en/public/ngo04.html החייאת הטבע סביב האגם]
* [https://web.archive.org/web/20070715042829/http://www.ilec.or.jp/database/asi/asi-35.html מידע על האגם]
* [http://www.city.kasumigaura.ibaraki.jp/hobiki/english/index.html דיג בספינות המפרש על האגם - היסטוריה]

קסומיגוארה
קטגוריה:קאנטו
קטגוריה:יפן: אטרקציות תיירותיות
אגם אשי

מבט על [[הר פוג'י מאגם אשי.]]

אגם אָשִׁי (ביפנית: 芦ノ湖 – אשי (芦 ) - קנה, קו (湖) - אגם. "אשי נו קו" - אגם קנה מצוי), המכונה גם אגם הָקוֹנֶה, הוא אגם באזור הקונה שבמחוז קנאגאווה באי הונשו שביפן. זהו אגם לוע השוכן בסמוך לקיר הדרומי של קלדרת הר הגעש הקונה. האגם מהווה אתר תיירות פופולרי, והוא נודע בנופי הר פוג'י הנשקפים ממנו ובאונסנים הרבים שנמצאים בגדותיו. באגם שוהות מספר סירות שעשועים ומעבורות, אשר מספקות למשייטים בהן מבט על האגם. עיצובן של מספר מהסירות מושפע מספינות מלחמה. 

רוב המבקרים של אגם אשי שוהים במלונות ובתי הנופש אשר בסביבה ומבקרים את האטרקציות שמסביב לאגם. רבים מהמבקרים באגם משתמשים ברכבל בשביל להגיע לעמק הוולקאני "העמק הרותח הגדול". 
ספינת תיירים בצורת ספינת [[שודדי ים, המפליגה באגם]]

== קישורים חיצוניים==

* [http://www.webviewcams.com/asia/kanagawa/lake-ashi מצלמת רשת, המציגה את האגם ואת הר פוג'י]
* [http://www.volcano.si.edu/world/volcano.cfm?vnum=0803-02= היווצרות האגם בעקבות התמוטטות הר הגעש הקונה]

אשי
אשי
קטגוריה:קאנטו
קטגוריה:יפן: אטרקציות תיירותיות
מנואל פואיג

מנואל פואיג
מנואל פואיג (Manuel Puig; 28 בדצמבר 1932, פרובינציית בואנוס איירס - 22 ביולי 1990, קוארנבקה שבמקסיקו) היה סופר ותסריטאי ארגנטינאי.
== ביוגרפיה ==
פואיג למד תחילה ספרות באוניברסיטת בואנוס איירס. אחר-כך למד בעזרת מלגה החל משנת 1956 קולנוע ברומא. הוא עבד בתור מורה לספרדית ברומא ומורה לאיטלקית בבואנוס איירס, והיה עוזר במאי בסרטים שונים בשתי הערים. <br />
בשנת 1963 הוא עבר לניו יורק וכתב את הרומן הראשון שלו "La traición de Rita Hayworth", "בגידתה של ריטה הייוורת'". הרומן קיבל את תואר "היצירה הטובה ביותר של שנת 1968\1969" על ידי עיתון לה מונד. בשנת 1967 חזר פואיג לבואנוס איירס. אחרי שגם הרומן השני שלו, Boquitas Pintadas, הצליח מאוד, הוא כתב את "The Buenos Aires Affair". מותחן זה, בעל נטייה אנטי-פרוניסטית מובהקת עורר שערורייה, הוא צונזר כפורנוגרפיה, ואחרי איומים שונים ברח פואיג מארגנטינה מחשש לחייו. הוא התיישב במקסיקו, שם כתב את El beso de la mujer araña, "נשיקת אשת העכביש", שהיה לספרו המפורסם ביותר. <br />
ביולי 1990 עבר פואיג ניתוח הוצאת כיס המרה, אך בעקבותיו הידרדר מצבו והוא נפטר.

== ספריו בעברית ==
* "טנגו שברון הלב", תרגום: יואב הלוי, הוצאת שוקן, 1978. 
* "נשיקת אשת העכביש": האסיר ההומוסקסואל הנשי מולינה מספר לוולנטין, אסיר שיושב איתו באותו תא, עלילות של סרטים, בשביל להעביר את הזמן. הם מאוד שונים באופיים, כי וולנטין הוא מהפכן קצר-רוח. הרומן עובד לתסריט ולמחזה וזכה להצלחה רבה מאוד בשלושת המדיה. 
* "קללת נצח על קורא דפים אלה", תרגום: עמשי לוין, הוצאת כתר, 1989. הרקע הוא ניו יורק של סוף שנות השבעים. לארי ג'ון הוא היסטוריון מובטל המתפרנס מסיעוד קשישים. הקשיש המופיע ברומן הוא רמירס, ארגנטינאי שבזמן שישב בכלא כתב יומן שג'ון חושב שיביא לו פרסום כהיסטוריון.
* "המסתורין של זר הוורדים": מחזה. תרגום:אייל לוי, ספריית התיאטרון, 1991. אנו נמצאים בבית חולים יוקרתי בבואנוס איירס, שקט, תאורה עמומה, לא זועקת, עם חולה עשירה ואחות עניה. שתי הנשים חסרות שם. החולה מתמוטטת לאחר מותו בתאונת דרכים של נכדה בן ה-22.
* "בגידתה של ריטה הייוורת'", תרגום: ליה נרגד, הוצאת עם עובד, 2018.
==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
==הערות שוליים==

קטגוריה:סופרים ארגנטינאים
קטגוריה:מחזאים לטינו-אמריקאיים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע
קטגוריה:תסריטאי טלוויזיה
קטגוריה:ארגנטינאים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ארגנטינאים שנפטרו ב-1990
ז'ורז' שחאדה

ז'ורז' שחאדה (בערבית: جورج شحادة, בצרפתית: Georges Schehadé; 2 בנובמבר 1905, אלכסנדריה - 17 בינואר 1989, פריז) היה משורר ומחזאי לבנוני. הוא כתב בצרפתית, והיה מקורב לסוריאליזם.

== חייו ==
שחאדה היה בנם השני מתוך שישה ילדים של משפחה אמידה שחזרה ללבנון מאלכסנדריה, לאחר שירדה מנכסיה. הוא למד משפטים והחל לעבוד במערכת השלטון הצרפתית.

בשנת 1951 הוא התחתן, ובשנת 1977 הוא התיישב בפריז בגלל מלחמת האזרחים בלבנון.

== יצירתו ==
תחילה הזכירה יצירתו את פול ורלן וארתור רמבו. מבקר אחד כתב, ששחאדה לא כותב את השירים, אלא שומר על לידתם. סן-ג'ון פרס היה זה שפרסם את שחאדה בשנת 1931. בנסיעתו לצרפת בשנת 1933 הוא הכיר את פרס, מקס ז'אקוב ואת ז'ול סופרויאל.

בשנת 1951 זכה מחזהו " Monsieur Bob'le" לבכורה בתיאטרון Théâtre de la Huchette. אותו Monsieur Bob'le מחליט יום אחד להתיישב במקום בשם Paola Scala, והתושבים של כפר שכוח אל זה מתייחסים אליו כאל קדוש. את שני המחזות הבאים ביים ז'אן-לואי בארו. ב- "La Soirée des proverbes" יש כביכול עלילת מתח של רצח, אך זה כלל לא הנושא של המחזה. המשורר שם במרכז את השפה ואת משמעות החיים. המחזה Histoire de Vasco תורגם ל-25 שפות, וגם מחזותיו הבאים זכו להצלחה.

== קישורים חיצוניים ==
* [http://www.larevuedesressources.org/le-personnage-de-georges-schehade-de-la-revolte-a-la-soumission,970.html על הדמויות של מחזותיו (בצרפתית)]

==הערות שוליים==

קטגוריה:נוצרים לבנונים
קטגוריה:משוררים לבנונים
קטגוריה:סופרים לבנונים
קטגוריה:לבנונים שנולדו ב-1905
קטגוריה:לבנונים שנפטרו ב-1989
ויולטה פארה

ויולטה פארה (Violetta Parra; נולדה ב-4 באוקטובר 1917 בסן קרלוס, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקונספסיון, נפטרה ב-5 בפברואר 1967 בסנטיאגו דה צ'ילה) הייתה מוזיקאית, זמרת ואומנית צ'יליאנית.

== ביוגרפיה ==
אביה של ויולטה היה מורה למוזיקה. מאמה היא קיבלה את המורשת של שירי העם הצ'ילאניים. ילדותה של ויולטה עברה עליה בכפר, בתנאים של עוני, יחד עם שמונה אחים ואחיות, ביניהם המתמטיקאי והמשורר ניקאנור פארה, ורוברטו פארה, "El tío Roberto", זמר ומלחין.

ויולטה החלה להלחין כבר בגיל 12, והחלה ללמוד הוראה בסנטיאגו. בתקופה זו היא הלחינה יצירות בסגנון בולרו, קורידו וטונאדה והופיעה במקומות שונים.

בשנת 1938 היא התחתנה עם לואיס סרסדה. מנישואין אלה נולדו שני המוזיקאים איסבל פארה ואנחל פארה. בשנת 1954 היא נסעה לפולין ולברית המועצות, ואחר כך חיה שנתיים בפריז. בפריז הקליטה את שיריה ונפגשה עם אומנים רבים, עד שחזרה לצ'ילה. ב-1958 היא החלה ליצור יצירות אומנות פלסטית, וללמד מוזיקה ואומנות ברחבי המדינה.

בשנת 1961 היא נסעה יחד עם שני ילדיה לארגנטינה, ומשם לפינלנד, שם השתתפה בפסטיבל הנוער של הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי. לאחר נסיעה זו נשארה שוב למשך שלוש שנים בצרפת.

בשנת 1965 נסעה לשווייץ וצילמה סרט דוקומנטארי על יצירתה, ואז חזרה לצ'ילה ופתחה יחד עם שני ילדיה את מרכז התרבות ב-La Reina, רובע מזרחי בסנטיאגו. במרכז זה הכיר אותה ויקטור חרה והושפע ממנה. במרכז התרבות זה היא שמה קץ לחייה, כנראה בהשפעת האהבה שלה לג'ילבאר פאבר, חלילן שווייצרי.

== יצירה ==
תרומתה העיקרית של ויולטה פארה היא אוסף המוזיקה העממית של צ'ילה, שהיווה בסיס לנואבה קנסיון, תנועת המוזיקה החדשה בצ'ילה ובדרום-אמריקה בכלל. השיר Gracias A La Vida ("תודה לחיים"), שמוכר בעיקר דרך הביצוע של מרסדס סוסה הוא השיר האחרון שכתבה לפני שהתאבדה.

בתחילת שנות ה-60, כשכבר הייתה לה קריירה בינלאומית פורחת כזמרת-יוצרת, החלה ויולטה פארה ליצור סדרה של ציורים, פסלים ורקמות שהושפעו מהמוזיקה שלה. הארפילרים שלה - רקמות ענקיות - הן המורכבות ביותר מבין היצירות הללו: דימויים בהשראת אמנות פרה-קולומביאנית, מספרים סיפורים מלאי רגש נצחי. הם מראים נשים, גברים או חיות שנאספו בסצנות חגיגיות, היסטוריות או רוחניות. תפרי צמר עבים, פיסות מקרמה וצמה סרוגה משמשים להענקת תלת מימד לדמויות. הצי הקרב הראשון (1964) מתאר את המאבקים של צ'ילה במהלך מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1884), כאשר הגיבור הלאומי קפטן ארתורו פראט מניף בגאווה בדגל צ'ילה כשספינתו, ה-Esmeralda, טובעת. ב-El circo (1961), מתאר קבוצה של דמויות צבעוניות שרות ורוקדות, אולי שיכורות מהאדים הבוקעים מקנקן גדול במרכז, או אולי נפלו קורבן לרעות הנשפכות מתיבת פנדורה המוזרה הזו. הארפילרים של פארה היו כלי להעברת רגשות עמוקים שהיו פרטיים ומשותפים, מקומיים ובינלאומיים, וקשורים לתרבות גבוהה ונמוכה כאחד. יצירותיה הוצגו בביאנלה ה-59 בוונציה, בתערוכה "חלב של חלומות".<ref></ref>

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20111011205153/http://www.violetaparra.cl/ קרן ויולטה פארה]
* [https://web.archive.org/web/20061126095407/http://www.nuevacancion.net/violeta/ דיסקוגרפיה]
* [http://www.imdb.com/title/tt2014392/ סרט על חייה משנת 2011]
* 
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:זמרי פולק
קטגוריה:זמרות צ'יליאניות
קטגוריה:מוזיקאים צ'יליאנים
קטגוריה:אמנים צ'יליאנים
קטגוריה:קומוניסטים צ'יליאנים
קטגוריה:ילידות 1917
קטגוריה:נפטרות ב-1967
סעיד עקל

שמה של מפלגת [[שומרי הארזים בתעתיק לטיני מותאם לערבית לבנונית (שנוצר על ידי סעיד עקל).ה-X מייצגת את העיצור ח' ( בערבית), וה-C עם הלוכסן התחתון השמאלי, מייצגת את האות והעיצור "אליף" - כיתוב עליון: "שומרי הארזים"כיתוב תחתון: "תנועת הלאומיות הלבנונית"]]

סעיד עקל (בערבית: سعيد عقل; 4 ביולי 1911 – 28 בנובמבר 2014) היה משורר, סופר ומחזאי לבנוני. הוא היה אחד התומכים בגישת הערבית הלבנונית.

== חייו ==
עקל נולד בזחלה למשפחה של מרונים. אחרי שאיבד את אביו בגיל 15, התחיל לעבוד לפרנסת המשפחה, ואחר-כך כמורה ועיתונאי. 
מאוחר יותר הוא למד תאולוגיה, ספרות ותולדות האסלאם, והרצה במספר אוניברסיטאות. 
ביולי 2011 חגגו לו יום הולדת 100.

== יצירתו ==
סעיד עקל כתב בערבית ספרותית, בערבית לבנונית ובצרפתית. יצירתו כוללת שירים, רומנים ומחזות. בין היתר כתב את:
* "בת יפתח" (מחזה) – 1935
* "קדמוס" (מחזה) – 1944

== עמדותיו ==
בצעירותו היה חבר המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, אך מאוחר יותר עבר לשומרי הארזים.
הוא סבור שהערבית הלבנונית היא שפה נפרדת, ולכן גם הציע אלף-בית לבנוני המבוסס על אותיות לטיניות. פעם אמר: "הייתי קוטע לעצמי את יד ימין בשביל לא להיות ערבי."
בשנת 1982 היה אחד התומכים בישראל בעת שפלשה ללבנון.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:נוצרים לבנונים
קטגוריה:משוררים לבנונים
קטגוריה:סופרים לבנונים
קטגוריה:אישים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:מרונים
קטגוריה:פיניקיזם
קטגוריה:לבנונים שנולדו ב-1911
קטגוריה:לבנונים שנפטרו ב-2014
מונא יחיא

מונא יחיא (בערבית: منا يحيا באנגלית: Mona Yahia, נולדה ב-1954 בבגדאד) היא אומנית וסופרת.

== ביוגרפיה ==
מונא נולדה וגדלה בבגדאד למשפחה יהודית. יחד עם הוריה ועם אחיה היא ברחה בשנת 1970 מפני השלטון הצבאי של אחמד חסן אל-בכר לאיראן, כעבור שנה לישראל. היא שירתה בצה"ל בין השנים 1972 ל-1974. לאחר מכן למדה באוניברסיטת תל אביב פסיכולוגיה וצרפתית. בשנת 1980 היא סיימה את לימודיה כפסיכולוגית קלינית, והחלה לעבוד במקצוע בתל אביב.
בשנת 1985 היא היגרה לגרמניה ולמדה בקאסל אומנות.

=== כשהחיפושיות האפורות השתלטו על בגדאד ===
בשנת 2000 היא פרסמה רומן בלונדון תחת הכותרת „When the Grey Beetles Took over Baghdad“, ובו היא מתארת את חיי הבורגנות היהודית בבגדאד של שנות השישים, מזווית ראייה של מתבגרת. לתוך העולם הוורוד של משחקים וריחות שוק ושחייה בנהר החידקל מתפרצת מהפכה שלא מבשרת טובות.
הרומן תורגם עד כה לגרמנית, צרפתית ויצא לאור גם באמריקה. יחיא מסבירה שכתבה את הרומן באנגלית: "אנגלית אף פעם לא פצעה אותי כמו הערבית וגם אין לה יומרה כמו העברית."
בשנת 2001 זכתה מונא יחיא בלונדון ב-"Jewish Quarterly Wingate Prize", שבו זכו בין היתר גם אתגר קרת, דויד גרוסמן ועמוס עוז. מנימוקי השופטים:
"You can feel your flesh tingle as you read it."

ב-2023 יצא הספר לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.

==ספרים ומאמרים==
<div class="mw-content-ltr">
*Domino Effect. In: London Magazine, vol. 33 no. 1&2, London 1993.
*METRO–BOULOT–DODO. In: Heiner Schepers (Hrsg.): Eine Stunde für Harry Kramer. Buxus Verlag, Lingen 1997, .
*When the Grey Beetles Took over Baghdad. Peter Halban Publishers, London 2000, ; paperback 1-870015-85-1; American edition: George Braziller New York, 2007 .
*A Borrowed Tongue (Essay). In: [http://www.goethe.de/ges/phi/prj/ffs/enindex.htm?wt_sc=artandthought%20(english) Fikrun wa Fann/Art and Thought] Nr. 91, Goethe Institute, Munich 2009.
*Der Tag, an dem Sadat nach Jerusalem flog. In: Kerstin Schimmel (Ed.): Auch dein Herz …, Mitteldeutscher Verlag Halle (Saale) 2011, .
*Love Traps. Kindle Edition, 2013 (ASIN: B00E8ODI1W).
*The Historical Khans of Istanbul – A photographic documentary Project (bilingual: English & German), 2015, .
*SNAPSHOTS – Istanbul Behind Closed Doors (trilingual: German & Turkish & English), 2019, .
*MATCHES (short story). In: [https://www.banipal.co.uk/ Banipal] no.72, London 2021, .
</div>

== קישורים חיצוניים ==
* 
== הערות שוליים ==

קטגוריה:עולות בשנות ה-1970
קטגוריה:עולים בשנות ה-1970
קטגוריה:סופרים ערבים
קטגוריה:סופרות גרמניות
קטגוריה:סופרים גרמנים
קטגוריה:ישראליות ילידות עיראק
קטגוריה:ישראלים ילידי עיראק
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1954
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1954
גני גד

גני גד היא שכונה במזרח העיר בני ברק בסמוך למחלף גהה.

== תולדות השכונה ==
השכונה נבנתה באמצע שנות ה-60 כשכונה של דיור עממי לחילונים.

בשכונה נבנו דירות של 3 חדרים ב-17 בניינים בני 3 קומות ו-12 דירות. השכונה שווקה כנמצאת "על גבול רמת גן"" וכ-"גם בעיר וגם מחוץ לעיר" והובטח לרוכשים שהשכונה תחובר לכביש גהה או לרחוב ז'בוטינסקי. עירית בני ברק הביעה מורת רוח על כך שהחברה מסתירה בפרסומיה את העובדה שמדובר על שכונה בבני ברק. הרב נתן צבי פרידמן, רבה של שיכון ה', המליץ לחברה להדגיש בפרסומיה את הקרבה לשכונה, ה"עשירה בבתי מדרש, מוסדות חינוך דתיים, מקוואות טהרה, ועוד". השכונה אוכלסה החל מסוף 1964 ובשנת 1968 החל לעבור בשכונה קו אוטובוס. בתחילת 1967 פורסם שיבנו בשכונה עוד 128 דירות לזוגות צעירים תושבי בני ברק.

המצאות השכונה בעורפה של שכונה דתית (כיום חרדית) שיכון ה' אשר אנשיה הבהירו שלא ירשו מעבר בתוכה ברכב בשבת, דרשה הכנת מוצא מהשכונה לכביש הראשי. בשנים הראשונות התקיים מוצא מהשכונה ישירות לכביש גהה. אולם עם הרחבת כביש גהה חסמה מע"צ את הגישה לכביש גהה, שכן כביש בינעירוני אינו אמור להתחבר לרחובות עירוניים. בעקבות זאת פרצה עיריית בני ברק דרך עפר מהשכונה לרחוב ז'בוטינסקי. אולם עם התחלת העבודות על מחלף גהה בשנת 1970, נחסם דרך העפר והתושבים נותרו ללא מוצא משכונתם בשבת. ביולי 1970 פנו התושבים לבג"ץ אשר הוציא צו על תנאי בעניין. בדצמבר 1970 הושגה פשרה זמנית, על פיה המצב הזמני הוקפא והנושא הועבר לרשויות התכנון להכרעה.

בשנת 1999 כשכביש גהה הורחב, נבנה על ידי מע"צ קיר אקוסטי בין בתי השכונה לכביש, כדי למנוע רעש ופיח מבתי השכונה.

בשכונה קיים בית מדרש "היכל יצחק" בראשות האדמו"ר מספינקא גני גד.

==קישורים חיצוניים==
* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:בני ברק: שכונות
אשנב (עיתון)

אשנב היה עיתון דו-שבועי מחתרתי שהוצא לאור בין 24 באוגוסט 1941 עד 1947 על ידי ארגון ההגנה והיה הנפוץ בעיתוני המחתרת בתקופת היישוב. מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה הבריטית. 

ברל כצנלסון היה מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו. העיתון הודפס בפורמט של 25*15 ס"מ והכיל בין שישה לשמונה עמודים. לאחר מספר שנים הפך לשבועון והגיע לתפוצה של 30 אלף עותקים. 

בעיתון בוטא הזרם האקטיביסטי של מפא"י שביקשו לפרסם את ההתנכלויות הבריטיות ולדרבן את חברי ההגנה לקראת המאבקים שבדרך, תוך פרסום ידיעות שנפסלו בעיתונים החוקיים. העיתון הכיל ידיעות מן העולם שמקורן בסוכנות היהודית ובשירות הידיעות של ההגנה ששמות כותביהן לא הוזכרו. העיתון תקף את האנגלים והערבים, אך גם יהודים שנקטו בקו פייסני כלפי הבריטים. 

בגיליונו הראשון, שיצא ב-24 באוגוסט 1941, הופיע בעמוד הראשי הלוגו "מפלגת פועלי ארץ-ישראל", אולם שם המפלגה הושמט מהגיליון השני ואילך והוחלף ב"ליקוטי ידיעות/דברים בשם אומרם". וכן בחודשיו הראשונה בצידו השמאלי של הדף הופיעה הכותרת "פנימי לחברים/לא למכירה", אולם החל מחודש דצמבר 1941, החל העיתון להיות מופץ למנויים בתשלום, והוסר התואר "לא למכירה".

עורכו השני של העיתון היה אליעזר ליבנה (לִיבֶּנשטיין), ועורכיו המשניים היו מאיר ורטה, מאיר בראלי ומשה כצנלסון. המערכת שכנה ברחוב נחלת בנימין 57 בתל אביב, והעיתון הודפס ב"דפוס שלומי" ברחוב יהודה הלוי, במסווה של הדפסת עיתון "מערכות". הגליונות נערכו ידנית, ולא במכונה, כדי למנוע זיהוי של בית הדפוס.

מכיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ואף בחלק מהמקרים הוצאו גליונות בשם "א-ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו. סך הכל הופיעו 157 גיליונות כאשר 42 גליונות הופיעו תחת השם "א–ב".

בגיליון שיצא ב-20 באפריל 1947 פרסם העיתון מודעת אבל שבה כרך את שמם של עולי הגרדום – אנשי האצ"ל: דב גרונר, דב רוזנבוים, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, שנתלו ב-16 באפריל 1947 – עם שמם של חללי ההגנה: אהרון דוב, פנחס וייס, מנחם סאמט ומשה לרר, שנהרגו בפעילות במסגרת תנועת ההעפלה. בעקבות פעולה זו, שנגדה את עמדות ראשי ההגנה ומפא"י, נערך במפא"י בירור מול העורך ליבנשטיין והוחלט לצרף לעיתון עורך שיאזן את עמדתו, בתגובה למהלך התפטר ליבנשטיין ומכיוון שמפא"י רצו לתת סיכוי לאופציה המדינית, החליטו על סגירתו של העיתון.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
*[http://tnuathaavoda.info/press/home/press/1125096767.html אשנב], באתר תנועת העבודה
*[https://www.nli.org.il/he/newspapers/ashnav אשנב] באתר "עיתונות יהודית היסטורית"- גרסה בת חיפוש בכל טקסט העיתון

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ישראל: עיתונים
קטגוריה:עיתונות בעברית
קטגוריה:ההגנה
קטגוריה:תנועת העבודה
קטגוריה:שנות ה-1940 בישראל
דני אמיר

דני אמיר (נולד ב-1961) הוא זמר-יוצר ישראלי.

==ביוגרפיה==
אמיר, נכדו של מאיר וייסגל, למד בתיכון חדש בתל אביב. התגייס לצה"ל בנובמבר 1979, ונכלא מספר פעמים עקב סירובו לשרת בשטחים.

באוקטובר 1987 יצא אלבומו הראשון "נסיגה בשלבים" בהפקתו המוזיקלית של מיקי שביב. באלבום נטלו חלק ז'אן פול זימבריס, משה לוי, דן תורן ואריאל זילבר.

אמיר היה חבר בלהקת "דברים שעשיתי עם אחותי" שהתפרסמה בסוף שנות השמונים, אך הוציאה את אלבומה היחיד רק ב-1998. בין שיריה הידועים: "מינה" ו"שיר חתונה", שניהם למילים של מודי בר און.

ב-1998 הלחין מספר שירים, בהם הפרודיה "חייל של אהבה", לחמישייה הקאמרית.

בסוף 2007 יצא לרדיו השיר "טלי" בו מסופר על היום ב-2022 בו טלי פחימה, פעילת השמאל הקיצוני, נבחרת לנשיאת המדינה. השיר נכלל באלבומו של אמיר "שמונה שירים על אלוהים והכיבוש".

בשנת 2009 הופיע במסגרת "נשף הסוכן החשאי והיועץ המשפטי" שארגן הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.

באלבומו השני של ארז לב ארי (2010) כלול השיר "פרימיטיבים" שתרגם אמיר על פי שירו של טי-בון ברנט.

בשנים 1999–2010 הועסק אמיר כתסריטאי חדשות הספורט בערוץ הספורט. אמיר, שעסק בסוף 2009 בגיוס חתימות על מנת לצרף את העובדים בערוץ לארגון כוח לעובדים, טען שפיטוריו התרחשו על רקע זה. בית הדין האזורי לעבודה דחה את טענתו זו.

בערב יום העצמאות 2010 הדליק משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול".

בינואר 2015 יצא אלבום הסולו השלישי שלו, "בין אדם לאדם".

==קישורים חיצוניים==

==הערות שוליים==

קטגוריה:זמרים-יוצרים ישראלים
קטגוריה:זמרים-יוצרים בעברית
קטגוריה:סרבנים ישראלים
קטגוריה:בוגרי תיכון חדש
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1961
מטאו גופרילר

מטאו גופרילר (באיטלקית: Matteo Goffriller 1659–1742) היה בונה כלי קשת ונציאני, שנודע בעיקר באיכות הצ'לי שיצר.

ידוע שגופרילר נולד בבריקסן, אבל לא הרבה מעבר לזה ידוע על חייו לפני הגיעו לוונציה, משנת 1685 ואילך. הסברה היאף שהיה פעיל בשנים 1689 עד 1740, וייסד את "אסכולת ונציה" של בוני כלי קשת, בתקופה שבה הייתה ונציה בין החשובים ביותר במרכזי הפעילות המוזיקלית בעולם.

לפנים ייחסו בטעות את הצ'לי של גופרילר למשפחת גוארנרי, קרלו ברגונצי ואפילו אנטוניו סטרדיווארי, והוא היה אלמוני למעשה עד שנות ה-20' של המאה ה-20, כשכליו התחילו להתגלות. הצ'לו שלו משנת 1773, שהיה שייך פעם לפבלו קזאלס, יוחס במקורו לברגונצי. הכלי שזוהה כמוקדם ביותר שלו הוא ויולה דה גמבה משנת 1689.

גופרילר נשא לאישה את מאדאלנה מריה קייזר בשנת 1689, ב"מדונה דלה גראציה" בוונציה, ובמהלך 26 השנים הבאות הביאו לעולם שנים-עשר ילדים. מטאו גופרילר מת בוונציה בשנת 1742.

== תוויות גופרילר ==
התווית הסטנדרטית לכלי נגינה של גופרילר, אם אמיתית ואם מזויפת, נושאת את הכתובית הלטינית "Mattheus Goffriller Fece in Venezia Anno (תאריך)." הכתובית הזאת מציגה את היצרן, העיר (ונציה), ו"נבנה בשנת - ", וכאן מופיעה השנה, אם בדפוס ואם בכתב יד. לאמיתו של דבר, גופרילר הדביק תוויות על אחוז קטן מכליו, בהשוואה למספר הכלים שנבנו בפועל. ההימנעות מהדבקת התווית נועדה להתחמקות מתשלום מיסיו בוונציה.

== מורשת ==
[[פבלו קזאלס עם צ'לו של גופרילר]]
פבלו קזאלס החזיק בגופרילר שהיה כלי הקונצרטים העיקרי שלו במשך רוב חייו כצ'לן מקצועי. קזאלס רכש את הצ'לו בשנת 1913 והשתמש בה עד מותו ב-1973. מאז 2000 מוקנה השימוש בכלי למשך שנתיים, לזוכה בתחרות הצ'לו הבינלאומית ע"ש פבלו קזאלס בקרונברג, גרמניה.

טרנס וייל ניגן בגופרילר שבו ניגן לפנים פאבלו קזאלס.

== נגנים אחרים ידועי-שם ==

* עמנואל פויירמן
* מאט חיימוביץ
* אדואר לאלו
* ג'וזף שוסטר
* ניקולו פגניני
* ז'קלין די פרה
* ליאונרד רוז
* יאנוש סטרקר

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">

* Violin and Lute makers of Venice 1640 -176 by Stefano Pio, Ed. Venice research, Venezia 2004 www.veniceresearch.com
* Journal of The Violin Society of America, VSA papers Vol. XXI, No. 1 “The Life and Work of Matteo Goffriller of Venice 1659–1742” by Stefano Pio.
</div>

== קישורים חיצוניים ==

<div class="mw-content-ltr">
* 

</div>

==הערות שוליים==

קטגוריה:בוני כלי קשת איטלקים
קטגוריה:יצרני כלי נגינה
קטגוריה:ילידי 1659
קטגוריה:נפטרים ב-1742
וואדג'ת

תבליט של וואדג'ת במקדש [[חתשפסות בדיר אל-בחרי]]
ווַאדְגֶ'ת הייתה אלה מצרית בצורת קוברה. הייתה אלת העיר בוטו, יותר מאוחר הייתה לאלה של הפפירוסים, פרעונים ושל כל מצרים התחתונה. הוצגה בתור קוברה הכרוכה סביב צמח פפירוס. על פי המיתוס וואדג'ת עזרה לאיזיס להציל את בנה הורוס מדודו סת כשאיזיס הסתתרה בדלתא של הנילוס. דמיון בין מיתוס זה למיתוס של לטו ואפולו הוביל לכך שבתקופה הלניסטית קישרו בין וואדג'ת ללטו.

וואדג'ת הייתה אחת משתי גבירות שייצגו את מצרים העילית והתחתית. לכל חלק של הממלכה המצרית היה כתר שייצג אותה, לבן לעילית ואדום לתחתית ושניהם ייצגו את הממלכה המאוחדת. נחבת בצורת נשר ייצגה את מצרים העילית וואדג'ת בצורת קוברה ייצגה את מצרים התחתית.

==ראו גם==
* אלוהויות במצרים העתיקה

== לקריאה נוספת ==
* שלומית ישראלי, המיתולוגיה המצרית, מפה הוצאה לאור, 2005, עמ' 78, 97, 215.

== קישורים חיצוניים ==

* 

* [https://web.archive.org/web/20050912092332/http://www.wicca-israel.com/ar.php?id=19 מצרים - דתות ותרבויות]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:אלות מצריות
קטגוריה:נחשים אגדיים

ca:Llista de personatges de la mitologia egípcia#W
המבנים המסורתיים של האשנטי

המבנים המסורתיים של האשנטי הם סדרת מבנים שהוכרזו בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו. מבנים אלה מפוזרים בעשרה אתרים באזור ההתיישבות ההיסטורי של עם האשנטי, צפונית-מזרחית ודרומית לעיר קומאסי שבגאנה, והם מהווים את השריד החומרי האחרון לתרבותם, שהגיעה לשיאה במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. 

מרבית כפרי האשנטי חרבו במהלך המלחמות שהתחוללו בינם לבין הבריטים, בין השנים 1806 ו-1901; וכיום שרד מספר מועט של מבנים מסורתיים, רובם בני לא יותר ממאה שנים, החבים את קיומם לעובדה ששימשו כמקדשים. בעבר שימשו בתים דומים גם למגורים וכמחסנים. עשרת האתרים שוכנים בכפרים אבירים (Abirim), אסאוואסה (Asawase), אסנמאסו (Asenemaso), בודוואסה (Bodwease), אג'יסו בסאסה (Ejisu Besease), אדארקו ג'אצ'ייה (Adarko Jachie), אדוונאסה (Edwenase), קנטינקרונו (Kentinkrono), פטאקרו (Patakro) וסאמאן (Saaman).

המבנים עשויים מאדמה, עץ וקש, והם רגישים לפגעי הזמן ומזג האוויר. הם ערוכים סביב חצר מרכזית, ובנויים מסדרה של עמודי עץ, חיפוי מחזרן וגגות קש מחודדים הנחים על קונסטרוקציית עמודים. רצפתם עשויה מעיסת חרסית, וחזיתם הקדמית צבועה בלבן ומחופה בתבליטים עשירים מבוץ המודבקים על יריעות העץ. העיטורים כוללים צורות גאומטריות דוגמת ספירלות וערבסקות, עיטורים מעולם הצומח, ודמויות אדם ובעלי חיים. העיטורים קשורים אל סמלי האדינקרה (Adinkra) המסורתיים, שלהם נודעת משמעות דתית ומסורתית, והם הועברו מדור לדור. בחזית המבנה קבוע מעקה ולעיתים גם חלון שבו סורג מסוגנן. 

הגשמים והלחות האופייניים לאקלים הטרופי, כמו גם פגיעת הטרמיטים מקשים על שימור המבנים; וברובם הוחלף גג הקש בגג מתכת, ואחרים השתמרו באופן חלקי. ועד המוזיאונים ומונומנטים של גאנה (The Ghana Museums and Monument Board) מתחזק את האתרים.

== גלריה ==
<gallery widths="180px" heights="180px">
קובץ:Adinkra motifs Rattray 1927.jpg|דוגמאות לעיטורי אדינקרה
קובץ:The National Archives UK - CO 1069-34-99-1-001.jpg|מבנה אשנטי מסורתי
קובץ:The National Archives UK - CO 1069-34-100-1-001.jpg|מבנה אשנטי מסורתי
קובץ:The National Archives UK - CO 1069-34-122-2-001.jpg|מבנה אשנטי מסורתי
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.abatours.com/ghana1.htm אודות סגנון הבנייה המסורתי של האשנטי]
* [http://whc.unesco.org/en/list/35/gallery/ גלריית תמונות]
* [http://www.international.icomos.org/monumentum/vol8/vol8_5.pdf conservation practice in Ghana, a case study: the fetish house at Asawasi - Ashanti ]

קטגוריה:גאנה: אתרי מורשת עולמית
הלגונה הדרומית באיי רוק

הלגונה הדרומית באיי רוק היא לגונה המשתרעת על פני למעלה מ-100,000 הקטאר באיי רוק שבמדינת האיים פלאו. בלגונה נמצאים למעלה מ-400 איים, בהם גדלים מינים רבים של אלמוגים, כרישים, עופות וצמחים, שרבים מהם אנדמיים לאזור. מלבד המערכת הטבעית העשירה ניתן למצוא באיים שרידים של אמנות סלע, כפרים, ותלי קבורה, שחלקם בני למעלה מ-3,000 שנים.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:פלאו: גאוגרפיה
קטגוריה:פלאו: אתרי מורשת עולמית
פדרו דה סן חוסה בטאנקור

הקדוש פדרו דה סן חוסה בטאנקור (בספרדית: Pedro de San José Betancur; 21 במרץ 1626 – 25 באפריל 1667) היה מיסיונר ספרדי וקדוש של הכנסייה הקתולית.

== ביוגרפיה ==
נולד בטנריפה שבאיים הקנריים למשפחה חקלאית. עבד כאיכר. בגיל 23 עזב את ארצו והפך למיסיונר בגואטמלה, שם הקים את "מסדר גבירתנו של בית לחם" ובתי חולים. עבודת הצדקה שלו התפשטה במהירות ברחבי מרכז אמריקה. נפטר ב-25 באפריל 1667.

הוא קודש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2002 כקדוש הראשון של האיים הקנריים, גואטמלה ואמריקה המרכזית. חגו נחגג ב-24 באפריל.

עקב העבודה המיסיונרית שלו הוא ידוע בכינוי "פרנציסקוס מאסיזי האמריקאי". קברו נמצא בכנסיית סן פרנסיסקו, אנטיגואה גואטמלה. בטנריפה יש מערה בדרום האי הקשורה לפדרו דה סן חוסה ושמהווה מקום עלייה לרגל.

== קישורים חיצוניים ==

<div class="mw-content-ltr">
* [http://www.ewtn.com/SPANISH/Saints/Santos/Pedro_Betancur_oraciones.htm Oraciones Beethlemitas]
* [http://www.ewtn.com/SPANISH/Saints/Santos/Pedro_Betancur.htm Biografía de San Pedro de San José de Betancur]
* [http://www.obrashermanopedro.org/ Obras del Hermano Pedro] 
* [http://www.eldia.es/2010-04-11/sur/7-Genes-aborigenes-Santo-Hermano-Pedro.htm Orígenes del Santo Hermano Pedro]</div>

קטגוריה:קדושים נוצרים
קטגוריה:פרנציסקנים
קטגוריה:טנריפה: אישים
קטגוריה:ספרדים שנולדו במאה ה-17
קטגוריה:ילידי 1626
קטגוריה:נפטרים ב-1667
מסדר התהילה (האימפריה העות'מאנית)

מסדר התהילה (בטורקית: Nişan-i İftihar) היה מסדר ועיטור הצטיינות של סולטנות האימפריה העות'מאנית.

המסדר נוסד על ידי הסולטאן מהמוט השני ב-19 באוגוסט 1831. ישנה טענה שעם היווסדות אות המג'ידיה ב-1852 מסדר התהילה הפך למיושן, אם כי ישנן עדויות להענקות נוספות בהמשך השנים.

העיטור נוסד בתקופה בה האימפריה העות'מאנית עוברת שינוי ורפורמות בצבא ובתרבות, שינוי שקירב את האימפריה לעולם המערבי. מסדר התהילה היה בין מספר עיטורים שנוסדו בתקופה זו ונועדו לענידה על גבי חליפות ומדים מערביים, אך עם זאת מערכת העיטורים והמסדרים העות'מאנית הייתה עדיין מסורבלת ופחות מאורגנת.בשנת 1852 נוסד מסדר המג'ידיה ולאחריו מספר עיטורים ומסדרים נוספים. כל אלו התאימו יותר לשיטת עיטורים חדשנית ומסודרת יותר והובילו לביטול חלקי של מסדר התהילה, העיטורים אשר חולקו לפני כן נלקחו חזרה והוחלפו בעיטורים מהשיטה החדשה. אחת הסיבות לכך הייתה השימוש הנרחב ביהלומים בעיטור, מה שעלה הרבה כסף לקופת המדינה המצומצמת. עם זאת, המסדר המשיך להתקיים באופן מצומצם והוענק לבודדים עד ביטול המסדר בשנת 1931.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20120501104355/http://www.obarsiv.com/english/Ottoman_Orders_and_Decorations.html עיטורים עות'מאנים] באתר הארכיונים ומרכז המחקר העות'מאני.

קטגוריה:האימפריה העות'מאנית: עיטורים
דינוזאור (סרט)

דינוזאור (באנגלית: Dinosaur) הוא סרט אנימציה ממוחשבת, ה-39 בסדרת סרטי האנימציה הקלאסיים של חברת וולט דיסני, שיצא לאקרנים ב-19 במאי 2000.

הסרט הוא סרט האנימציה הראשון של דיסני אשר כל דמויותיו הונפשו באנימציה ממוחשבת. כל הרקעים בסרט, הם נופים אמיתיים אשר צולמו במיוחד לסרט זה.

במשך שמונה שנים נחשב הסרט לכזה העומד בפני עצמו. רק ב-2008 החליטה החברה לצרף את הסרט לסדרת סרטי האנימציה הקלאסיים שלה, כפי הנראה במטרה לדאוג לכך שהסרט "פלונטר" ייחשב לסרט ה-50 בסדרה.

== עלילה ==
נקבת איגואנודון נאלצת לנטוש את הקן שלה בעקבות הסתערות של קרנוטאורוס טורף. מהקן שלה שרדה רק ביצה אחת. לאחר שהביצה עוברת מסע מטלטל היא מגיעה לאי הלמורים שם היא בוקעת. הלמורים החיים באי מאמצים את האיגואנודון הקטן ומעניקים לו את השם אלאדר. אלאדר גדל והופך לדינוזאור גדול יחד עם ידידיו הלמורים אך יום אחד מטאור פוגע באי ומחריבו. אלאדר מצליח לברוח מהאי יחד עם משפחתו הקטנה שגידלה אותו. אלאדר מגיע לאי חדש שבו בפעם הראשונה הוא פוגש דינוזאורים בני מינו. הוא מצטרף לקבוצת הדינוזאורים הגדולה שעוברת מסע אל אתר הקינון שבו יוכלו לחיות בנחת. אלאדר מתידד עם שתי דינוזאוריות זקנות, ברכיוזאורוסית וסטירקוזאורוסית, שבקושי מצליחות לעמוד בקצב שקרון מנהיג העדר מקציב. אלאדר נאלץ להתמודד עם קרון, מוטבורזאורוס ומנהיג העדר וברוטון עוזרו שמסרבים להקשיב לבקשתו להאט מעט את הקצב כדי לאפשר לחלשים לעמוד במסע המפרך. בסופו של דבר עקשנותו של קרון ללכת אך ורק בשיטות שלו ולא להתחשב בחלשים, גורמת לכך ששני קרנוטאורים כמעט מחסלים את שבט הדינוזאורים, ולכך שקרון עצמו נהרג על ידי קרנוטאורוס ענק.

בסופו של הסרט השבט בא יחד עם אלאדר לאתר הקינון דרך מסלול פשוט יותר שאלאדר מצא. הסרט מסתיים בכך שלאלאדר ובת זוגו נירה (אחותו של קרון) בוקע דינוזאור באתר הקינון.

== מדבבים ודמויות ==

{| class="wikitable"
|-
! דמות!! סוג!! תיאור הדמות !! מדבבים בגרסה האנגלית !! מדבבים בגרסה העברית
|-
| אלאדר || איגואנודון || דינוזאור יתום אשר מאומץ על ידי משפחת למורים אשר בורח עם משפחתו מהאי כאשר פגע בו מטאור ויוצא למסע יחד עם שבט דינוזאורים. || ד. ב. סוויני || אלון אופיר
|-
| נירה || מוטבורזאורוסית || אחותו של קרון שבסופו של דבר מתאהבת באלאדר בגלל אופיו הרחמני. || ג'וליאנה מרגוליס || שירלי דשא
|-
| יאר || למור פרהיסטורי || למור זקן ומחוספס אשר מתפקד כסבא של אלאדר || אוסי דייוויס || יעקב בוך 
|-
| פליו || למורה פרהיסטורית || למורה אשר מגדלת את אלאדר. פליו היא ביתו של יאר. || אלפרה וודארד || ענת וקסמן
|-
| זיני || למור פרהיסטורי || חברו הטוב והמשעשע של אלאדר. זיני הוא אחיה של פליו ובנו של יאר. || מקס קסלה || עידו מוסרי
|-
| זורי || למורה פרהיסטורית || אחותו החורגת של אלאדר וביתה של פליו. ||היידן פנטייר || שירלי ורטהיימר
|-
| קרון || מוטבורזאורוס || מנהיג עדר הדינוזאורים. מאמין בהשרדותם של החזקים ושונא את אופיו הרחום של אלאדר. אחיה של נירה || סמואל א' רייט || יורם יוספסברג
|-
| ברוטון || מוטבורזאורוס || סגנו העצבני של קרון אשר עושה את המשימות שקרון מטיל עליו, אך לבסוף נוטש אותו. || פיטר סיראגוסה || דני בסן
|-
| ביילין || ברכיוזאורוס || דינוזאורית קשישה, אחרונת הגזע שלה. || ג'ואן פלורייט || רות גלר
|-
| אמה || סטירקוזאורוס || דינוזאורית קשישה שהקרן שלה שבורה. || דלה ריס || שפרה מילשטיין 
|-
|}

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:דיסני: סרטי הנפשה
קטגוריה:סרטי דינוזאורים
קטגוריה:סרטי אנימציה ממוחשבת
קטגוריה:אולפני ההנפשה של וולט דיסני: סרטים
קטגוריה:סרטים אמריקאיים משנת 2000
מוג'דה

מוג'דה (בת-אל) הפאוקור (בטורקית: Müjde Hepokur; נולדה ב-22 באוגוסט 1984 באיסטנבול, טורקיה) היא זמרת טורקית שהתפרסמה בישראל.

== ביוגרפיה ==
אביה, מוסטפא, היה נגן בגלמה ואמה, פיליז, היא זמרת. בגיל צעיר הוריה התגרשו והיא גדלה אצל סבתה. לאחר מכן עברה לישראל עם אביה שהתפרנס שם כנגן, בין היתר של מיקי גבריאלוב ועופר לוי.

ב-1992 כשהייתה בת שמונה פנה אביה אל האמרגן אלי בנאי (אמרגנה דאז של זהבה בן) ומוג'דה צורפה למיקי גבריאלוב, כששרו יחדיו את הדואט "גברת מגונדרת". בעקבות ההצלחה הוזמנה מוג'דה על ידי מיקי פלד להיות כוכבת אורחת בפסטיגל באותה שנה, ולאחר מספר חודשים יצא לאור אלבומה הראשון "אמא ישראל", הכולל את הלהיט "הופ הופ" ("בטיילת על המדרכה"), שיר שביצע במקור מיקי גבריאלוב.

ב-1993 יצאה קלטת הווידאו הראשונה שלה, הנושאת את שם אלבום הבכורה. הקלטת הופקה על ידי אבי גואטה.

מוג'דה הפכה לכוכבת בתרבות הישראלית, הופיעה בתוכניות טלוויזיה רבות (לילדים ולמבוגרים) ואף השתתפה בפרסומת לשיחת ועידה של בזק.

ב-1994 הוציאה את אלבומה השני, "הנסיכה". האלבום הופק על ידי אבי גואטה, גם לאלבום הזה הופקה קלטת וידאו הנושאת את שם האלבום. אמה המאמצת של מוג'דה - זיוה, הפכה לאמרגנית שלה.

בשנת 1996 הוציאה מוג'דה אלבום לילדים בעברית ובטורקית, שנשא את השם "מחייכת ורוקדת". באותה שנה מוג'דה ואביה התגיירו, ומוג'דה שינתה את שמה לבת-אל.

בשנת 1999 הוציאה מוג'דה את אלבומה האחרון בישראל שנקרא "מאושרת" בו כלול השיר "אלוקים אנא עזור" שנכתב בעקבות רעידת האדמה שהתרחשה בטורקיה באותה השנה.

לאחר עזיבתה את הארץ וחזרתה לטורקיה, היא הקליטה מספר להיטים בטורקית. באחת מתוכניות האירוח בטלוויזיה הטורקית, ביצעה בעברית את השיר "לב זהב" של שרית חדד.

בתוכנית "כך היה" שצולמה בשנת 2014 עם מיקי גבריאלוב, גבריאלוב סיפר שמוג'דה היגרה לגרמניה ושם היא ממשיכה להופיע בטורקית לקהל של מהגרים<ref></ref>.

== חיים אישיים ==
מוג'דה נישאה למסעדן ישראלי שפגשה בהופעה בבת ים, ובהמשך השניים התגרשו.

בשנת 2003 עזבה את ישראל וחזרה לארץ מולדתה, טורקיה.

היא נשואה בשנית לקלידן מההרכב שלה.

==קישורים חיצוניים==

*
*

== הערות שוליים ==

קטגוריה:זמרות השרות בעברית
קטגוריה:זמרים השרים בטורקית
קטגוריה:ילדי פלא ישראלים במוזיקה
קטגוריה:זמרות טורקיות
קטגוריה:משתתפות הפסטיגל
קטגוריה:עולים לא-יהודים
קטגוריה:גרות
קטגוריה:טורקיות שנולדו ב-1984
קטגוריה:טורקים שנולדו ב-1984