The Paris Review

The Paris Review הוא רבעון ספרותי בשפה האנגלית שהוקם בפריז בשנת 1953<ref></ref> על ידי הרולד ל. יומס, פיטר מת'ייסן וג'ורג' פלימפטון. בחמש השנים הראשונות שלו, פרסם The Paris Review יצירות מאת ג'ק קרואק, פיליפ לרקין, ו"ס נייפול, פיליפ רות, טרי סאות'רן, אדריאן ריץ', איטלו קאלווינו, סמואל בקט, נדין גורדימר, ז'אן ז'נה ורוברט בליי.

סדרת "יוצרים ליד שולחן העבודה" של הרבעון כוללת ראיונות עם עזרא פאונד, ארנסט המינגוויי, ת"ס אליוט, חורחה לואיס בורחס, רלף אליסון, ויליאם פוקנר, תורנטון ויילדר, רוברט פרוסט, פבלו נרודה, ויליאם קרלוס ויליאמס, ולדימיר נבוקוב, ומאות יוצרים אחרים. מבקר הספרות ג'ו דייוויד בלאמי כינה את הסדרה "אחת מפעולות השימור התרבותיות המתמידות ביותר בהיסטוריה של העולם".<ref>Joe David Bellamy, Literary luxuries: American writing at the end of the millennium, p. 213.</ref>

הרבעון העתיק את מטהו מפריז לניו יורק בשנת 1973. פלימפטון ערך את ה־Review מיום היווסדו ועד מותו ב־2003. בריג'יד יוז נכנסה לתפקיד "עורכת בפועל" (היא סירבה להשתמש בתואר "עורכת" מתוך כבוד לפלימפטון)<ref name="NWU"></ref> מ־2003 עד 2005.<ref name="Hughes"></ref> אחריה הגיעו פיליפ גורביץ', מ־2005 עד 2010, לורין שטיין מ־2010 עד 2017,<ref></ref> אמילי נמנס מאפריל 2018 עד מרץ 2021, ומאז מכהנת אמילי סטוקס כעורכת.<ref></ref><ref></ref>

== היסטוריה ==
דבר המערכת, שחיבר ויליאם סטיירון עבור הגיליון הראשון, תיאר את מטרת כתב העת כך:<ref>William Styron, The Paris Review No. 1, pp. 11–12</ref><blockquote>The Paris Review מקווה להדגיש יצירה – סיפורת ושירה – לא תוך הדרת כל ביקורת, אלא רק כדי להזיז את הביקורת מהמקום המרכזי שהיא תופסת ברוב כתבי העת הספרותיים. […] אני חושב ש־The Paris Review צריך לקבל אל בין דפיו את האנשים הבאים: הסופרים הטובים והמשוררים הטובים, אלה שאינם הולכים בתלם ואלה שאינם ששים אלי ויכוח. ובלבד שיהיו טובים.</blockquote>בנוסף למייסדי כתב העת, נמנו על עורכיו הראשונים גם ויליאם פן דובואה, תומאס גינצבורג, וג'ון טריין. המוציא לאור הראשון של הרבעון היה הנסיך סדראדין אגא חאן. דובואה, עורך האמנות הראשון של כתב העת, עיצב את לוגו הנשר שלו כך שיהא בעל משמעות לאמריקאים ולצרפתים כאחד: נשר אמריקאי אוחז בעט וחובש מצנפת פריגית.

לאחר שמטה כתב העת הועתק לניו יורק, משרדיו מוקמו בחדרים בקומה הראשונה ובמרתף של דירת ג'ורג' פלימפטון ברחוב ה־72 במנהטן.

לאחר מות פלימפטון ב־2003 נכנסה בריג'יד יוז לתפקיד העורכת, וכיהנה בו עד מארס 2005. פיליפ גורביץ' מונה לעורך אחריה. במהלך כהונתו של גורביץ', החל ה־Review לשלב יותר יצירות עיוניות, ולראשונה החל לפרסם באופן קבוע כפולה צילומית. כתב העת הוציא לאור ארבעה כרכים של ראיונות מדפי The Paris Review, בהוצאת Picador, מ־2006 עד 2009. גורביץ' הודיע על עזיבתו בסתיו 2009, באומרו שברצונו להתרכז יותר בכתיבתו.<ref></ref><ref></ref><ref></ref>

ב־2007 פורסמה כתבה ב"ניו יורק טיימס", לפיה העורך המייסד מת'יסן היה סוכן CIA. עם זאת, בכתבה נקבע שכתב העת שימש כיסוי, ולא כר פעולה, לפעילות הריגול של מת'יסן.<ref></ref> בראיון ב־27 במאי 2008 בתוכנית של צ'ארלי רוז, הצהיר מת'יסן שהוא "המציא את The Paris Review ככיסוי" לפעילות ה־CIA שלו.<ref></ref> מת'יסן טען כי הרבעון לא היה חלק ממיזם הקונגרס לחופש תרבותי (CCF), הארגון אשר שימש את ה־CIA לנתינת חסות למגוון כתבי עת ספרותיים; ברם, מתעודות עולה כי The Paris Review הרוויח כלכלית ממכירת רשות לפרסם מאמרים מתוכו בכתבי עת של CCF.<ref></ref>

לורין סטיין מונה לעורכת של The Paris Review באפריל 2010. הוא פיקח על עיצוב מחדש של המהדורה המודפסת של המגזין ושל אתר האינטרנט שלו, שניהם זכו לשבחי המבקרים.<ref></ref><ref></ref><ref></ref> בספטמבר 2010, ה-Review הפך לזמין באינטרנט את כל ארכיון הראיונות שלו.<ref></ref><ref name="Menagerie">Garner, Dwight (October 22, 2010), [https://www.nytimes.com/2010/10/23/books/23interview.html "Paris Review Editor Frees Menagerie of Wordsmiths"], in The New York Times.</ref> ב-6 בדצמבר 2017, סטיין התפטר על רקע חקירה פנימית על התנהגותו המינית המינית כלפי נשים שעבד איתן במגזין.<ref></ref>

באוקטובר 2012 פרסם The Paris Review אנתולוגיה, "Object Lessons",<ref>[http://www.indiebound.org/book/9781250005984 Object Lessons], June 2012</ref> ובה מבחר בן עשרים סיפורים קצרים מארכיון כתב העת, כל אחד עם הקדמה מאת סופר בן זמננו, כגון ג'פרי יוג'נידיס (שתרם הקדמה לסיפור מאת דניס ג'ונסון), לידיה דייוויס (שתרמה הקדמה לסיפור מאת ג'יין בולס), ואלי סמית' (שתרמה הקדמה לסיפור מאת לידיה דייוויס).<ref>Picador catalogue, Fall 2012, page 19.</ref>

בנובמבר 2015 פרסם הרבעון אנתולוגיה של כתיבה חדשה, לראשונה מאז 1964, בשם The Unprofessionals: New American Writing from The Paris Review,<ref></ref> ובה יצירות מאת סופרים ידועים כגון זיידי סמית', בן לרנר וג'ון ג'רמיה סאליבן, כמו גם סופרות ותיקות פחות כמו אמה קליין, אוטסה מושפג, אלכסנדרה קלימן ואנג'לה פלורנוי.<ref></ref>

ה־Review פרסם כמה סופרים צעירים שהגיעו בהמשך לקריירות מפוארות, ובהם אדריאן ריץ', ו"ס נייפול, פיליפ רות', ט"ק בויל, מונה סימפסון, אדוארד פ' ג'ונס וריק מודי. קטעים מהרומן "מולוי" מאת סמואל בקט הופיעו בגיליון החמישי של כתב העת. הוא אף היה בין הראשונים שהכירו בערך יצירתו של ג'ק קרואק, כאשר התקבל לפרסום סיפורו הקצר "הנערה המקסיקנית" ב־1955. יצירות נוספות שהופיעו לראשונה ב־The Paris Review הן Last Comes the Raven מאת איטלו קלווינו, "להתראות קולומבוס" מאת פיליפ רות', Alice מאת דונלד ברתלמי, The Basketball Diaries מאת ג'ים קרול,The Far Tortuga מאת מת'יסן, The Virgin Suicides מאת ג'פרי יוג'נידיס, ו"התיקונים" מאת ג'ונתן פרנזן.

== הדפסים וכרזות ==
בשנת 1964, יזם The Paris Review סדרה של הדפסים וכרזות של אמנים עכשוויים, במטרה לבסס מערכת יחסים מתמשכת בין עולמות הכתיבה והאמנות החזותית.<ref name="theparisreview1">[http://store.theparisreview.org/collections/print-series/A-E/ The Paris Review Print Series], The Paris Review.</ref> דרו היינץ, בשעתו המוציא לאור של כתב העת, חלק את הקרדיט עם ג'יין וילסון על היוזמה לסדרה. בחצי המאה מאז הקמתה, הציגה הסדרה אמנים ניו יורקיים בולטים בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ביניהם לואיז בורז'ואה, וילם דה קונינג, דייוויד הוקני, הלן פרנקנטלר, קית' הרינג, רוברט אינדיאנה, ג'ימי ארנסט, אלכס כץ, אלסוורת' קלי, סול לויט, רוי ליכטנשטיין, רוברט מאת'רוול, לואיז נבלסון, קלאס אולדנבורג, רוברט ראושנברג, לארי ריברס, ג'יימס רוזנקוויסט, אד רושה, ואנדי וורהול.<ref name="theparisreview1" />

== פרסים ==
מדי שנה מעניק הרבעון שלושה פרסים: המגלן של The Paris Review; פרס פלימפטון; ופרס טרי סאת'רן להומור. את הזוכים בוחרים עורכי כתב העת מבין היצירות שפורסמו בשנה הקודמת בין דפיו, ואין תהליך מועמדות. מציינים וחוגגים את הזוכים ב"הילולת האביב" השנתית (ר' להלן).
* המגלן של The Paris Review: פסלון ארד שמוענק מדי שנה לחבר מצטיין בקהילה הספרותית שהפגין מחויבות חזקה וייחודית לספרות.<ref>[http://www.theparisreview.org/about/prizes/ The Paris Review Prizes], The Paris Review</ref> את הפרס עשויים להעניק לסופר, לקורא, לעורך, למוציא לאור, לכתב עת, או לארגון. בין זוכי העבר: ג'ון אשברי, ג'ואן דידיון, נורמן מיילר, פיטר מת'יסן, ג'ורג' פלימפטון, בארני רוסט, ויליאם סטיירון, פיליפ רות', ג'יימס סולטר, פולה פוקס, פרדריק זיידל, נורמן ראש, ארול מוריס, אדוארד הירש, ג'וי ויליאמס ופראן ליבוביץ.
* פרס פלימפטון: סך 10,000 דולר (וביצת יען מצוירת) מוענק ליצירת הספרות או השירה הטובה ביותר מאת סופר צעיר או סופר שלא פורסם בעבר. בין הזוכים קייטלין הורוקס, וולס טאואר, אליסטר מורגן, ג'סי בול, אמה קליין, ובנג'מין פרסי.
* פרס טרי סאת'רן להומור: פרס של 5,000 דולר אשר מוענק על יצירה מ־The Paris Review או מ־The Paris Review Daily אשר מגלמת הומור, שנינות, ותעוזה. הפרס ניתן לזכרו של המשתתף הוותיק בכתב העת, טרי סאת'רן.<ref>[http://www.theparisreview.org/blog/2013/03/26/ottessa-moshfegh-wins-plimpton-prize-j-d-daniels-wins-terry-southern-prize-for-humor/ 2013 Prize Winners], The Paris Review.</ref>

== הילולת האביב ==
הילולת האביב של הרבעון היא גאלה שנתית לכבוד סופרים וכתיבה אמריקאים.<ref></ref> <ref></ref> ההילולה "מאחדת דמויות מובילות ופטרונים של אמנות וספרות אמריקאיות מכל רחבי ניו יורק כדי לחלוק כבוד לסופרים מצטיינים בשלבים שונים של הקריירה שלהם".<ref name="theparisreview2"></ref> ההכנסות מהנשף מועברות לקרן בשם The Paris Review Foundation, ארגון ללא מטרות רווח שהוקם על ידי המייסדים השותפים בשנת 2000 כדי להבטיח את עתידו של כתב העת.

== הערות שוליים ==

== קישורים חיצוניים ==

* 
* 

קטגוריה:כתבי עת ספרותיים
קטגוריה:ארצות הברית: כתבי עת
קטגוריה:צרפת: כתבי עת
קטגוריה:ניו יורק: תרבות
קטגוריה:פריז: תרבות
קטגוריה:כתבי עת באנגלית