OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
אנטואן לואי בארי

הרקולס יושב על שור, [[שנות ה-30 של המאה ה-19 (המוזיאון הלאומי, ורשה)]]
תזאוס והמינוטאור, 1843 ([[מוזיאון בולטימור לאמנות)]]
סוס טורקי, מס' 2, 1844 ([[מוזיאון וולטרס לאמנות)]]
אנטואן לואי בארי (בצרפתית: Antoine-Louis Barye; 24 בספטמבר 1796 – 25 ביוני 1875) היה פסל צרפתי הנודע בהתמחותו בפיסול פסלי בעלי חיים.

==קורות חיים==
בארי נולד בפריז שבצרפת ולמד להיות צורף זהב. בראשית דרכו עבד עם אביו, בשנת 1808, בהיותו בן 13, הצטרף למחלקת הצורפות של צבא צרפת ובשנת 1810 עבר לעבוד תחת הצורף גיום מרטין בייניי - שהיה הצורף האישי של נפוליאון בונפרטה. בתקופת מלחמות נפוליאון שירת במחלקת המפות של הצבא.

בשנת 1816 עבר ללמוד אצל הפַּסָל פרנסואה ג'וזף בוסיו והצייר אנטואן-ז'אן גרו, וב-1818 התקבל בארי לבית הספר לאמנויות היפות בפריז. בשנת 1823 ביקר בז'רדן דה פלאנט והחל לצייר בעלי חיים וצמחים. בהמשך החל לפסל בעלי חיים על בסיס רישומיו. בתקופה זו המשיך לעבוד כצורף לפרנסתו.

בשנת 1819, במהלך לימודיו, בארי פיסל מדליון שנקרא "מילו מקורטנה, נטרפת בידי אריה", שזכה בתחרות של בית הספר באות כבוד.

בשנת 1820 פיסל בארי את היצירה "הרקולס עם החזיר מהר ארימנתוס".

בשנת 1823 פיסל בארי את היצירה "צעיר עם כובע בארט" בברונזה ובשנת 1827 את "דיוקנו של רישאר". ב-1829 פיסל את היצירה "צבי ניצב".

בשנת 1831 פיסל לראשונה פסל רחב ממדים "טיגריס טורף קרוקודיל" העשויה גבס, שזכה לפופולריות רבה ולפרסים, ואת "אריה דורס נחש" העשויה ברונזה.

בארי המשיך לפסל בעלי חיים הן כיצירות קטנות ממדים והן יצירות גדלות המתארות תמות מיתולוגיות ורומנטיות, כגון פסלי אריות וטיגריסים בגני ארמון הטווילרי, וכן קבוצות הפסלים "מלחמה, שלום, כוח וסדר" בשנת 1854.

בשנת 1855 זכו פסליו שהוצגו בתערוכה העולמית בפרסים, ובארי קיבל את אות לגיון הכבוד.

בשנת 1854 הוצע לבארי ללמד ציור בעלי חיים במוזיאון לזואולוגיה. בארי נשאר בתפקיד זה עד פטירתו בשנת 1875.

בשנת 1868 התקבל בארי כחבר באקדמיה הצרפתית.

בשנת 1870 עבר בארי לתקופה קצרה לעיר שרבורג, בעקבות ההרס שנגרם במלחמת פרוסיה צרפת, אולם שנה לאחר מכן שב לפריז.

בארי נפטר ב-29 ביוני 1875.

כיכר באיל סן לואי נקראת על שמו.

==קישורים חיצוניים==

* [https://web.archive.org/web/20061208192944/http://www.hillstead.org/collection/sculpture.html יצירות אנטואן לואי בארי במוזיאון היל-סטד, קונטיקט]
* [https://web.archive.org/web/20110930021209/http://www.rwnaf.org/collections/artist?artist=327 קורות חיים]
* [http://www.rehs.com/Antoine-Louis_Barye_Bio.html קורות חיים]
* [http://ilanagoor.com/artwork.php?artworkId=68&categoryId=29 יצירותיו], באתר מוזיאון אילנה גור
* 
* 

קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות פר לשז
קטגוריה:פסלים צרפתים במאה ה-18
קטגוריה:פסלים צרפתים במאה ה-19
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1795
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1875
כנסייה עגולה

[[כנסיית טמפל העגולה בלונדון]]
כנסייה עגולה היא מבנה מיוחד של כנסייה שהחלל המרכזי שלה מתוכנן באופן מעגלי. כנסיות עגולות נמצאות בעיקר בשוודיה ודנמרק (בעיקר באי בורנהולם) והיו מבני כנסייה פופולריים בסקנדינביה במאה ה-11 וראשית המאה ה-12. 

יש להבדיל בין כנסיות עגולות למבני כנסייה עגולים במגדלים, וכן כנסיות בצורת מתומנים ומצולעים, שהן אינן עגולות לחלוטין.

==היסטוריה==
בתקופה שקדמה לראשית הנצרות, נבנו מבנים עגולים בקבריהם של שליטים. באיטליה נבנו מספר כנסיות בפטיסטיות עגולות על ידי השליט או הבישוף לאחר שהאזור הוכרז כנוצרי. כנסיית הקבר בירושלים היא אחת מהכנסיות העגולות הראשונות, והיא נבנתה מעל לקברו של ישו. כך קרה גם במצודת פראג, בה נבנתה רוטונדה בקתדרלת ויטוס הקדוש שנוסדה במיקום בו מוצגת זרועו של ויטוס הקדוש. בהמשך נבנו כנסיות עגולות גם בקהילות ברפובליקה הצ'כית, בפולין ובמדינות הסלאביות.

כנסיית הקבר היוותה השראה לכנסיות רבות, היות שמסעות הצלב הובילו צלבנים וטמפלרים רבים שלקחו איתם לאירופה רעיונות ותוכניות לבניית כנסיות חדשות. דוגמאות לכנסיות עגולות נבנו בקיימברידג' ובלונדון, בהם כנסיית טמפל. 

כנסיות עגולות באתיופיה קיימות מהמאה ה-16. מבחוץ הן נראות כמו בקתות עגולות, אך מבפנים מחולקות לשלושה חלקים. בראשון - רצפה מכוסה בשטיחים, עם כיסאות עבור הזקנים והילדים. בשני - רצפה מכוסה בשטיחים אליה רק אנשי הדת של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית רשאים להיכנס. ובשלישי נמצא התבות או ארון הברית והוא אזור מלבני שמתייחסים אליו כקודש הקודשים ובו הקירות מכוסים בקישוטים ובתמונות של קדושים. 
קִידָאנֵה מִהְרַת (בעברית: ברית הרחמים) ברחוב אתיופיה, ירושלים]]
<gallery>
קובץ:Roundchurch.jpg|כנסייה עגולה בסקוטלנד
קובץ:Crkva Sv Vida Rijeka 140807.jpg|כנסיית ויטוס הקדוש ברייקה קרואטיה
קובץ:Bahar Dar Church Ethiopia.jpg|כנסייה עגולה בבהר דר באתיופיה
קובץ:Saint Anne Church - Kallósd, Hungary - 2005.jpg|כנסייה עגולה בהונגריה
קובץ:Domes of the Church of the Holy Sepulchre.jpg|הכיפה העגולה בכנסיית הקבר בירושלים
קובץ:Mantua3 BMK.jpg|רוטונדה די סן לורנצו במנטובה
</gallery>

==קישורים חיצוניים==

*[http://www.visitdenmark.us/en-us/bornholm/activities/bornholms-round-churches הכנסיות העגולות בבורנהולם] 
*[https://web.archive.org/web/20121116041755/http://www.cambridgeonline.co.uk/articles/The_Round_Church/ הכנסייה העגולה בקיימברידג'] 
*[http://www.templechurch.com/ כנסיית טמפל בלונדון] 

קטגוריה:אדריכלות כנסייתית
קטגוריה:אלמנטים אדריכליים
דמנהור

דַמַנְהוּר (בערבית: دَمَنْهُور; ממצרית קדומה: Dmỉ-n-Ḥr.w - "הכפר של הורוס"; בקופטית: Ⲡϯⲙⲓⲛ̀ϩⲱⲣ - פְּטִימִינְהוֹר) היא עיר במצרים התחתונה ובירת מחוז אל-בחירה. דמנהור ממוקמת כ-70 ק"מ מדרום-מזרח לאלכסנדריה.

==היסטוריה==
במצרים העתיקה הייתה דמנהור עיר הבירה של המחוז השביעי ושמו א-מנט. העיר הייתה מוקדשת לאל הורוס ומכאן שמה הקדום. שמה היווני Ἑρμοῦ πόλις μικρά (הרמופוליס מיקרה) משייך אותה לאל היווני הרמס. סטראבון ותלמי האסטרונום ישבו בה, ושם נכתב במאה השלישית איטינראריום אנטונינוס, רישום הכבישים הרומיים.

==אוכלוסייה==
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 גרו בדמנהור 329,572 בני אדם. העיר משמשת כמקום מושבו של בישוף. ממוקם בה בית אופרה מפורסם, והיא מקום עלייה לרגל לנוצרים, מוסלמים, וליהודים. היהודים נוהרים לעיר דמנהור לקיברו של רבי יעקב אבוחצירא, מגדולי רבני מרוקו.

==העלייה לקבר רבי יעקב אבוחצירא==
את הקבר פוקדים מדי שנה, בכ' בטבת, יהודים רבים מכל העולם. בשנת 2012 נאסרה הכניסה לקבר בטענה כי הביקורים פוגעים ברגשות המצרים.

==מפורסמים נוספים שנולדו בדמנהור==
*אחמד זוויל, חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1999
*קירלוס ה-6, האפיפיור ה-116 של אלכסנדריה
*עבד אלוהאב אלמסירי, חוקר ואחד האישים בולטים בתנועת "כפאיה" וכתב אנציקלופדיה בת שמונה כרכים על היהדות והציונות
*פואד אבראהים, גאוגרף

בצפון איטליה קיימת קהילה אקולוגית בשם קהילת דמנהור, שמייסדיה רואים עצמם כממשיכי דרכם של חכמי מצרים העתיקה.

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:מצרים: ערים
קטגוריה:קברי צדיקים בארצות ערב
קטגוריה:מחוזות מצרים: ערי בירה
ליגת העל הרומנית בכדורסל

ליגה נציונלה, היא ליגת הכדורסל הבכירה ברומניה. הליגה נוסדה בשנת 1950.

עד לסוף העידן הקומוניסטי, שלטו שני מועדונים מעיר הבירה (דינמו וסטיאווה) בליגה ותואר האליפות התחלק בנייהם. מאז עונת 1991/92 החל עידן חדש והאליפות ראתה גם מחוזות אחרים מחוץ לעיר בוקרשט.

הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בשיטה של בית חוץ, הווה אומר שבעונה הסדירה יש 30 משחקים. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של הטוב מחמישה משחקים כאשר בסופן מוכתרת האלופה.

האלופה משתתפת במפעל היורוקאפ, הקבוצות המסיימות במקומות 2-3 וזוכת הגביע הרומני משתתפות במפעל היורוצ'לנג', וקבוצות לפי בחירה משתתפות במפעל הליגה הבלקנית.

== היסטוריית אלופות ==

==קישורים חיצוניים==
* 

רומניה
קטגוריה:רומניה: כדורסל
קטגוריה:תחרויות ספורט ברומניה
הגביע הרומני בכדורסל

הגביע הרומני בכדורסל (ברומנית: România Cupa baschet) הוא מפעל כדורסל רומני בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1966 ומנוהל על ידי פדרציית הכדורסל הרומנית.

בגביע מתחרות כיום רק קבוצות הכדורסל של שתי הליגות המקצועניות ברומניה.

== מחזיקות הגביע ==

==ראו גם==
* ליגת העל הרומנית בכדורסל

==קישורים חיצוניים==
* 

רומניה
קטגוריה:רומניה: כדורסל
קטגוריה:תחרויות ספורט ברומניה
בילי בן-משה

בילי בן משה מביימת את [[גלית גיאת ב"לה סניורה"]]
בילי בן משה (נולדה ב-1979) היא תסריטאית, במאית ומפיקת קולנוע ישראלי.

==ביוגרפיה==
נולדה בשנת 1979 בטבריה. למדה תסריטאות, קולנוע ואומנות והחלה את עבודתה בעולם הקולנוע הישראלי ב-2005. היא כתבה את התסריט לסרט הקולנוע הדוקומנטרי "גרסת הבמאי"- סיפור חייו של אייקון הקולנוע, מנחם גולן. לימים שימשה כעוזרת במאי לגולן בסרטו "הכתובה" המבוסס על מחזה מאת אפרים קישון וערכה את הדיאלוגים לסרטו המצליח "ימים של אהבה" (בכיכובם של מאיה בוסקילה וניר לוי). בשנת 2006 הפיקה את "פסטיבל הקולנוע הבינלאומי אשדוד" אשר הפך באותן השנים לפסטיבל השלישי בגודלו בישראל אחרי פסטיבלי הקולנוע בירושלים וחיפה. 

ב-2011 כתבה את התסריט לסרט העלילתי "נמס בגשם", בבימויו של בן זוגה, דורון ערן. זהו הסרט הישראלי הראשון העוסק בהורים לבן שעבר ניתוח לשינוי מין. הסרט ייצג את ישראל בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים מהמובילים בעולם וזכה בעשרות פרסים.

ב-2013 כתבה את התסריט וביימה את הסרט הדוקומנטרי "כיתת אומן". הסרט עוסק בסדנת משחק מול מצלמה למשתתפים בעלי צרכים מיוחדים, בהנחייתו של ארנון צדוק.

ב-2015 ביימה את סרט הקולנוע הדוקומנטרי "לה סניורה" העוסק בסיפור חייה של דונה גרציה, חוזת מדינת היהודים ומיישבת העיר טבריה.

ב-2015 הפיקה את הסרט העלילתי "סנפשוט" בבימויו של דורון ערן, בכיכובם של שרון טל, אמנון וולף, דני גבע, אבי פניני וסמדר קילצ'ינסקי. הסרט מעלה על סדר היום הציבורי את בעיית האלימות במשפחה. השתתף בפסטיבלים בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי יוסטון, ארצות הברית, בו זכה בפרס Silver Remi לסרט הזר הטוב ביותר.

== קישורים חיצוניים ==

* 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:תסריטאיות קולנוע ישראליות
קטגוריה:תסריטאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:מפיקות קולנוע ישראליות
קטגוריה:מפיקי קולנוע ישראלים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1979
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1979
אלכסנדרוס פנגוליס

אלקסנדרוס פנגוליס (ביוונית: Αλέξανδρος Παναγούλης; 2 ביולי 1939, גליפאדה ליד אתונה – 1 במאי 1976, אתונה) היה פעיל חברתי, משורר ופוליטקאי יווני.

== חייו ==
אביו של פנגוליס היה קצין בצבא יוון. אחד משני אחיו נפל קורבן לדיקטטורה הצבאית. האחר, אפסטסיוס, היה פוליטיקאי. 
פנגוליס למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה.
בצעירותו התחנך פנגוליס בתנועת הנוער "הנוער הדמוקרטי היווני". בזמן שירותו הצבאי שקעה יוון בדיקטטורה המכונה גם "שלטון הקולונלים". הוא ערק משורות הצבא והקים את הארגון "התנגדות לאומית". ב-13 באוגוסט 1968 הוא ניסה להתנקש בחייו של גאורגיוס פאפאדופולוס, נתפס והתפרסם בגלל עמידתו האיתנה בעינויים שהופעלו עליו כשנחקר לאחר מכן. בתגובה לעינויים כתב שירים בכלא. על פנגוליס הוטל גזר דין מוות, אך ההוצאה להורג לא בוצעה בגלל לחץ בינלאומי, ודינו הומתק למאסר עולם. 

הוא המשיך לעבור עינויים גופניים ונפשיים קשים. ב-5 ביוני 1969 הוא הצליח לברוח מהכלא הצבאי, אך נתפס שוב. הוא לא הפסיק לנסות לברוח, עד ששוחרר אחרי הפלת הדיקטטורה. אוריאנה פלאצ'י ביקרה אותו בגליפאדה זמן קצר אחרי שחרורו לריאיון עיתונאי, והשניים פיתחו קשר זוגי, עליו מבוסס הרומן "איש" של פלאצ'י. 

אחרי שהמשטר ביוון חזר להיות דמוקרטי ישב פנגוליס בפרלמנט מטעם "איחוד המרכז" ותקף בחריפות פוליטיקאים ששיתפו פעולה עם שלטון הקולונלים בגלוי או בחשאי. בליל 1 במאי 1976 נהרג בתאונת דרכים, ימים ספורים לפני שהתכוון לפרסם מסמכים מארכיון המשטרה מזמן הדיקטטורה. במסמכים אלה, שלא פורסמו, יש ראיות לשיתוף הפעולה של פוליטיקאים רבים עם הדיקטטורה. נסיבות התאונה שנויות במחלוקת ורבים טענו שמדובר בהתנקשות. הלווייתו הפכה להפגנה שהשתתפו בה מאות אלפי בני-אדם.

== מורשת ==
מיקיס תאודורקיס הלחין כמה משיריו. אוריאנה פלאצ'י כתבה רומן עליו. עבור יוונים רבים פנגוליס הוא סמל למאבק לחירות. בשנת 1996 יצא כרטיס טלפון לזכרו ובשנת 1997 בול דואר. רחובות, תחנות של תחבורה ציבורית ורחובות נקראו על שמו, כמו תחנת המטרו אלקסנדרוס פנגוליס באתונה.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:פעילים פוליטיים
קטגוריה:פוליטיקאים יוונים 
קטגוריה:משוררים יוונים
קטגוריה:הרוגי תאונות דרכים ביוון
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה
קטגוריה:יוונים שנולדו ב-1939
קטגוריה:נפטרים ב-1976
אלפרד הרדליקה

פסל של יהודי כורע, חלק מ"[[האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם" בכיכר אלברטינה שבווינה.]]
אלפרד הרדליקה (בגרמנית: Alfred Hrdlicka; 27 בפברואר 1928 – 5 בדצמבר 2009) היה פסל וצייר אוסטרי.

==קורות חיים==
הרדליקה נולד בווינה בירת אוסטריה. בין השנים 1943–1945 למד הרדליקה רפואת שיניים. בשנת 1945 החל ללמוד ציור באקדמי דר בילדנדן קונסט ולמד שם עד שנת 1952. בין מוריו ניתן למנות את אלברט פריס גיטרסלו ואת יוזף דוברווסקי. בין השנים 1952–1957 למד פיסול תחת פריץ ווטרובה. בשנת 1960 הציג לראשונה תערוכת יחיד של עבודותיו בווינה.

בשנת 1964 ייצג את אוסטריה בביאנלה שנערכת בוונציה שבאיטליה.

יצירתו משנת 2008 "דת, עור וכוח" העוסקת בישו ובשליחיו עוררה שערורייה ציבורית שהוצגה, בשל התמות ההומו-אירוטיות שבה (בהן, בין היתר, באחד הציורים מוצגים ישו והשליחים כשהם מקיימים יחסי מין על שולחן הסעודה האחרונה).

בין יצירותיו הידועות ניתן למנות את האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם בכיכר אלברטינה שבווינה.

== קישורים חיצוניים==

* 
* [https://web.archive.org/web/20080217022855/http://www.ariadne.at/?artist_id=102&language=en פסליו של הרדליקה]
* [http://www.msnbc.msn.com/id/24069328/ זעם בעקבות ציור ישו והשליחים של הרדליקה, אתר msnbc]

==הערות שוליים==

קטגוריה:פסלים אוסטרים
קטגוריה:אוסטרים שנולדו ב-1930
קטגוריה:אוסטרים שנפטרו ב-2009
בראש צעיר

בראש צעיר הייתה תוכנית רדיו יומית לנוער ולסטודנטים ששודרה ברשת א' של קול ישראל.

התוכנית שודרה למעלה מ-40 שנה, והייתה אחת מתוכניות הנוער הוותיקות ביותר בעולם הרדיו בישראל. התוכנית הייתה הפלטפורמה הראשונה לנוער שסיפקה חשיפה מעשית לרדיו. מגישי ועורכי התוכנית הם תלמידי תיכון וסטודנטים, כאשר מעליהם ממונה עורך אחראי וכל תוכנית עוסקת בנושא שונה, הקרוב ללבם של התלמידים.

התוכנית היוותה קרש קפיצה למגישיה הצעירים שפיתחו את כישוריהם העיתונאיים. עם מגישי התוכנית הבולטים אז והיום נמנים יוסף טרגין, שתוכנית המדע הפופולרי שלו "עולם המדע" שודרה במשך כשלושים שנה; אריה אלדד, לימים חבר הכנסת מטעם מפלגת האיחוד הלאומי; דליה סיגן, לימים עורכת תוכניות הנוער של קול ישראל; שרית לוי, שמיד עם סיום שידוריה הצטרפה ליחידת דובר צה"ל; דפנה ליאל, כתבת חינוך ומבזקנית בחדשות ערוץ 2; איש הטלוויזיה והעיתונאי דרור גלוברמן; כתב הכלכלה של גלי צה"ל ניתאי ענבי; טל ניסן, מפיקה ועורכת בתחנות הרדיו של כאן - תאגיד השידור הישראלי, ורבים נוספים.

העורכת הראשית של מחלקת הנוער ברשת א' הייתה צילה אילן. עורכים אחראיים נוספים היו זיוית אורי, אפרת שושני, מושיק גולדברג, עפרה הלחמי ושירן מיארה. התוכנית ירדה מהאוויר עם סיום שידורי רשת א', אשר הוחלפה ב"כאן תרבות" של תאגיד השידור הישראלי.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.iba.org.il/aleph/?entity=740398&type=1&topic=969 בראש צעיר] באתר רשת א'

קטגוריה:תוכניות רדיו בקול ישראל
קטגוריה:נוער בישראל
סבתא רוח-שעווה

תמונה של סבתא רוח שעווה
אזמרלדה "אסמה" שעווה או סבתא רוח שעווה או גבירת הרוח היא דמות בדיונית בסדרת עולם הדיסק ואחת הדמויות המרכזיות בה. אזמרלדה היא מכשפה וחברה בכנס המכשפות של מדינת לנקר. היא האפוטרופוסית של המדינה הקטנה שלה, ולעיתים קרובות מגנה עליה מפני כוחות על-טבעיים. רוח-שעווה היא אחת המכשפות החזקות בעולם הדיסק (למרות שנני אוג טוענת שהיא יותר חרוצה מאשר חזקה) ולמרות כוח הקסם הרב שלה היא מעדיפה ברוב המקרים להשתמש ב"חוכמת הראש" או "מוחולוגיה", כלומר: פסיכולוגיה והשפעה אישית, כדי להשיג את מבוקשה. היא נוטה להיות קשוחה ולא חביבה במיוחד.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:עולם הדיסק
רוח-שעווה
עצב השמיעה ושיווי המשקל

עצב השמיעה ושיווי המשקל (בלטינית: Nervus vestibulocochlearis, באנגלית: Vestibulocochlear nerve; נהוג לסמנו: CN VIII) הוא זוג עצבי הגולגולת השמיני. תפקידו להוביל את השמע ואת תחושת שיווי המשקל מהאוזן הפנימית.

העצב יוצא מהפונס, עובר בחלק הסלעי של עצם הרקה, דרך פתח השמיעה הפנימי Internal auditory meatus, פתח שדרכו חודר גם עצב הפנים אל האוזן התיכונה. שם מתפצל העצב לשניים:
*עצב השמיעה (Cochlear nerve) - המגיע אל השבלול, וממנו מוליך את השמע.
*עצב שיווי המשקל (Vestibular nerve) - המגיע אל מערכת שיווי המשקל, וממנה מוליך את האותות משלוש התעלות העגולות למחצה.

== מיקום העצב באוזן ==
ה[[אוזן ועצבים העוברים דרכה:1 - עצב שיווי המשקל2 - עצב השמיעה3 - עצב הפנים4 - גנגליון הברך Geniculate ganglion (חלק מעצב הפנים)5 - עצב מיתר התוף Chorda tympani - סעיף של עצב הפנים המוביל את תחושת הטעם מהשליש הקדמי של הלשון)6 - השבלול7 - תעלות מערכת שיווי המשקל8 - הפטיש9 - עור התוף10 - חצוצרת השמע]] 

== מיקום העצב בין עצבי הגולגולת ==

==קישורים חיצוניים==

* 

שמיעה ושיווי משקל
קטגוריה:אוזן
קטגוריה:שמיעה
ארנה פרנמבוקו

ארנה פרנמבוקו (בפורטוגזית: Arena Pernambuco) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר סאו לורנסו דה מאטה, שבמדינת פרנמבוקו אשר בברזיל.
== היסטוריה ==
בנייתו החלה באוגוסט 2010 והסתיימה באפריל 2013. ארנה פרנמבוקו הוא אחד מ-12 האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 וכן אירח חלק ממשחקי גביע הקונפדרציות 2013. הוא אצטדיון רב-תכליתי, המשמש לענפי ספורט נוספים, הופעות וירידים. האצטדיון נחנך ב-22 במאי 2013.

האצטדיון ממוקם כ-19 ק"מ מרסיפה, בירת פרנמבוקו. אחת הסיבות למיקום מחוץ לרסיפה היא לקיחת חלק במאמץ לפתח את החלק המערבי של אזור מטרופולין של רסיפי. מסביב לארנה נבנה גם מרכז עירוני הנקרא "סידג'י ג'י קופה" (Cidade da Copa, "עיר המונדיאל") ובו בנייני מגורים רבים, בתי ספר, אזורי מסחר ותעשייה, מערכת תנועה ותחבורה משוכללת ותשתיות נוספות. חיבור בין רסיפי לארנה נעשה בעזרת רכבות קלות (על גלגלים) ורכבות רגילות, ובנוסף ארבעה כבישים מהירים אשר מהווים עורקים עיקריים לציבור.

==קישורים חיצוניים==

* 
* [http://www.fifa.com/worldcup/destination/stadiums/stadium=5025134/index.html תיאור האצטדיון] באתר פיפ"א. 
* 

קטגוריה:אצטדיוני כדורגל בברזיל
קטגוריה:רסיפה
קטגוריה:אצטדיוני מונדיאל 2014
קולין ליקי

קולין לואיס אברן ליקי (אנגלית: Colin Louis Avern Leakey; 13 בדצמבר 1933 - 29 בינואר 2018) היה מהבוטנאים המובילים באנגליה, חבר אקדמיה בקינג'ס קולג' ובמכון לביולוגיה, וכן סמכות עולמית בנושא הסוג שעועית.

==רקע==
קולין ליקי נולד בקיימברידג' ללואיס ליקי, ארכאולוג אפריקאי, ולפרידה ליקי מהניוהאם קולג'. אחיו למחצה הם ריצ'רד ליקי, הפלאונטולוג הקנייתי, ופיליפ ליקי, הפוליטיקאי הקנייתי. הפלאונטולוגיות מייב ליקי ולואיז ליקי הן גיסתו ואחייניתו.

==לימודים==
לאחר לימודיו בבית הספר גרשם בהולט, נורפוק, ליקי ביצע שירות לאומי בשירות התנדבותי בצי המלכותי הבריטי, ובכלל זה שירת שנה בצוותו של לואי מאונטבאטן שפיקד על הצי בים התיכון. לאחר מכן למד פיזיולוגיה, ביוכימיה, בוטניקה והיסטוריה ופילוסופיה של המדע לתואר ראשון באוניברסיטת קיימברידג' במדעי הטבע. לאחר מכן התמחה בחקלאות טרופית ופתלוגיה של צמחים טרופיים באוניברסיטת אקסטר ובאוניברסיטת איי הודו המערבית בטרינידד.
ב-1972, לאחר שכבר הדריך דוקטורנטים באוניברסיטת מקררי באוגנדה, הוא קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת קיימברידג'.

נפטר ב-29 בינואר 2018.

==משפחת ליקי==

==ראו גם==
* משפחת ליקי

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.colinleakey.com/ colinleakey.com] - האתר הרשמי
* [http://www.leakeyfoundation.org/ LeakeyFoundation.org] - קרן ליקי למחקר
* [http://www.talkorigins.org/faqs/homs/lleakey.html Talk Origins.org] - ביוגרפיה

קולין
קטגוריה:בוטנאים בריטים
קטגוריה:אנגלים שנולדו ב-1933
קטגוריה:אנגלים שנפטרו ב-2018
ספר החילופים

ספר החילופים, או בשמו הערבי כתאב אלכ'לאף (كتاب ٱلخلف, גם כתב אלח'לף), חובר על ידי מישאל בן עוזיאל במאה ה-11, והוא מתעד את המחלוקות שבין אהרן בן משה בן אשר, לבין משה בן דוד בן נפתלי בענייני נוסח המקרא. כמו כן, כולל הספר 'רשימת הסכמות', בהם מסכימים שני הראשונים, לעומת בעלי מסורה אחרים.

ספר החילופים נכתב בערבית יהודית. קיימת העתקה קדומה לעברית בספר עדת דבורים (יוסף קוסטנדיני).

קיימות רשימות חילופים נוספות, אך הן נחשבות פחות מהימנות מספר החילופים.

ספר החילופים ראה אור בעריכתו של אליעזר ליפשיץ, בירושלים, בהוצאת מאגנס, בשנת תשכ"ה-1965.

==קישורים חיצוניים==
[https://web.archive.org/web/20130921214724/http://www.hum.huji.ac.il/upload/_FILE_1374493565.pdf ספר החילופים בעריכתו של אליעזר ליפשיץ] בעבר סריקה הייתה להורדה באתר האוניברסיטה העברית (טקסט מלא) וכיום בארכיב המרשתת web.archive.org. 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ספרות יהודית של ימי הביניים
קטגוריה:מסורה
איאן פאונטיין

איאן פאונטיין (באנגלית: Ian Fountain נולד ב-1970) הוא פסנתרן קונצרטים בריטי.

== חייו ==
=== לימודים ===
פאונטיין החל בלימודי הפסנתר בגיל חמש. הוא שר במקהלת ניו קולג' באוקספורד והמשיך את לימודיו בווינצ'סטר קולג' ובקולג'
המלכותי הצפוני למוזיקה. מוריו היו רוברט באטון וסולאמיטה ארונובסקי. בגיל 19 היה הזוכה הצעיר ביותר בתחרות רובינשטיין של 1989 בתל אביב.

=== קריירה ===
איאן פאונטיין מרבה להופיע ברחבי תבל, כסולן בקונצרטים עם תזמורות נודעות, בהן התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת פילהרמוניה, תזמורת האלה, הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הסימפונית ירושלים. 
בשנת 1999 הוזמן לפולין לציון שנת ה-150 למות פרדריק שופן בנגינת שני הקונצ'רטי של שופן בקרקוב. 

פאונטיין מרבה גם לנגן בפסטיבלי מוזיקה ברחבי העולם, הן סולו והן בהרכבים קאמריים שונים ומופיע ברסיטלים באתרי מוזיקה חשובים.

בין הקלטותיו המצליחות וריאציות דיאבלי של לודוויג ואן בטהובן לחברת CRD ורסיטל שלח סונאטות מן המאה ה-20 לחברת EMI.

מאז 2001 nכהן איאן פאונטיין כפרופסור לפסנתר באקדמיה המלכותית למוזיקה.

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20130116133639/http://www.ram.ac.uk/find-people?pid=146 אתר האקדמיה המלכותית למוזיקה, חברי הסגל]

קטגוריה:פסנתרנים בריטים
קטגוריה:מורים למוזיקה
קטגוריה:זוכי תחרות רובינשטיין
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1970
פילודמוס

פילודמוס מגדר שבדרום סוריה (מיוונית: Φιλόδημος, "אוהב העם"; 110 לפני הספירה, גדר המקראית, עד 40 או 35 לפני הספירה, כנראה בהרקולנאום) היה פילוסוף אפיקוראי ומשורר. זנון מצידון היה מורהו באתונה. בסביבות שנת 80 לפנה"ס העתיק את מקום מגוריו לרומא ולאחר מכן להרקולנאום. הוא נודע בעיקר בזכות שיריו שהשתמרו כחלק מהאנתולוגיה היוונית, אבל מאז המאה ה-18 התגלו כתבים רבים פרי עטו במגילות הפפירוס השרופות מווילה של הפפירוסים בהרקולנאום. משימת הפיענוח של מגילות אלה טרם הסתיימה (נכון ל-2012). העבודות של פילודמוס שהתגלו עד עתה כוללות כתבים על אתיקה, תאולוגיה, רטוריקה, מוזיקה, שירה וההיסטוריה של אסכולות בפילוסופיה.

ב-5 בפברואר 2024 [https://scrollprize.org/grandprize פורסם] כי חלק מהטקסט שנחשף פוענח – כ-5% מהמגילה הראשונה. הטקסט מדבר על הנאה ממוזיקה, מאוכל, וכיצד ליהנות ממנעמי החיים, בהתאם להאסכולה האפיקוראית. הרעיונות של הפילוסופיה הזאת היו קיימים וידועים עוד מהתקופה הקדומה במסופוטמיה. החפירות הארכאולוגיות לחשיפת הווילה עדיין לא הסתיימו ומעריכים כי ייתכן וקיימת במקום ספריה גדולה שעדיין לא נתגלתה ואולי תיחשף בהמשך העבודות.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://web.archive.org/web/20100813233936/http://www.classics.ucla.edu/index.php/philodemus הפרויקט] לשחזור ופענוח כתביו באתר אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:יוונים הלניסטיים
קטגוריה:משוררי יוון העתיקה
קטגוריה:פילוסופים יוונים
קטגוריה:פילוסופים ברפובליקה הרומית
קטגוריה:בוגרי אתונה בעידן הרומאי
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-1 לפנה"ס
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס
כובע קש

כובע קש
כובע קש הוא כובע שנארג מקש או מקנה. הכובע מספק הגנה מהשמש לעיניים ולפנים. קש יבש הוא חומר קל-משקל וחזק ולכן נפוץ השימוש בו כחומר לייצור כובעים שלא יכבידו על ראש החובש אותם.

גרסאות שונות של כובע הקש היו קיימות באירופה ובאסיה עוד לפני ימי הביניים. ניתן לראות עדויות לכך בציורים שונים לאורך התקופות. עדות אחת כזאת היא האיורים בספר "השעות העשירות מאוד של דוכס ברי" משנת 1410, בהם מתוארים אנשים בני מעמדות שונים חובשים כובעי קש.

==צורתו==
צורת כובע הקש משתנה ממקום למקום, לדוגמה:
* כובע מגבעת - סוג של כובע קש עם מרקם נוקשה, שהיה פופולרי במיוחד בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
* כובע קש בצורת חרוט - כובע קש בצורת חרוט אותו חובשים במיוחד חקלאים בדרום-מזרח אסיה.
* כובע פנמה - כובע קש רחב שוליים המיוצר באקוודור.

== גלריה ==
<gallery>
קובץ:Український бриль.JPG|כובע קש אוקראיני מסורתי.
קובץ:Japanese buddhist monk hat by Arashiyama cut.jpg|נזיר בודהיסטי עם כובע קש בצורת חרוט.
קובץ:Van Gogh Self-Portrait with Straw Hat 1887-Detroit.jpg|הציור של וינסנט ואן גוך "דיוקן עצמי עם כובע קש" (1887).
קובץ:Raccolta della paglia (Toscana).jpg|איכרים המשתמשים בכובעי קש בקציר קש בטוסקנה (1900).
קובץ:Astaire in Second Chorus 2.jpg|פרד אסטר עם כובש קש בסרט "Second Chorus" (1940).
קובץ:Panama hat.jpg|כובע פנמה
</gallery>

== קישורים חיצוניים ==

קש
המכשפות והגריניגוג

המכשפות והגריניגוג (באנגלית: The Witches and the Grinnygog) היא סדרת טלוויזיה דרמת-פנטזיה-אפלה בריטית שעלתה לאוויר בשנת 1983. הסדרה מבוססת על ספרה של הסופרת דורות'י אדוארדס מ-1981 הנושא את אותו השם. הסדרה מיועדת לילדים אך סגנונה אינו קלאסי והיא ניחנת בתחושת אפלוליות וסכנה האופפת אותה.

==מקור==
מקור הסיפורים הוא בסיפורי מכשפות, מעברי זמן ועבודת אלילים מן התקופה הפרה-נוצרית באנגליה ששרדו עד לתקופה החדשה.

==עלילה==
בעקבות החלטה להרוס את כנסיית סנט קת'ברט הנושנה, התושבים מארגנים מחאה ועקב כך מחליטים לפרק את הכנסייה לאבניה ולהעתיק אותה אל אתר חדש שם היא תיבנה בשנית מן הלבנים המקוריות שלה. בזמן העברתה, אחד מן הפסלים העתיקים והמוזרים בה - הגריניגוג נופל ממשאית התובלה. הגריניגוג מתגלה על ידי אשה שלא מכירה את חשיבותו והיא מעניקה אותו לאביה המבוגר שמניח אותו בגינתו כגמד גינה. 

הכומר של סנט אדמונד מבין שהכנסייה פורקה מפני שסנט קת'ברט הייתה אפופה מסתורין ולא היה ידוע רבות על עברה. הכומר מחליט להקים מוזיאון להיסטוריית סנט אדמונד במכבסה ישנה ומפקיד את ילדיו על מבצע הקמת המוזיאון.

עם הופעת הגריניגוג, אירועים מוזרים מתרחשים: נראה כי הגריניגוג מנצנץ וזז ואחד הילדים טוען כי הוא דיבר אליו, מופיעים פסלים משונים ומגיעים אל הכפר גבר אפריקני השואל אודות הגריניגוג ושלוש נשים תמהוניות שנראה כאילו הן מחפשות משהו חבוי - ילד מעולם אחר. אנשי העיירה מפשפשים בעברם המשותף כדי לעזור, אך דווקא קבוצת הילדים מצליחה לפתור את החידה ולתקן את העוולה העתיקה.

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:סדרות טלוויזיה בריטיות שעלו לשידור בשנות ה-1980
קטגוריה:הטלוויזיה החינוכית הישראלית - תוכניות רכש
קטגוריה:סדרות טלוויזיה בריטיות לילדים
בית ונחלה

קבוצת "בית ונחלה" היא חברה שעסקה בקנית שטחים חקלאיים בארץ ישראל על מנת להקים מושבות עיר גנים ליהודים שומרי מצוות. הקבוצה נוסדה בתקופת העלייה הרביעית על ידי קבוצת חסידים בוורשה שבפולין בראשותו של ר' יצחק גרשטנקורן. הקבוצה הקימה בעידודו של הרב אברהם מרדכי אלתר האדמו"ר של חסידות גור את המושבה החרדית בני ברק שהפכה אחר כך לעיר, על אדמות שנקנו באמצעות חברת 'גאולה בע"מ' מהכפר הערבי הסמוך "אבן איברק" שהחליף את שמו לאל חירייה כדי לבדלו מהמושבה היהודית. לאחר חג פסח שנת 1924 יציאה המשלחת הראשונה של חברי "בית ונחלה" שמנתה עשרים וחמש משפחות מפולין לארץ ישראל, בראשותו של המייסד ר' יצחק גרשטנקורן והתיישבה בבני ברק. רק חלק מחברי הקבוצה באו להתיישב בארץ. ביום העצמאות בשנת 1950 נחנך גן ציבורי הראשון בבני ברק ונקרא על שם הקבוצה "בית ונחלה".

==אדמות אנשי הקבוצה המתגוררים בחו"ל==
מפת מדידת חלקות ב[[בני ברק. נמדד עבור: אגודה הדדית "בית ונחלה" בע"מ, 1940]]
במשך השנים חייב ועד "בית ונחלה" את בעלי האדמות שנשארו בחו"ל בתשלום מיסים. בשנת 1926 פרצה סערה ציבורית כאשר נתפרסם בעיתונים דבר והיינט שוועד "בית ונחלה" מפקיע מרשת חברי הקבוצה שנשארו בחו"ל את אדמותיהם ומוכרם כדי לכסות את חובות הוועד המסתכמים בכשבעת אלפים חמש מאות לא"י. ועד "בית ונחלה" מהר לשלוח תגובה "כל החברים שקנו אדמה בחברת 'בית ונחלה', חלקיהם שמורים אצלנו ונמצאים מוכנים בשבילם". בא כוחו של רושם החברות הממשלתי נשלח לעיין בספרי החברה אך נתקל בקשיים משום שהאדמות היו רשומות על שם החברה ולא על שמות בעליהם. 

ב-1935 הושג הסכם פשרה בבית המשפט המחוזי בירושלים על פיו כל מי שקנה קרקע בבני ברק יקבל 24% מהשטח ששלם עליו.

בשנות ה-50 נוהלה החברה על ידי יזהר הררי כמפרק, אשר תבע מחברת גאולה למסור לידי "בית ונחלה" קרקעות שהחזיקה עבורה בנאמנות.

==קישורים חיצוניים==
*
*
*
*

==הערות שוליים==

קטגוריה:העלייה הרביעית
קטגוריה:גאולת אדמות בארץ ישראל
קטגוריה:חברות ביישוב
קטגוריה:חסידות
התמוטטות מזרח הים התיכון

התמוטטות מזרח הים התיכון: שינוי אקלימי ודעיכת המזרח 950–1072 (התפרסם באנגלית בשם: The Collapse of the Eastern Mediterranean: Climate Change and the Decline of the East, 950–1072) הוא ספרו של פרופסור רוני אלנבלום שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2012.

בספר מנתח רוני אלנבלום אירועים אקלימיים קיצוניים שפגעו במהלך המאה ה-11 במזרח אגן הים התיכון וחרגו בעוצמתם ובתכיפותם מכל מה שהיה מוכר קודם לכן ומאוחר יותר בהיסטוריה הכתובה של האזור. המקורות ההיסטוריים המובאים בספר מתעדים 27 שנות בצורת בעמק הנילוס כולל בצורות שנמשכו חמש, שש ושבע שנים לעומת ממוצע של שנת בצורת אחת בכל חמישים שנה באלף הראשון לספה"נ.

באותה מאה נרשמו גם גלי קור עזים באיראן, במסופוטמיה, בח'ראסאן ובבלקן והביאו לקפיאה מלאה של נהרות גדולים כמו הדנובה (לראשונה מאז "נדידת העמים" במאה ה-5) והאוקסוס. שלגים שירדו בבגדאד הביאו כמה פעמים לקפיאה חלקית של החידקל. בצורות ממושכות נרשמו גם בסוריה ובארץ ישראל. גלי קור פקדו את האזור שוב ושוב בין השנים 1027 ו-1060.

האירועים הקיצוניים גרמו לשורה של תוצאות ישירות כמו אובדן יבולים, עלייה במחירי המזון, אינפלציה, מהומות, רעב, מגפות ומוות המוני, ולתהליכי דומינו, כמו רדיפת מיעוטים והגירתם מן האזור ופשיטות של נוודים, שנאלצו לנטוש את אזורי המרעה המסורתיים שלהם ולתור, באלימות גוברת והולכת אחרי אזורי מרעה חדשים.
בשנת 1031

גם התוצאות ארוכות הטווח של אירועים אלה היו הרסניות: ערים גדולות ומרכזי לימוד ניטשו, אזורים חקלאיים הדלדלו, כנסיות ומנזרים חרבו, בירוקרטיות גדולות קרסו וקבוצות אתניות חדשות חדרו לאזור.

במהלך כל התקופה הזאת שרר במערב אירופה ובצפון האוקיינוס האטלנטי אקלים חם ונוח המכונה גם "תקופת החום הימי ביניימית," והטמפרטורה הגלובאלית הממוצעת הייתה קרובה מאוד למה שמוכר היום. הגבול בין אזור האקלים הנוח, למזרח אגן הים התיכון היה חד ועבר בקו הדמיוני המקשר בין קירואן, רומא ו"שערי הברזל" של הדנובה.

אלנבלום מבסס את התאוריה שלו על עדויות כתובות המעידות על קשר ישיר בין אסונות אקלימיים, מחסור במזון, ותהליכי הקריסה שבאים בעקבותיהם. ניסיונות קודמים לקשר בין שינויי אקלים ושינויים תרבותיים נדחו כדטרמיניסטיות בעיקר מכיוון שלא הצליחו להראות קשר ישיר כזה ההתבססות על תעודות כתובות נובעת הן מריבוי התעודות והן מדיוקן בזמן ובמרחב. מדידות של סיגנלים עקיפים שבהם נהוג להשתמש לשם שחזור אירועי עבר (טבעות עצים, הרבדה של משקעים וכדומה) אינם מתאימים כאן מכיוון שהאירועים שעליהם מצביע אלנבלום נמשכו פחות זמן מתחום השגיאה של המדידות. העדויות האמפיריות המוצגות בספר מלמדות כי רצף של אירועים קצרי ימים המתרחשים ב"משך הבינוני" (כמאה שנים) עשוי להניע תהליכי דומינו שבכוחם להשפיע על גורלן של תרבויות מורכבות.

תדירות ההתרחשות של אירועים כאלה, עוצמתם, אורכם, מידת הרציפות שלהם והאזור שבו הם ניכרים, חשובים לכן לא פחות, ואולי אף יותר, מאשר השינוי בטמפרטורה הגלובאלית הממוצעת.

==קישורים חיצוניים==
* [http://www.cambridge.org/gb/knowledge/isbn/item6796406/?site_locale=en_GB הספר באתר הוצאת אוניברסיטת קיימברידג']
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ספרי היסטוריה
קטגוריה:ספרי 2012
יורגן קילר

יורגן קילר (בדנית: Jørgen Kieler; 23 באוגוסט 1919 – 19 בפברואר 2017) היה רופא דני שהיה מראשי המחתרת הדנית במלחמת העולם השנייה. פיקד על מבצע הצלת יהודי דנמרק, וקיבל על כך תואר חסיד אומות העולם.

==ביוגרפיה==
קילר נולד בהורסנס שבדנמרק. למד באוניברסיטת מינכן בגרמניה וכשפרצה מלחמת העולם השנייה שב לארצו. היה בין מקימי קבוצת "דנמרק חופשית"(פעולותיה היו פרסומים לא חוקיים כנגד הנאצים, ריגול ופעולות אלימות כנגד הנאצים), שיחד עם קבוצות אחרות הקימו מאוחר יותר את המחתרת. הקבוצה הוציאה לאור עיתון מחתרתי שקרא למרד נגד הנאצים.

בסוף שנת 1943 פיקד קילר על מבצע הצלת יהודי דנמרק. הוא ארגן את המשפחות היהודיות שחיו במדינה, משם הועברו בחשאי לעיר חוף במזרח המדינה, ומשם הוברחו בספינות דיג לשוודיה, על כך הוענק לו תואר חסיד אומות העולם. באותה תקופה היה בין מקימי קבוצת ההתנגדות הדנית הולגר, שפעלה נגד הנאצים.

יורגן קילר כמעט שילם בחייו על פעולותיו נגד הנאצים, בשנת 1944 קילר נלכד על ידי הגרמנים הנאצים, נשלח למחנה נוינגמה שנמצא בהמבורג שבגרמניה והועבר למחנה הריכוז פורטה ווסטפאליקה שהיה מעין תת-מחנה במחנה נוינגמה, לאחר משפט נגזר גזר דינו למוות, אולם במאי 1945 שוחרר מחנה הריכוז בו שהה. הוא נסע לשוודיה ומשם חזר לדנמרק. לאחר מכן השלים את לימודי הרפואה בארצות הברית, ב-1954. 

בשנת 1980 התמנה למנהל המכון הדני לחקר מחלת הסרטן. לאורך השנים כתב מספר ספרים על הכיבוש הנאצי ועל תסמונת מחנות הריכוז., אחד מספריו היה Resistance Fighter ("לוחם ההתנגדות"), שמתאר את החוויות שלו בדרכו ובמאבק נגד הנאצים.

==מספריו==
<div class="mw-content-ltr">* "Resistance Fighter". Gefen Publishing House, 2007</div>

==קישורים חיצוניים==

* [http://www.jfr.org/pages/rescuer-support/stories/denmark-/-jorgen-and-elsebet-kieler? יורגן קילר], באתר הקרן היהודית לתמיכה בחסידי אומות עולם
* [http://modstand.natmus.dk/Person.aspx?=32834 יורגן קילר], באתר על ההתנגדות הדנית במלחמת העולם השנייה 

קטגוריה:דנים חסידי אומות העולם
קטגוריה:רופאים דנים
קטגוריה:דנמרק במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ילידי 1919

קטגוריה:דנים שנפטרו ב-2017
מזרקת שוקולד

מזרקת שוקולד בחנות ב[[בריסל שבבלגיה.]]
שימוש במזרקת שוקולד ביתית.
מזרקת שוקולד הוא מתקן המשמש להגשת פונדו שוקולד.

לרוב המתקן כולל מזרקה קטנה, שגובהה כחצי מטר, ובה מספר שלבים. בבסיס המזרקה מתקן חימום הממיס את השוקולד ושומר על מצבו הנוזלי, וכן משאבה המעלה את השוקולד לראש המזרקה, ממנה זורם השוקולד במורד המזרקה אל מתקן החימום. 

המזרקה מאפשר טבילת פירות או מרשמלו בשוקולד הנוזלי.

על מנת שהשוקולד ייזל במזרקה, עליו להיות בעל ריכוז גבוה של חמאת קקאו או שומן.

== היסטוריה==
מזרקת השוקולד הומצאה על ידי בן בריסמן (Ben Brisman) בשנת 1991. המתקן נהיה פופולרי בארצות הברית בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20. 

מתקנים אלו נועדו לשימוש מסחרי (שימושן של חנויות ושירותי קייטרינג). עם העלייה בפופולריות של המתקן יצרה חברת הלמן לראשונה מזרקות לשימוש ביתי בשנת 2004, ובשנת 2005 החל ייצור של מתקנים זולים.

== סוגי מזרקות שוקולד==
מזרקות השוקולד המשמשות בשימוש מסחרי גדולות מהמזרקות הביתיות, ומשמשות לרוב בדוכני רחוב, חנויות שוקולד, ובאירועים. מזרקות אלה עשויות לרוב פלדת אל חלד. גובהן של המזרקות המסחריות יכול לעלות על מטר, והן מסוגלות להכיל עד 15 ק"ג שוקולד. 

גובה המזרקות הביתיות אינו עולה לרוב על חצי מטר, והן עשויות פלסטיק או פלדת אל חלד. המזרקות הביתיות מכילות לרוב עד 3 ק"ג שוקולד.

==קישורים חיצוניים==

קטגוריה:קינוחים
קטגוריה:שוקולד
קטגוריה:כלים ומכשירים (מזון)
ג'יין רוברטס

ג'יין רוברטס (8 במאי 1929 - 5 בספטמבר 1984) הייתה סופרת ומשוררת אמריקאית. פרסמה קובצי שירה, סיפורים קצרים, ספרי ילדים ורומנים. 

נולדה בסרטוגה ספרינגס שבניו יורק. בגיל 35 טענה כי חוותה הארה שהובילה להתעוררות של התודעה, ובעקבותיה החלה לתקשר עם ישות בשם סת'. יחד עם בעלה, הצייר רוברט בטס, הוציאה שבעה ספרים בסדרת הספרים "סת". שישה מהם הכתיב לטענתה סת' באמצעותה, בפגישות שהתקיימו בביתם פעמיים בשבוע במשך עשרים שנה.

רוברטס נפטרה בשנת 1984. הספרים של סת' תרמו להפצת הרעיונות הרוחנים של תרבות העידן החדש.

ג'יין רוברטס היא אחת ממייסדות החשיבה של העידן החדש ועבודת התקשור שלה עם סת' נתנה לגיטימציה להתפתחות מסיבית של התקשור ברחבי העולם.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

קטגוריה:סופרות אמריקאיות
קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:משוררות אמריקאיות
קטגוריה:משוררים אמריקאים
קטגוריה:בוגרות מכללת סקידמור
קטגוריה:בוגרי מכללת סקידמור
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1929
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1929
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1984
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1984
אהרון עבודי

אהרון עבודי (נולד ב-1938) הוא מייסד חברת "עבודי" ומחלוצי פרסום החוצות בישראל.

==ביוגרפיה==
עבודי נולד ב-1938 בבגדאד שבעיראק. בשנת 1951 עלה לישראל והתגורר במעברת סקיה (כיום אור יהודה). כנער עסק במכירת שלגונים וסברס. ב-1956 התגייס לגדוד 13 של חטיבת גולני. לאחר סיום שירותו הצבאי החל לעבוד בתחום ציור השלטים. כעבור שלושה חודשים, עוד בהיותו מתלמד, החליט לפתוח עסק עצמאי.

במהלך עבודתו פיתח שיטות לקיצור זמן ציור השלטים. בשנת 1968 הציב שלטי חוצות (כפרסום מתחלף), בצמתים מרכזיים בארץ. בין השאר פיתח את אפשרויות הפרסום במגרשי הכדורגל, בחופי הרחצה ועל גגות בתים מרכזיים בארץ. ב-1988 הקים מול צומת ארלוזורוב בתל אביב את השלט המואר הגדול ביותר בעולם (600 מ"ר), ונכנס לספר השיאים של גינס (מהדורת 1990). בשנת 1992 ייסד בית ספר לפרסום של חברת "עבודי", בתל אביב בשם "עבודי קריאייטיב".

במהלך שנות פעילותו בנה מבנה ארגוני בשם "קבלני משנה בחממה", בו העסיק עובדים במפעלו כקבלני משנה. על פעילותו העסקית בתחום זה הוזמן להרצות בחוג למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.

במהלך עבודתו יזם הצבת שלטי חוצות בנושאים ממלכתיים: שלטים למען ממשלת אחדות לאומית (1984), למען ביטחון ישראל (לב"י), לגיוס מתנדבים עבור עמותת "עם יפה - עם אחד", שלטים נגד סדאם חוסיין בתקופת מלחמת המפרץ (1991), ושלטים נגד ראש ממשלת טורקיה ארדואן בזמן המשט לעזה (2010).

חברת עבודי הונפקה לבורסה לניירות ערך בתל אביב בשנת 1993, עם מחזור מכירות של 10 מיליון דולר. ב-1998, עם הופעתה של הטלוויזיה המסחרית שהקטינה את הביקוש לשלטי חוצות, ולאחר מספר שנים של הפסדים, מכר עבודי את החברה ל"מקסימדיה". ב-2001 מכר את חברת ההדפסה שלו "פרינטק", וב-2003 הועבר בית הספר לפרסום לתפעולו של נאור הרמן; בית הספר נסגר ב-2013.

בשנת 2012 הוציא עבודי לאור אוטוביוגרפיה בשם "עבודי – הספר".

==ספר אוטוביוגרפי==
* עבודי – הספר; [איסוף החומר: מיטל עמית; כתיבה/עריכה: אילת אסקוזידו, פייר לביא; עריכה לשונית: ענבל גרין, עופר סעד], תל אביב: ידיעות אחרונות, תשע"ב 2012.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 
* "[https://www.youtube.com/watch?v=ihOlgDx6-UE&t=4s הפליטים היהודיים מארצות ערב]", מתוך ערוץ הכנסת (בדיון: אהרון עבודי מציג סרטון על הפרהוד בעיראק ועל הפליטים היהודים מארצות ערב)
* [https://www.youtube.com/watch?v=FvRKXHHvxkk&t=20s אהרון עבודי על ספרו ועל חייו] - סרטון

==הערות שוליים==

קטגוריה:יזמים ישראלים
קטגוריה:פרסומאים ישראלים
קטגוריה:ישראלים ילידי עיראק
קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1938
דני גיבור

דני גיבור, המוכר גם בשם פרח נתתי לנורית וכן על פי השורה הראשונה בו: אמא אמרה לי: דני (וגם על פי גרסה משובשת של שורה זו: "אמא אמרה לדני"), הוא שיר ילדים עברי מאת המשוררת מרים ילן-שטקליס שפורסם ב-1941.

השיר ראה אור לראשונה בעיתון הילדים "דבר ילדים" ב-20 בפברואר 1941. ומאוחר יותר נכלל בספרה של שטקליס "דני" (1943). אחר כך התפרסם במאספים רבים של שירת ילן-שטקליס שערכה היא וערכו אחרים, בהם "פרח נתתי לנורית". המלחין מקס למפל הלחין את השיר.

השיר הפך לאהוד ומקובל והוכנס לתוכנית הלימודים של גני הילדים ובתי הספר ביישוב ולאחר הקמת המדינה. זכה למספר ביצועים, בין השאר, על ידי הזמרים אריק איינשטיין, אילנית, עוזי חיטמן, חני נחמיאס, אסנת פז ואהובה צדוק.

נושא השיר הוא התמודדות נפשית פנימית ועיצוב ההתנהגות כלפי הזולת במצבי חוויה של אהבה ואכזבה. "דני גיבור", הוא אחד מיצירות הספרות שהוכנו לילדים, אך מבוגרים נהנים לקוראה או להאזין לה, בשל הניסוח הבהיר של רגשות ומצבי חיים מילדות ועד זיקנה.

==תהליך כתיבת השיר==

במהלך ההכנות ללקסיקון הספרות שלו פנה גצל קרסל למרים ילן-שטקליס בבקשה שתשלח לו את קיצור תולדות חייה ואת רשימת פרסומיה. במכתב התשובה שכתבה לו, 29 דפים אורכו, כתבה בין השאר:

בהמשך היא מסבירה:

== פרקי השיר ותכניו ==
השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון:

בבית הראשון הפותח במילה "אמא", המייצגת מקור מובטח לאהבה ולקבלה, מספר הדובר, הילד דני, על עצתה של האם ממנו, לשלוט במבעיו כאשר הוא חש רגשות עזים, לדוגמה לא לפרוץ בבכי כאשר הוא מרגיש צער רב; העצה היא אחת ממערך חינוכי של כללי החברה אותם מנחילה לו האם:

דני מבקש לפעול על פי העצה של האם - כך בפזמון, המתחיל במילים:

הוא רוצה להתנהג כילד "גדול":

אולם מתקשה לממש אותה; כאשר ישנו פער בין ההסכמה עם עצת האם, המחשבה והרצון, לבין התנהגותו של הגוף, המופרדת כביכול מהרצון העצמי שלו, כאילו לא הייתה בשליטתו; ועם חוסר האונים לשלוט בבכי ובדמעות ולבצע את כללי ההתנהגות שאליהם נדרש, הוא חוזר אל אימו בשאלה ובבקשת עזרה:

בבית השני והשלישי מתאר הדובר דני עלילה, המדגימה את חוויות האהבה והאכזבה ועמהם חוסר היכולת לשלוט בתגובה הנפשית-הגופנית; וזאת על אף הרצון להתנהג על פי כללי החברה ובהם להיות "גדול". הוא מספר שנתן לילדה נורית פרח קטן וכחול ותפוח; הפרח מייצג רגשות אהבה, והתפוח נתינה חומרית מ"רכושו"; ואל העברת החפצים מתלווה ההרגשה של נתינת "הכל". אבל אינו זוכה לתמורה שציפה לה; הפרח "נזרק לחצר" והתפוח נאכל, על ידי נורית, ואחר כך היא מפנה לו את עורפה וזונחת אותו:

==חידושים לשיר==
להקת "שייגעצ" ביצעה חידוש לשיר בשם "פרח נתתי לנורית". בתחילה נראה היה כי מדובר בחידוש רגיל אולם בהמשך השיר מגיע לכיוון חדש, רוקיסטי ופרוע, תוך שינוי חלק מהטקסט, והיותו שיר-ילדים איננה נוכחת עוד. השיר הופיע באלבום הבכורה של הלהקה "ניו יורק-רפיח" שיצא ב-2001.

== קישורים חיצוניים ==

* 
* מרים שטקליס, [https://www.nli.org.il/he/newspapers/ydv/1941/02/20/01/article/8 דני גִּבּוֹר], דבר לילדים, 20 בפברואר 1941, עמ' 11 – פרסומו הראשון של השיר
* 
* 
* [http://zemer.co.il/song.asp?id=249 דני גיבור], באתר זמרשת
* 
* 

קטגוריה:שירי 1941
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי מרים ילן-שטקליס
קטגוריה:שירי ילדים
קטגוריה:שירים על פרחים
יצחק פוגץ'

יצחק פּוּגַץ (Pugacz; 13 בספטמבר 1919 - 9 באפריל 2017) היה צייר ישראלי. לימד שנים רבות בבצלאל, שם שימש כראש המחלקה לציור.

==ביוגרפיה==
פוגץ' נולד בעיר קובל שבפלך ווהלין, אז ברוסיה, אחר כך בפולין, היום אוקראינה ב-1919. עלה לארץ ישראל בשנת 1939 בעלייה בלתי-לגאלית, והתיישב בירושלים. הוא התגייס לבריגדה היהודית ונלחם בצרפת ובאיטליה.
בתום המלחמה נרשם ללימודי אמנות בבריטניה. כשחזר ארצה נלחם במלחמת העצמאות. בתום המלחמה החל ללמד בבצלאל, שם לימד כל חייו והתקדם לתפקיד ראש המחלקה לציור.

זכה בפרס משרד החינוך, בפרס ירושלים לאמנות הציור ובפרס בצלאל.

היה נשוי לרות עד למותה ב-2002 ואב לשתי בנות. התגורר בירושלים.

==ספרו==
* תמונה ושיר: ציורים מתוך ’סדרת הזהב’ של יצחק פוגץ’; ושירים להם כתב יהודה עמיחי, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל.

==קישורים חיצוניים==
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:סגל בצלאל
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:לוחמי הבריגדה היהודית
קטגוריה:יהודים מווהלין
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1919
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2017
שלישייה מספר 2 לפסנתר (שוברט)

כתב היד של הפרק השני של השלישייה מספר 2 לפסנתר
השלישייה מספר 2 במי במול מז'ור לפסנתר, כינור וצ'לו, דויטש 929 היא אחת מהיצירות האחרונות של פרנץ שוברט והיא מתוארכת לנובמבר 1827. היצירה פורסמה כאופוס 100 בסוף 1828, זמן קצר לפני מותו של שוברט ובוצעה לראשונה במסיבה פרטית בינואר 1828 שנערכה לכבוד אירוסיו של חברו של שוברט, יוזף פון שפאון.
היצירה בנויה מארבעה חלקים:
# אלגרו
# אנדנטה קון מוטו
# סקרצו. אלגרו מודרטו
# אלגרו מודרטו

היצירה משמשת כפסקול במגוון סרטים, בהם בארי לינדון, כוננות מיידית, המורה לפסנתר והמכונאי (2011).

==קישורים חיצוניים==

* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:יצירות מאת שוברט
קטגוריה:יצירות קאמריות
קטגוריה:יצירות לפסנתר
פיני גרוב

פנחס (פיני) גרוב (12 בדצמבר 1925 - 16 באוגוסט 2011) היה פעיל חברתי ומנהיג פועלים, ראש ועד העובדים של מפעל הטקסטיל "אתא" ומי שעמד במרכזו של מאבק ציבורי נגד סגירת המפעל ב-1985.

==ביוגרפיה==
גרוב נולד בשנת 1926 בפולין למשפחת חסידי גור. גרוב עלה לארץ ישראל בנעוריו והחל לעבוד במפעל "אתא" כרתך דוודים בשנת 1942, בגיל 16, והמשיך כמסגר וכראש ועד העובדים של המפעל, שמנה בשיאו כ-2,600 פועלים.

מפעל "אתא" החליף במהלך השנים מספר בעלים, עד שבשנת 1977 נרכש על ידי חברה לישראל שהייתה אז בבעלות איש העסקים שאול אייזנברג. 

ביולי 1983 הודיעה רשת החנויות הבריטית מרקס אנד ספנסר שתפסיק לרכוש את תוצרת המפעל. רשת "מרקס אנד ספנסר" רכשה באותן השנים כ-85% מתוצרת המפעל, בעקבות זאת הודיע המפעל מיד על פיטורי 550 עובדים מתוך 2,600. יו"ר ונשיא מרקס אנד ספנסר מרקוס זיו היה ציוני תומך ישראל, אך איכות המוצרים של המפעל לא עמדה בסטנדרט של הרשת, לאחר שנים של חוסר השקעה בציוד מודרני במפעל. בהמשך שנת 1983 ו-1984 המפעל הפסיד כ-1.5 מיליון דולר כל חודש, וביולי 1984 מלאי הכותנה שלו אזל והוא לא יכל לשלם על מלאי חדש. המפעל המשיך להפסיד, וניסיון מכירה שלו נכשל, מאחר שהציוד המיושן שלו הרתיע קונים פוטנציאלים. ב-29 באוקטובר 1984 מונה למפעל כונס נכסים, שהתבקש לנסות להמשיך להפעיל אותו במתכונת מצומצמת. במקביל החלו מגעים בין ההסתדרות והממשלה על הזרמת הון וביצוע תוכנית הבראה, שתכלול פיטורי עובדים נוספים. תחילה גרוב התנגד למהלך ונאבק מול מועצת פועלי חיפה שהסכימה לתוכנית. ב-26 בדצמבר 1984, אושרה תוכנית ההבראה בהסכמת גרוב, שכללה הזרמת הון ממשלתית והתחיבות של ההסתדרות לרכוש סחורה מהמפעל. 

בראשית 1985 נעשנה ניסיון ליישום את תוכנית ההבראה של המפעל, אך חוב של כ-20 מיליון דולר לבנק לאומי הקשה על קידומה. מאחר שהבנק סירב לדחות את החזרתו. במרץ, פוטרו עוד כמה מאות עובדים, פיטורים עליהם הוסכם בתוכנית ההבראה. במקביל נמשכו הניסיונות למכירת המפעל, אך בפועל הוא חדל לייצר. גרוב הוביל מאבק ציבורי מר, שכלל התבצרות במפעל. במסגרת המאבק טבע גרוב את הסיסמה: היום זה "אתא" - מחר זה אתה. במשך כמה חודשים נמשך המאבק למניעת סגירת המפעל. גרוב עצמו כבר הגיעה לגיל פרישה, לאחר 43 שנות עבודה במפעל. ובסוף 1985 נסגר המפעל סופית וכל עובדיו פוטרו.
 
המאבק הסתיים אמנם בסגירת המפעל אך גם הפנה את עין התקשורת והציבור אל גרוב. דמות המנהיג של גרוב ונאומיו היו לסמלו של המאבק והוא כונה בתקשורת "לך ואלנסה של הצפון". בין היתר אמר עם סגירת המפעל: "זהו יום שחור לפועלי ישראל, שמשקף את חורבן היצירה ומסמל את תקומתה של קבוצה מתעשרת שעלתה לראש הסולם" ו"למה מעדיפים את כרישי הנדל"ן על פועלים, המבקשים רק דבר אחד לעבוד, הם מבקשים צדק חברתי". זאת לאחר ששטח המפעל נמכר לטובת הקמת המרכז המסחרי הקריון.

לאחר שביתת "אתא" וסגירת המפעל היה גרוב לפעיל חברתי בתחום התאגדות העובדים, פעל כמדריך ועדי עובדים וסייע במאבקים שונים. לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 הקים את תנועת "ועד 1 - מועצת ועדי העובדים", שביקשה להיות אלטרנטיבה להסתדרות. גרוב חבר למפלגת מפ"ם, שהתמודדה באופן עצמאי בפעם הראשונה מאז שנת 1965. גרוב הוצב מקום השביעי ברשימה אך היא זכתה רק בשלושה מנדטים. 

גרוב נפטר בעיצומה של המחאה החברתית של קיץ 2011, עובדה שגררה תגובות מהציבור לפיהן גרוב חזה את תוצאות המצב הכלכלי ומחה כנגדן שנים רבות לפני התפרצות המחאה החברתית.

== קישורים חיצוניים ==
* 
* 
* 
* 
==הערות שוליים==

קטגוריה:ישראלים ילידי פולין
קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:קריית אתא: אישים
קטגוריה:ראשי ועד עובדים בישראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1925
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2011
ועדת מוקיו

ועדת מוקיו הייתה ועדה שהוקמה כדי לבחון את אופי המעורבות הצרפתית ברצח העם ברואנדה בשנת 1994. ביוני 2008 הציגה ממשלת רואנדה דו"ח של ועדה, שבראשה עמד שר המשפטים לשעבר ג'אן ד-דיו מוקיו ובו האשמות קשות כנגד צרפת. החלק הראשון הדו"ח מנתח את המעורבות של צרפת ברואנדה לפני מבצע טורקיז (עד עמוד 140), שהוא הכינוי למעורבות הצבאית ברואנדה בחודשים שבהם התבצע רצח העם, החלק השני את פעולת צרפת במהלך המבצע, והחלק השלישי (עמודים 303-334) את פעולת צרפת אחרי המלחמה, כדי לטשטש ראיות. 
34 בכירים צרפתים הואשמו במעורבות ברצח העם ורואנדה קראה להעמידם למשפט.
בין השמות:
* הנשיא הצרפתי פרנסואה מיטראן. במהלך רצח העם, ב-22 ביוני הוא הכריז: "רואנדה מאוכלסת בעיקר על ידי הוטו. לא יעלה על הדעת, שהמיעוט ייתפוס את השלטון." 
* דומיניק דה וילפן שהיה מאוחר יותר ראש ממשלת צרפת, הכריז ב-24 ביולי 1992, שצבא צרפת תעזור לצבא רואנדה במלחמה נגד ה-RPF. (סעיף 1.4.2 מתוך הדו"ח)
* אלן ז'ופה, גם הוא לימים ראש ממשלה, אמר, מיד אחרי תחילת רצח העם: "האם צרפת יכולה לעשות סדר בכל העולם? האם יש לה את היכולת ואת האחריות, בכל היבשות, לעצור בני-אדם מלהרוג זה את זה?" (סעיף 1.2 בדו"ח) ב-12 ביוני, במהלך רתח העם, הוא אמר לעיתונאי: "אני יכול להבטיח לך, שאין יותר משלוחי נשק לצבא רואנדה. (וכשהוא מצביע לצד השני של נהר הסיין) אבל מה שקורה שם, אני לא יודע." סעיף 4.3 בדו"ח)
* פול דיז'ו מונה על ידי פרנסואה מיטראן לשגריר באזור ההשפעה הזה של צרפת. מאז 2006 הוא ראש העיר של אור באלפים העליונים. דיז'ו הבטיח לממשלה, שהנוכחות הצבאית הצרפתית לא תאפשר ניצחון של ה-RPF. את נציגי RPF הוא הזהיר באומרו, שאם הם לא ייכנעו, הם לא יפגשו את המשפחות שלהם, כי ירצחו את כולם. דיז'ו האשים באופן ברור את ה-RPF בעימות. הוא הבטיח לממשלה עזרה צבאית, מודיעינית ולוגיסטית במלחמה נגד ה-RPF. 
* ז'אן-כריסטוף מיטראן, בנו של הנשיא, נכח בתור יועץ של הנשיא, נכח בשיחה שבה דיז'ו איים על ה-RPF בהשמדת משפחותיהם. (סעיף 8.1. של הדו"ח)
* השגרירה קטרין בואווינו, נכח גם היא באותה שיחה. (סעיף 8.1. של הדו"ח)
בדו"ח מואשמים גם עשרות אנשי צבא צרפתיים:
* ז'אן-פייר אושון היה גנראל, שקיבל מחמאות רבות מקצינים מצבא רואנדה על העזרה באספקת תחמושת. (סעיף 4.3. מתוך הדו"ח) 
* ז'ק הוגאר, קיבל בשנת 2009 מנשיא המדינה את אות לגיון הכבוד, יחד עם רבים אחרים, וותיקי רואנדה, מופיע בסעיפים רבים בדו"ח. 
החיילים והמפקדים מואשמים לא רק באספקת נשק ובעזרה לוגיסטית, אלא גם בהשתתפות פעילה במעשי הטבח.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:רצח העם ברואנדה
קטגוריה:צרפת: יחסי חוץ
אייצ'ירו אודה

אייצ'ירו אודה (ביפנית: 尾田 栄一郎; נולד ב-1 בינואר 1975) הוא אמן מאנגה ממוצא יפני, הידוע בעיקר כיוצר של המאנגה הנמכרת בכל הזמנים, וואן פיס.

== ביוגרפיה ==
===ילדותו ונעוריו===
אודה נולד ב-1 בינואר 1975 בעיר קוממוטו, שנמצאת באי קיושו.

עוד בילדותו שאף להפוך לאמן מאנגה בהשראת עבודותיו של אקירה טוריאמה. במהלך ילדותו הוא הגיש איור של דמות מקורית בשם "פנדה-מן" ליוצרי מאנגת ההיאבקות "קיניקומן" (キン肉マン). דמותו של פנדה-מן שולבה במאנגה זו ובהמשך גם שולבה לאורך השנים בעבודותיו השונות של אודה.

=== קריירה ===
בגיל 17, אודה פרסם לראשונה את המאנגה "" שהייתה בז'אנר המערבונים. מאנגה זו זכתה במספר פרסים, בהם המקום השני בטקס פרסי המאנגה של אוסאמו טזוקה.

בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה, לאחר שסיים את לימודיו עבר לטוקיו והחל לעבוד עבור שבועון מאנגת השונן היפני הפופולרי Weekly Shōnen Jump, שבו הוא היה שותף בתחילה ביצירת סדרת המאנגה "Suizan Police Gang" כעוזר של אמן המאנגה שינובו קאייטני. בהמשך היה שותף ביצירת המאנגה "Jungle King Tar-chan" מאת מאסייה טוקוהירו, והסדרה "Mizu no Tomodachi Kappaman" אשר השפיעה באופן ניכר על סגנונו האמנותי. בגיל 19, הוא היה שותף ביצירת המאנגה רורואוני קנשין כעוזר של אמן המאנגה נובוהירו וואטסוקי. במהלך תקופה זו זכה בפרס "הופ סטפ" המוענק לאמני מאנגה חדשים. וואטסוקי ציין בעבר כי אודה יצר באותה העת את הדמות הונג'ו קאמאטרי ב"רורואוני קנשין". באותה העת אודה יצר שתי גרסאות של מאנגת פיראטים בשם "Romance Dawn", שהייתה בעלת פרק אחד, אשר פורסמה בשנת 1997 לראשונה במגזין המאנגה Weekly Shōnen Jump. הגיבור של המאנגה "Romance Dawn" היה הדמות מונקי ד. לופי, אשר בהמשך הפך לגיבור הראשי בסדרה "ו-וואן פיס".

במהלך שנת 1997 פרסם אודה לראשונה את הסדרה "ו-וואן פיס" במגזין Weekly Shōnen Jump ובאופן מיידי הסדרה הפכה לאחת מסדרות המאנגה הפופולריות ביותר ביפן. בעקבות הצלחת סדרת המאנגה הפיקו אולפני האנימציה טואי אנימציה סדרת אנימה אשר מבוססת על עלילת סדרת המאנגה, אשר משודרת ברשת Fuji Television מ-20 באוקטובר 1999 ועד היום. כמו כן, לאורך השנים הופקו 13 סרטי קולנוע באורך מלא בסדרה, שלושה סרטי OVA, קלפי משחק, ומספר רב של משחקי וידאו אשר מבוססים על עלילת סדרת המאנגה. סדרת המאנגה של וואן פיס הייתה בין המועמדים הסופיים לפרס טזוקה שלוש פעמים ברציפות בשנים 2000–2002.

בשנת 2015 הכריז ספר השיאים של גינס על וואן פיס כסדרת המנגה והקומיקס הכי נמכרת בכל הזמנים שלאורך כולה נכתבה על ידי אדם אחד. נכון לרגע הזכייה וואן פיס מכר 516,566,000 עותקים.

== עבודותיו ==
* וואן פיס (מאז 1997)
* (1998, אוסף המכיל את הסיפורים הקצרים שלהלן)
** (1992)
** מתנת האל לעתיד (1993)
** איקי יאגו (1993)
** מפלצות (1994)
** Romance Dawn (1996)
* Dragon Ball x One Piece: Cross Epoch (2007)
* One Piece x Toriko (2011)

== פופולריות ==
בסקר שבוצע שנערך על ידי חברת המחקר היפנית אוריקון (株式会社オリコン) במהלך שנת 2008 נבחר אייצ'ירו אודה במקום החמישי ברשימת אמני המאנגה האהובים ביותר ביפן.

== חייו האישיים ==
ב-7 בנובמבר 2004 אודה נישא לדוגמנית לשעבר צ'יאקי אינבה. לזוג שתי בנות.

== קישורים חיצוניים ==

* [http://www.apricot.com/~fuu/paradise3/oda/index.html הפרופיל של אייצ'ירו אודה באתר Destination Paradise] - הפרופיל של אייצ'ירו אודה ותרגומים של ראיונות עמו. 
* [http://www.thegrandline.com/odateach.html ספר לי עוד סנסאי!] - תרגום של ראיון שנערך עם אייצ'ירו. 

==הערות שוליים==

קטגוריה:אמני מאנגה
קטגוריה:יפנים שנולדו ב-1975