קרחון B-15

קרחון B-15 היה הקרחון הגדול ביותר (לפי שטח) שתועד. מידותיו כ-295 ק"מ על 37 ק"מ. עם שטח פנים של 11,000 קילומטרים רבועים, בערך בגודל האי ג'מייקה. לאחר שנפרד ממדף הקרח רוס של אנטארקטיקה במרץ 2000, התפרק קרחון B-15 לקרחונים קטנים יותר, הגדול שבהם נקרא קרחון B-15A. בשנת 2003, B-15A נסחף מהאי רוס אל ים רוס ופנה צפונה. הוא התפרק באוקטובר 2005 למספר קרחונים קטנים יותר.<ref name="specktor"></ref> בשנת 2018, חלק גדול מהקרחון המקורי נע בהתמדה צפונה, ממוקם בין איי פוקלנד לאי דרום ג'ורג'יה. באוגוסט 2023, מרכז הקרח הלאומי של ארצות הברית (USNIC) עדיין פרט חלק אחד קיים של B-15 שעומד בסף המינימלי למעקב (70 ק"מ).<ref></ref> גודל הקרחון הזה, B-15AB, היה 20 ק"מ × 7 ק"מ, ונשאר אז מקורקע מול חופי אנטארקטיקה בגזרה המערבית של אזור אמרי (Amery).<ref name=":0"></ref>

== היסטוריה ==
קרחון B-15A: מסע בן ארבע שנים, יולי 2002 עד מרץ 2006
מסלול קרחון B-15Z בשנים 2014–2018
בשבועות האחרונים של מרץ 2000, נפרד קרחון B-15 ממדף הקרח רוס ליד האי רוזוולט, אנטארקטיקה.<ref name="nfs"></ref><ref name="atsr"></ref> ההפרדה התרחשה לאורך סדקים קיימים במדף הקרח.<ref name="nfs" /> הקרחון נמדד כבעל גודל של כ-295 על 37 קילומטרים, עם שטח פנים של 10,915 קילומטרים רבועים. מדענים מאמינים כי פיסת הקרח העצומה התפרקה כחלק ממחזור טבעי ארוך טווח, המתרחש כל חמישים עד מאה שנה.<ref name="nfs" /> בשנים 2000, 2002 ו-2003, קרחון B-15 התפרק למספר חלקים, ששטח הגדול שבהן (מעל פני הים), B-15A, היה כ-6,400 קילומטרים רבועים.<ref name="arrigo"></ref>

בנובמבר 2003, לאחר היפרדותו מ-B-15J, נסחף B-15A מהאי רוס אל המים הפתוחים של ים רוס. בדצמבר 2003, התנתק קרחון קטן בצורת סכין, B-15K (כ-300 ק"מ<sup>2</sup>), מהגוף הראשי של B-15A והחל להיסחף צפונה. בינואר 2005, גרמו הזרמים העיקריים ל-B-15A להיסחף לכיוון שפת הקרח דריגלסקי, שהיא הארכה בת 70 קילומטרים של קרחון דייוויד היבשתי, הזורם דרך הרי החוף של ארץ ויקטוריה.<ref name="bbc-pile-up"></ref> כמה קילומטרים משפת הקרח, הקרחון נתקע על הר תת-ימי לפני שחידש את מסלולו צפונה.<ref name="new-scientist"></ref> ב-10 באפריל 2005, קרחון B-15A התנגש בלשון הקרח, ושבר את הקצה שלה, בעוד שהקרחון נראה לא מושפע מההתנגשות.<ref name="bbc-pile-up" />

קרחון B-15A המשיך להיסחף לאורך החוף ועזב את מיצר מק-מרדו. ב-27–28 באוקטובר 2005, עלה הקרחון על שרטון ליד כף אדייר בארץ ויקטוריה, יצר אותות סיסמיים שזוהו עד לתחנת הקוטב הדרומי על שם אמונדסן-סקוט<ref name="macayeal"></ref><ref name="martin"></ref> ונשבר לכמה חלקים קטנים יותר, שהגדול מתוכם (בגודל כ 1,700 קילומטרים רבועים) עדיין נקרא B-15A. שלושה חלקים נוספים נקראו B-15P ,B-15M ו-B-15N. לאחר מכן, קרחון B-15A התרחק צפונה והתפרק לחתיכות נוספות. ב-21 בנובמבר 2006 נראו כמה חלקים גדולים במרחק 60 ק"מ מחופי Timaru, ניו זילנד – הגדול מהם באורך כ-1.8 קילומטרים ובגובה 37 מטרים מפני שטח האוקיינוס.

בשנת 2018, נותרו ארבעה חלקים גדולים מספיק למעקב על ידי מרכז הקרח הלאומי (לפחות 70 ק"מ). חלק אחד, B-15Z, בגודל 19 ק"מ × 9 ק"מ, נמצא בדרום האוקיינוס האטלנטי, כ-280 ק"מ מצפון-מערב לאי דרום ג'ורג'יה. ככל שהמשיך את תנועתו צפונה, מהירות ההמסה שלו עלתה. רוב הקרחונים לא מחזיקים מעמד זמן רב כל כך באזור צפוני כזה.<ref></ref>

עד 2020, נותרו רק שני חלקים גדולים מספיק למעקב. B-15aa – שריד של B-15z – נסחף מזרחה לאי דרום ג'ורג'יה, בדרום האוקיינוס האטלנטי. B-15ab נשאר בין קרחוני הים שלאורך חופי אנטארקטיקה מדרום לאפריקה.<ref></ref> בשנת 2021, B-15ab הפך לשבר האחרון שנשאר ברשימת מרכז הקרח הלאומי של ארצות הברית של קרחונים במעקב, שעדיין קורקעו מול חופי אנטארקטיקה.

== השפעות על האקולוגיה של אנטארקטיקה ==
ללא
ב-29 בינואר 2001, חוקרים מאוניברסיטת שיקגו ומאוניברסיטת ויסקונסין התקינו מכשירי מזג אוויר ומערכת מיקום גלובלית על קרחון B-15A. זו הייתה הפעם הראשונה שבה נוטר קרחון באופן זה. הנתונים שנאספו שימשו להבנת האופן שבו קרחוני ענק עושים את דרכם במימי אנטארקטיקה ומחוצה להם.

לאחר שקרחון B-15A התנגש בלשון הקרח של דריגלסקי ב-10 באפריל 2005, וניתק 8 קילומטרים רבועים שלה, נדרש לצייר מחדש את מפות אנטארקטיקה.

B-15A מנע מזרמי אוקיינוס ורוחות לסייע בהתפרקות קרח הים בקיץ 2004–2005 במצר מקמרדו, והיווה מכשול בפני ספינות האספקה השנתית לשלוש תחנות מחקר. קרח הסחף גרם לירידה באוכלוסיית הפינגווינים של אדלי, שכן הקשה על פינגווינים הורים לחזור מהים הפתוח עם מזון לגוזליהם.<ref></ref> ייתכן שכלבי ים וחמסנים תושבי המיצר נפגעו גם כן.

ב-21 באוקטובר 2005, יצרה סערה גדולה במפרץ אלסקה גלי גיבוע טרנס-פסיפיים, שאולי תרמו לשבירת B15-A לפיסות רבות ב-27 באוקטובר 2005. גלי הגיבוע עברו 13,500 קילומטרים מאלסקה לאנטארקטיקה במשך שישה ימים. מדענים חוקרים את האירוע הזה כדוגמה לאופן שבו מזג האוויר באזור אחד יכול להשפיע בחלקים אחרים של העולם, והוא מוזכר גם בהקשר לדאגה מההשפעות ההתחממות הגלובלית.<ref name="npr"></ref>

== תמונות לוויין ==
{| style="margin: 0 auto;"
|NASA)]]
|קרחון B-15 לאחר התפרקות, מציג את B-15M, B-15N ו-B-15P, 31 באוקטובר 2005 ([[DMSP)]]
|}

== קישורים חיצוניים ==

* [https://web.archive.org/web/20140222161740/https://earth.esa.int/live/brockmann_archive/2006/MER_RR__1PNPDE20060302_213432_000025672045_00344_20939_3962.htm ESA: המצב סביב איי באלבי; קרחונים B-15A, B-15N, C-19A] (2 מרץ 2006)
* [http://www.esa.int/esaCP/SEMCYK638FE_index_0.html ESA: לוויין Envisat מראה את קרחון הענק B-15A מתפרק] (7 נובמבר 2005)
* [http://www.nasa.gov/vision/earth/lookingatearth/ice_berg_ram.html נאס"א: הקרח האנטארקטי נתקע] (6 ינואר 2005)
* [http://earthobservatory.nasa.gov/IOTD/view.php?id=5084 קרחון B-15A חוסם את סאונד מקמורדו (מצפה כדור הארץ של נאס"א)], (2004-12-15)
* [https://www.youtube.com/watch?v=lBfzFt_kgNU מעקב אחר הקרחון הגדול בעולם – B15] (וידאו)

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנטארקטיקה: גאוגרפיה
קטגוריה:קרחונים