OzLabs/hebrew-wiki-articles huggingface dataset:
רייצ'ל קאסק

רייצ'ל קאסק (באנגלית: Rachel Cusk; נולדה ב־8 בפברואר 1967) היא סופרת בריטית. היא כותבת רומנים, ספרי עיון, סיפורים קצרים ומאמרים.

== ילדות וחינוך ==
קאסק נולדה בססקטון, קנדה, להורים בריטים בשנת 1967. בשנות ילדותה המוקדמת התגוררה המשפחה בלוס אנג'לס ובשנת 1974 עברה לאנגליה. משפחתה הייתה קתולית אמידה, וקאסק התחנכה במנזר סנט מרי בקיימברידג'. בהמשך היא למדה ספרות באוקספורד. ספרה הראשון, Saving Agnes, ראה אור כשהיא הייתה בת 26 ומאז היא כותבת בשטף.

== קריירה ==
הרומן הראשון של רייצ'ל קאסק Saving Agnes, (1993), זכה בפרס וייטברד לספר ביכורים. התמות המרכזיות שהופיעו בו - נשיות וסאטירה חברתית - המשיכו להעסיק אותה ונותרו מרכזיות ביצירתה גם במהלך העשור הבא. על ספרה The Country Life היא זכתה בפרס סומסרט מוהם לשנת 1998. ב־2003 נכללה קאסק ברשימת עשרים הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר של כתב העת גרנטה.

קאסק החלה להתעניין בבעיות האינהרנטיות למבנה הרומן העוסק בחוויותיהן של נשים, התעניינות שהניבה את ספרי העיון A Life's Work, ממואר על אמהוּת שפורסם ב־2001, והספר Aftermath מ־2012, שתיעד את נישואיה לצלם אדריאן קלארק ואת גירושיהם.

בשנת 2015 ראה אור ספרה קווי מתאר, הראשון מתוך טרילוגיה. שלושת הספרים, שאפשר לקרוא בסדר לא כרונולוגי ובמנותק זה מזה, עוסקים ברובם בסופרת פיי, ששמה מוזכר רק פעם אחת בכל רומן, המתעדת שיחות שלה עם אחרים, מפגשים ואירועים מינוריים לכאורה. היא "מוותרת על עקרונות מהותיים כמו דמויות או עלילה, לפחות במובן המסורתי של הדבר, לטובת אפקט אינטלקטואלי־רגשי המושג בדרכים אחרות". ספר זה הופיע ברשימת חמשת הרומנים הטובים ביותר לשנת 2015 של הניו יורק טיימס.

הספר השני בטרילוגיה, מעבר, ראה אור ב־2017. הלן דנמור מהגרדיאן כתבה שמדובר בפרוזה מבריקה ושמפליא שקאסק לא זכתה עד כה בפרס ספרותי מרכזי.<ref></ref>

מבקרי ספרות מהללים את ספריה של קאסק. נכתב עליה שהיא ממציאה מחדש את סוגת הרומן וכותבת פרוזה שהיא למעשה היסטוריה שבעל פה. מבנה הטקסט, פסיפס של פרגמנטים, משקף את אופיו הלא יציב של הזיכרון.<ref></ref>

== ספריה שראו אור בעברית ==
* קווי מתאר, מודן הוצאה לאור, 2018. תרגום קטיה בנוביץ'.
* מעבר, מודן הוצאה לאור 2019. תרגום קטיה בנוביץ'.
* קודוס, מודן הוצאה לאור 2022. תרגום קטיה בנוביץ'.

== קישורים חיצוניים ==
* גפי אמיר, [https://www.haaretz.co.il/literature/prose/2018-10-01/ty-article-review/.premium/0000017f-e7cd-d97e-a37f-f7edd2e00000 "קווי מתאר": ספרה של רייצ'ל קאסק זכה לשבחים מהסיבה הלא נכונה], הארץ.
* צליל אברהם, [https://www.haaretz.co.il/literature/prose/2019-03-28/ty-article-review/.premium/0000017f-f760-d887-a7ff-ffe4d71b0000 "מעבר" של רייצ'ל קאסק: לגיבורה העדינה והחכמה אין פגמים, חוץ מאחד], הארץ.
* רייצ'ל קאסק [https://www.youtube.com/watch?v=wnFFxsNbHN8 מקריאה] מספרה מעבר 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:חברי האגודה המלכותית לספרות
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1967
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1967
אילן איטח

אילן איטח (נולד ב-1966) הוא סגן נשיאת בית הדין הארצי לעבודה.

==ביוגרפיה==
נולד במרוקו ובגיל שנתיים עלה לישראל עם משפחתו. בשנת 1984 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקיף ג' באשדוד והתגייס לצה"ל. בשנת 1994 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך התמחה במשרד עורכי דין, הוסמך כעורך דין בשנת 1995 ועבד כעורך דין עד שנת 1996. בשנים 1996 עד 2000 שימש כסגן היועץ המשפטי באגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות.

בשנת 2000 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת תל אביב והחל לעבוד כשותף במשרד עורכי דין פרטי. ביולי 2003 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב. בפברואר 2012 מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה, ובמרץ 2018 מונה לסגן נשיאת בית הדין הארצי לעבודה, עם מינויה של ורדה וירט לבנה לנשיאה.

==פסקי דין והליכים משפטיים==
איטח עמד בראש ההרכב שפסק את פסק דין בורוכוב, נקבע כי לאחר שעובד בעל מוגבלות שאינה ניכרת לעין (ושעבודתו אינה מוגבלת כלל) יידע את המעסיק על היותו אדם עם מוגבלות, במסגרת "פיטורי צמצום" חובה על המעסיק להעדיף להמשיך להעסיק אותו גם במחיר פיטורי עובד אחר בעל נתונים דומים.

השופט איטח היה חלק מהרכב השופטים בדיונים על סכסוך העבודה בנמלי ישראל בעקבות הרפורמה להקמת שני נמלים חדשים, החל מאפריל 2015 והוביל את הדיונים בתיק החל ממאי 2018. במסגרת ההליך דן בבקשות לצווי מניעה כנגד צעדים ארגוניים ושביתות, כשהוא מתיר על כנם את צווי המניעה שהוטלו על עיצומי העובדים לאורך רוב התקופה, זאת עד דצמבר 2020, אז הודיע כי בכוונתו להתיר לעובדי נמל אשדוד לשבות על מנת לקדם את המשא ומתן להסדרת תנאיהם. במסגרת ההליך, אף פסק כי ראשי ועדי הנמלים באשדוד ובחיפה אשמים בביזיון בית הדין על רקע שביתה לא חוקית שפרצה בשני הנמלים במאי 2018 (בניגוד לצווי המניעה). על הליכי ההידברות שקידם במסגרת ההליך בין הצדדים בלשכתו, כמקובל בבתי הדין לעבודה, הגיש ארגון "תחרות" קבילה לנציב תלונות הציבור על שופטים. בעקבות החלטת נציב תלונות הציבור על שופטים בנושא, פרסמה נשיאת בית הדין נוהל חדש לביצוע הליכי הידברות בסכסוכי עבודה קיבוציים.

לצד נשיאת בית הדין לעבודה וירט לבנה ישב בהרכב שדן בעתירה של פרקליט בשירות המדינה אשר דרש שיותר לו להשתתף בהפגנות במסגרת המאבק ברפורמה המשפטית בשנת 2023. פסק דינו של ההרכב קבע כי לעובדי הרשות השופטת בשירות המדינה אסור להשתתף בהפגנות נגד הרפורמה.

איטח היה השופט חלק מההרכב המורחב שפסק את פסק דין הטיפים, ובהרכב המורחב שפסק את הלכת כותה הנוגעת לאופן החישוב של פיצויים במקרים של הכרה בדיעבד ביחסי עובד–מעביד.

כשופט בבית הדין האזורי לעבודה, הכיר באופן חריג בנפגעת עבודה על אף שחוות הדעת הרפואית של המומחה הרפואי שמינה בית הדין קבע שאין קשר סיבתי בין נכותה לבין הפגיעה שחוותה, וקבע כי על אף שלא קיים קשר סיבתי רפואי, קיים קשר סיבתי משפטי בין הנכות לפגיעה. במקרה אחר פסק איטח פיצוי לטובת עובד שפוטר משום שתבע את החברה בה עבד. בפסק דינו כתב: "פיטורי עובד אך בשל הגשת תביעה לבית הדין היא פגיעה חמורה בזכות היסוד של העובד וחתירה תחת היסודות של המשטר החברתי הדמוקרטי. בתי המשפט לא יכולים להקל ראש בתופעה, לפיה פנייה של עובד תוביל לפיטוריו. תופעה שכזו תותיר עובד שסבור שנגרם לו עוול, ללא יכולת ממשית לפנות ולברר את חילוקי הדעות שלו עם מעבידו".

==קישורים חיצוניים==
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:שופטי בית הדין הארצי לעבודה
קטגוריה:בוגרי מקיף ג' אשדוד
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: משפטים
קטגוריה:ישראלים ילידי מרוקו
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1966
משמר הגבול (סדרת טלוויזיה)

משמר הגבול היא סדרת דרמת פשע-פעולה ישראלית העוסקת בנער המתגייס למשמר הגבול על מנת "לסגור חשבון" עם משפחת פשע ערבית מיפו איתה הסתבך. אך לאחר גיוסו, נאלץ להתמודד עם האחריות הנלווית למעמדו החדש למול המציאות הישראלית המורכבת.

הסדרה עלתה לשידור בערוץ "HOT3" ב-14 בספטמבר 2023; עם זאת, פרקו הראשון של הסדרה הופץ ב-HOT VOD כבר ב-11 בספטמבר. הפרק האחרון שודר בתאריך 16 בנובמבר 2023. בנוסף, נמסר על רכישת זכויות הפצת הסדרה ברחבי העולם על ידי שירות של הזרמת המדיה "נטפליקס".

==תקציר העלילה==
לאחר שאבי, צעיר חמום-מוח מבת ים, מסתבך עם משפחת פשע ערבית מיפו, הוא מתגייס למשמר הגבול על מנת לסגור איתם חשבון. עם זאת, מהר מאוד מגלה אבי על האחריות החדשה הנלווית למעמדו כלוחם משמר הגבול, במסגרתו גבולות תפקידיו גם כשוטר וגם כחייל הם דקים ואף מטושטשים; ונאלץ, לצד חבריו החדשים ליחידה, להתמודד באופן יומיומי עם מצבים מורכבים ורגישים, שמשסעים את החברה הישראלית המורכבת.

==צוות השחקנים והדמויות==
* רש"ט/סמ"ש אבי ברכה (בן סולטן) – צעיר חמום מוח הממהר לכעוס מבת ים, המחליט להתגייס למשמר הגבול במטרה לסגור חשבון מול ערבים איתם הסתבך.
* רש"ט/סמ"ש קובי מרציאנו (עידו אליאלי) – חברו הטוב של אבי, איתו הוא מתגייס למשמר הגבול.
* רש"ט/סמ"ש מירי סבג (נועה אסטנג'לוב) – לוחמת מג"ב פמיניסטית, מבית חרדי המתעקשת כי התגייסה למשמר מטעמי שלום. מותקפת מינית על ידי ורסנו במסווה של פעילות סודית (מבוסס על סיפור אמיתי).
* סנ"ץ יורם ורסנו (שלום מיכאלשווילי) – מפקד הגדוד הקשוח, אך בד בבד האבהי, של אבי.
* סנ"ץ ניסים פולומבו (מוריס כהן) - מפקד ימ"ר אלמוג במג״ב.
* צ'יקו פחימה (חיים זנאתי) – ראש ארגון פשע בת-ימי, לו אבי נותר בעל חוב.
* שלומי "סלומון" ברכה (שלומי שבת) – אביו האלמן וקשה-היום של אבי. בעל קיוסק מקומי.
* חזי (אסף מור יוסף) – יד ימינו של צ'יקו פחימה, חם מזג ואינו מסתדר עם אבי.

==קישורים חיצוניים==

* 

קטגוריה:תוכניות טלוויזיה שמתרחשות בבת ים
קטגוריה:סדרות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנת 2023
קטגוריה:HOT: תוכניות וסדרות
קטגוריה:סדרות דרמה ישראליות
קטגוריה:סדרות משטרה ופשע
קטגוריה:סדרות פעולה
קטגוריה:צה"ל בתוכניות טלוויזיה
קרישיאניס ברקיס

קרישיאניס ברקיס (בלטבית: Krišjānis Berķis; 26 באפריל 1884 – 29 ביולי 1942) היה גנרל לטבי אשר כיהן כמפקד הצבא הלטבי בין 1934–1940, ולתקופה קצרה גם כשר המלחמה של לטביה.

==ביוגרפיה==
ברקיס נולד ב-26 באפריל 1884 בקרבת הכפר איסליצה (ריטאוסמס ) שבפלך קורלנד. ב-1906 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית. הוא הוצב בהלסינקי, ונישא לאישה פינית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא צורף ליחידה פינית, והשתתף בפלישה לפרוסיה המזרחית, מתקפת הקרפטים ומתקפת ברוסילוב. ב-1917 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, והועבר לפי בקשתו ליחידה לטבית. הוא מונה למפקד גדוד, ובהמשך למפקד רגימנט. הוא פיקד על הרגימנט שלו במהלך קרב יוגלה. לאחר מהפכת אוקטובר, הוא עזב את הצבא והצטרף אל אשתו בפינלנד. בעקבות התפוררות האימפריה הרוסית, הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים עקובה מדם. ברקיס ומשפחתו נמלטו לסמולנסק. עם סיום המלחמה בסתיו 1918, חזרה המשפחה לפינלנד. עם זאת, בינתיים גם לטביה, מולדתו של ברקיס, הכריזה על עצמאותה, ונאלצה להתמודד עם שלל איומים מבית ומחוץ. במרץ 1919, עזב ברקיס את פינלנד, ונפגש בטאלין עם נציגים מטעם ממשלת לטביה הצעירה. בתיווכם, הוא התגייס לצבא הלטבי.

ברקיס מונה למפקד רגימנט, ופיקד עליו במהלך סדרת קרבות כנגד גדודי פרייקור של גרמנים-בלטים, וכנגד צבא המתנדבים של מערב רוסיה (הברמונטיאנים). באוגוסט 1919 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, ובאוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת קולונל. לאחר המלחמה, הוא נותר בלטביה והמשיך לפקד על הדיוויזיה ה-3. ב-1925 הוא הועלה לדרגת גנרל. הוא תמך בהפיכה הצבאית של 15 במאי 1934, שהעלתה לשלטון את קרליס אולמניס. לאחר ההפיכה הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-2 ועל חיל המצב של ריגה. ב-14 בנובמבר 1934 הוא הועבר לתפקיד מפקד הצבא הלטבי. ב-5 באפריל 1940 הוא מונה במקביל גם לתפקיד שר המלחמה של לטביה. באותה תקופה, לטביה הייתה בפועל מדינת חסות סובייטית. ברקיס ניסה לשנות את המצב באמצעות בריתות צבאיות עם ליטא, אסטוניה, פינלנד ואפילו בריטניה. אולם היה זה מאוחר מדי. ב-20 ביוני של אותה שנה, נכנס הצבא האדום ללטביה וכבש אותה ללא ירייה אחת. ברקיס הודח משני תפקידיו. הוא נמלט מלטביה והצליח להגיע לפינלנד, שם כבר המתינה לו משפחתו. עם זאת, ב-12 ביולי הוא החליט לחזור ללטביה. ב-23 ביולי הוא נלכד בידי הסובייטים בטאלין. הוא נשלח למחנה העונשין אוסולואג שבמחוז פרם. הוא מת במחנה ב-29 ביולי 1942.

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.generals.dk/general/Berķis/Krišjānis/Latvia.html קרישיאניס ברקיס] באתר הגנרלים של מלחמת העולם השנייה

קטגוריה:גנרלים לטבים
קטגוריה:שרי ממשלת לטביה
קטגוריה:מפקדי צבאות סדירים בעת החדשה: אישים
קטגוריה:אנשי צבא רוסים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:קצינים בלגיון הכבוד
קטגוריה:קצינים גדולים בלגיון הכבוד
קטגוריה:מורשעים בעבירות על רקע אידאולוגי בברית המועצות
קטגוריה:מקבלי צלב גיאורגי (האימפריה הרוסית)
קטגוריה:ילידי 1884
קטגוריה:נפטרים ב-1940
רוברטס קלאווינש

רוברטס קלאווינש (בלטבית: Roberts Kļaviņš; 10 בנובמבר 1885 – 16 באוקטובר 1941) היה גנרל לטבי. לאחר כיבוש לטביה בידי הסובייטים ב-20 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הזמני של הצבא הלטבי, שבהמשך שולב בתוך הצבא האדום. לאחר השילוב מונה למפקד הקורפוס ה-24. נרצח במהלך הטיהורים שנערכו בעקבות מבצע ברברוסה.

==ביוגרפיה==
קלאווינש נולד ב-10 בנובמבר 1885 למשפחת איכרים לטבית. ב-1903 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב בווילנה. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בקרבות החזית המזרחית. לאחר המלחמה, הכריזה מולדתו לטביה על עצמאות. קלאווינש התגייס לצבא הלטבי החדש והשתתף במלחמות העצמאות של לטביה. ב-2 ביוני 1922 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה לראש מטה משמר הגבול הלטבי. ב-1928 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-4, וב-1931 הועבר לפקד על דיוויזיית וידזמה. ב-18 בנובמבר 1931 הוא הועלה לדרגת גנרל. ב-15 במאי 1934 התחוללה בלטביה הפיכה צבאית שהעלתה לשלטון את הדיקטטור קרליס אולמניס. קלאווינש התנגד להפיכה, ופרש מהצבא. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה. בשל התנגדותו למשטרו של אולמניס הוא החל לשתף פעולה עם שירות הביון של ברית המועצות. ב-20 ביוני 1940 כבשו הסובייטים את לטביה ללא אף ירייה. קלאווינש מונה למפקד "צבא העם הלטבי", גוף זמני שהחליף את הצבא הלטבי, ונועד להשתלב בעתיד בתוך הצבא האדום. השילוב הושלם בדצמבר 1940, והצבא הלטבי הפך להיות הקורפוס ה-24 של הצבא האדום. קלאווינש מונה למפקד הקורפוס.

בעקבות מבצע ברברוסה, החלו הסובייטים במסע טיהור כנגד קצינים לא-רוסים בצבא האדום. במסגרת טיהור זה, נשלח קלאווינש למוסקבה, כביכול לשם הכשרה צבאית. בפועל, הוא נעצר מיד עם הגיעו לעיר. נערך לו משפט מזורז שבסופו נידון למוות. גזר הדין בוצע ב-16 באוקטובר 1941 בגיא ההריגה בקומונרקה.

==קישורים חיצוניים==

* [https://enciklopedija.lv/skirklis/63909 רוברטס קלאווינש] באנציקלופדיה הלאומית הלטבית

קטגוריה:גנרלים לטבים
קטגוריה:גנרלים סובייטים
קטגוריה:מפקדי צבאות סדירים בעת החדשה: אישים
קטגוריה:אנשי צבא רוסים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:אישים שהוצאו להורג ברוסיה וברית המועצות
קטגוריה:ילידי 1885
קטגוריה:נפטרים ב-1941
אמפיסטיום

אמפיסטיום (בלועזית: Amphistium paradoxum) <ref></ref> המין היחיד המסווג תחת הסוג Amphistium, הוא דג מאובן שזוהה כקרוב משפחה מתקופת הפלאוגן (66 עד 23 מיליון שנה לפני זמננו) של הסוליתאים, וכמאובן מעבר.<ref name="NaEvo"></ref> בסוליתאי (דג שטוח) מודרני טיפוסי, הראש לא סימטרי ושתי העיניים נמצאות בצד אחד של הראש. באמפיסטיום, המעבר מהראש הסימטרי הטיפוסי של חולייתן אינו שלם: עין אחת ממוקמת ליד החלק העליון של הראש. <ref></ref>

אמפיסטיום הוא בין מיני דגי המאובנים הרבים המוכרים ממונטה בולקה לאגרשטטה שבאיטליה הלוטטית (Lutetia). הטרונקטס (Heteronectes) הוא מאובן בעל קרבה אבולוציונית ודומה מאוד, משכבה מעט מוקדמת יותר בצרפת.

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי לואי אגאסי
קטגוריה:מאובני טקסונים שתוארו ב-1835
קטגוריה:איטליה: מאובנים
קטגוריה:מקריני סנפיר יחידים בסוגם
קטגוריה:סוליתאים
רועי פוליאק

רועי פוליאק (נולד ב-1958) הוא שופט בבית הדין הארצי לעבודה.

נולד בישראל. סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר עירוני ט' בתל אביב בשנת 1976 ושירת עד שנת 1979 בצה"ל. בשנת 1984 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן התמחה עד 1985 במשרד עורכי דין. ב-1986 הוסמך כעורך דין ועד שנת 2016 עבד כעורך דין במשרד עצמאי שהקים, רועי פוליאק ושות', אשר התמחה בתחום דיני עבודה ופנסיה, ולימים לאחר מינויו לשופט הפך למשרד יונתן, בריק ושות'. ב-13 באפריל 2016 נבחר לכהן כשופט בבית הדין הארצי לעבודה.

פוליאק הוא עורך הדין הראשון מהמגזר הפרטי מזה 30 שנים שהתמנה ישירות לכהונת שופט בבית הדין הארצי לעבודה. שמו עלה לדיון בוועדה לבחירת שופטים כבר בשנת 2015, כשנשיא בית הדין הארצי לעבודה יגאל פליטמן המליץ עליו למינוי לבית הדין הארצי - לצד חוות דעת שליליות על שני מועמדים אחרים. גורמים בלשכת עורכי הדין ובמערכת הפוליטית מחו כנגד התערבות פליטמן בהליך. בעיתונות נטען כי בעקבות המחאה החליטה הוועדה לעכב את המינוי בכמה חודשים, אולם הרשות השופטת הכחישה זאת.

כעורך דין, ייצג פוליאק בין היתר את חברת שבע תקשורת בע"מ, המוציאה את המקומון שבע, בהליך בו נקבע כי זכותה של הנהלת עיתון לקבוע קו סיקור ואף לפטר את העורך במידה ואינו פועל על פי הקו שגובש, וזאת בכפוף לאתיקה העיתונאית.

במאי 2023 פסק פוליאק כי בית החולים הדסה ישלם 230 מיליון שקלים לקרן הפנסיה של עובדיה המנוהלת בחברה הממשלתית 'עמיתים' בגין הפרשי תשלום מאז שנת 2004. בבית החולים הביעו חשש מפני פגיעה ביציבותו הכלכלית והודיעו כי בכוונתם לערער.

לצד נציגת הציבור שרה זילברשטיין היפש כתב השופט פוליאק דעת מיעוט, כנגד דעת הרוב של נשיאת בית הדין ורדה וירט לבנה בפסק דין בו נקבע כי אנשים עם מוגבלויות המוגדרים כמשתקמים במפעלים מוגנים, מועסקים כעובדים בעלי זכויות סוציאליות.

פוליאק היה חלק מההרכב השופטים המורחב שפסק את פסק דין הטיפים, ובהרכב המורחב שפסק את הלכת כותה הנוגעת לאופן החישוב של פיצויים במקרים של הכרה בדיעבד ביחסי עובד–מעביד. כמו כן ישב בהרכב השופטים שפסק את פסק דין בורוכוב, בו נקבע כי לאחר שעובד בעל מוגבלות שאינה ניכרת לעין (ושעבודתו אינה מוגבלת כלל) יידע את המעסיק על היותו אדם עם מוגבלות, במסגרת "פיטורי צמצום" חובה על המעסיק להעדיף להמשיך להעסיק אותו גם במחיר פיטורי עובד אחר בעל נתונים דומים.

==קישורים חיצוניים==
* [https://judgescv.court.gov.il/ff8b84ba-645e-e811-8105-0050568a6817רועי-פוליאק רועי פוליאק] באתר הרשות השופטת.

==הערות שוליים==

קטגוריה:שופטי בית הדין הארצי לעבודה
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני ט' (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: משפטים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1958
אילן זלצמן

אילן זלצמן (נולד ב-1965) הוא קלע שהיה נציג ישראל במשחקים הפאראלימפיים.

זלצמן נפצע במבצע שלום הגליל ומוגבל ברגלו. החל באימוני קליעה בבית הלוחם וב.

בשנת 2003 דורג במקום השמיני באליפות אירופה.

ב השתתף בשתי תחרויות ירי בדרגת נכות SH1. בתחרות אקדח אוויר דורג במקום ה-30 בשלב המוקדמות ולא העפיל לשלב הגמר ובתחרות ירי Free Pistol דורג במקום ה-26 בשלב המוקדמות ולא העפיל לשלב הגמר.

זלצמן מאמן בתחום חץ וקשת בבית הלוחם ירושלים.

==קישורים חיצוניים==
* [https://www.paralympic.org/ilan-zaltsman פירוט השתתפותו בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים], באתר הרשמי של IPC 

== הערות שוליים ==

קטגוריה:ספורטאים פאראלימפיים ישראלים
קטגוריה:קלעים פאראלימפיים ישראלים
קטגוריה:קלעים נכים ישראלים
קטגוריה:ספורטאים נכי צה"ל
קטגוריה:ספורטאים ישראלים במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004)
קטגוריה:קלעים במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004)
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1965
פירוסקאף (ספינת קיטור, 1783)

Maquette de bateau, Bateau à vapeur ou pyroscaphe de Jouffroy d'Abbans. [https://mnm.webmuseo.com/ws/musee-national-marine/app/collection/record/9677 musée national de la Marine à Paris et Rochefort.]}}
"פירוסקאף" (בצרפתית: Pyroscaphe) הייתה ספינת קיטור ניסיונית שתכנן ובנה המרקיז דה ז'וֹפְרוּאַה ד'אַבּאן (1832-1751) ב-1783 והונעה על ידי משוטות (Paddle wheels). היא נחשבת לספינת הקיטור הניסיונית הראשונה בהיסטוריה.

== תיאור הספינה ==
דה ז'ופרואה, אציל צרפתי, התיידד בצעירותו עם הבנקאי ואיש העסקים פֶּרְייה , מי שהכניס את מנוע הקיטור של ואט לשימוש בצרפת, ודרכו התוודע להנעה בקיטור. הוא תכנן ובנה סירת קיטור ניסיונית באורך 43 רגל (13 מ') עם גלגלי משוטות בשם "פַּלמִיפִּד". Palmipède הוא הלחם של palma – "כף" ו-pedes – "רגל" בלטינית, לאמור "משוטות". ב-1778 ניסה דה ז'ופרואה להשיטה בנהר דוּ , אך הניסיון נכשל. חמש שנים אחר כך בנה את "פירוסקאף", ספינת משוטות גדולה פי כמה. "פירוסקאף" הוא הלחם של שתי מילים ביוונית: σκάφη (skáphē) – "סירה" ו- πῦρ (pûr) – "אש", ובצרפתית מיושנת היא מילה נרדפת ל־bâteaux à vapeur, כלומר "סירת קיטור". (גם מנועי הקיטור הראשונים נקראו באנגלית fire engines.)

אורכה של "פירוסקאף" היה "148-6 רגל, רוחבה "14-7 רגל, – "3-3 רגל () והתפוסה 182 טון. מנוע הקיטור שלה היה מסוג פעולה כפולה, אופקי, קוטר הצילינדר 25.6 אינץ' ואורך המהלך 77 אינץ'. המנוע סובב שני גלגלי משוטות צדיים באמצעות מנגנון גלגל שיניים ומַחְגֵר (ratchet drive). העתק שרטוט של ספינת קיטור שהכין דה ז'ופרואה ב-1783 שמור באוספי מוזיאון המדע בלונדון.

הפלגת הניסוי הראשונה נערכה ב-15 ביולי 1783 בנהר סון במזרח צרפת. לאחר כ-15 דקות החל דוד הקיטור לדלוף ומים חדרו לסירה דרך סדקי הלוחות – תקלות אופייניות בספינות הקיטור הראשונות – אך הליקויים תוקנו והסירה ערכה עוד כמה נסיעות במעלה ובמורד הנהר. חודש לאחר מכן, ב-19 באוגוסט, הובילה הסירה נוסעים, אשר בסיום הנסיעה אישרו בחתימת ידם כי ההפלגה הייתה מוצלחת.

למרות הצלחת הניסוי לא היה לו המשך. עם פרוץ המהפכה ב-1798 גלה דה ז'ופרואה מצרפת; הוא שב אליה בתקופת הקיסרות הראשונה, אך כמו אצילים צרפתיים אחרים איבד את כל נכסיו, ולא נותרו לו משאבים כספיים להגשים את תוכניותיו.

==לקריאה נוספת==
<div class="mw-content-ltr">
* Marquis Achille De Jouffroy, Des Bâteaux à Vapeur etc. Paris, L. Mathias Augustin, 1841. [https://books.google.com.ni/books?id=J2lGAAAAYAAJ Digitized copy] in books.google.
</div>

==ראו גם==
* שארלוט דאנדס (ספינת קיטור, 1801)
* קלרמונט (ספינת קיטור, 1807)
* קומט (ספינת קיטור, 1812)

==הערות שוליים==

קטגוריה:ספינות קיטור
קטגוריה:אוניות משוטה
קטגוריה:צרפת: המצאות
קוקורבטה מארה

ממוזער
קוקורבטה מארה (ברומנית: Cucurbăta Mare, בהונגרית: Nagy-Bihar), המכונה גם פסגת ביהור, הוא הר בהרי ביהור הממוקם בחלקו הדרום-מזרחי של מחוז ביחור, ליד הגבול עם מחוז אלבה ברומניה. גובה ההר , והוא הגבוה ביותר בקרפטים הרומניים המערביים.

== קישורים חיצוניים ==
* [https://www.youtube.com/watch?v=FQGnjWM16Ao סרטון של רוכבי אופני הרים עולים את ההר]

== הערות שוליים ==

קטגוריה:רומניה: גאולוגיה
קטגוריה:רומניה: גאוגרפיה
קטגוריה:הרי הקרפטים
Don't Leave Me

"Don't Leave Me" (בעברית: "אל תעזוב אותי") הוא שיר של להקת הבנים הדרום קוריאנית BTS מתוך אלבום האולפן היפני השלישי שלהם, Face Yourself. השיר שוחרר כסינגל דרך יוניברסל מיוזיק יפן ומשמש גם כפסקול לסדרה היפנית .

== הרכב ==
"Don't Leave Me" נכתב על ידי "היטמן" באנג, הירו, פידוג, סאני בוי, UTA והופק על ידי UTA. השיר מולחן בסולם מינור בקצב של 147 פעימות לדקה ונמשך 3:47 דקות. הסינגל תואר כ"בעל חשיבה קדימה, המנון פופ מכופף ז'אנר באיכות הגבוהה ביותר", עם דגימות של אלקטרוניקה וראפ לאורך השיר.

== קבלה ==
"Don't Leave Me" הופיע לראשונה במצעד הסינגלים הדיגיטליים השבועי של אוריקון ביפן במקום ה-28, עם 4,611 עותקים דיגיטליים שנמכרו לתקופה שבין 2–8 באפריל. בארצות הברית, הוא הגיע לראש מצעד שירי העולם הדיגיטליים של בילבורד בתאריך 14 באפריל 2018, עם 9,000 עותקים שנמכרו, מה שסימן את הופעת הבכורה החמישית בגודלה של BTS לשיר ושבוע המכירות השישי בגודלו בסך הכל. זוהי הכניסה השביעית של הלהקה למקום הראשון, ובכך הרחיבו BTS עוד יותר את השיא שלהם כאמן עם הכי הרבה שירים שהגיעו למקום הראשון בהיסטוריה של המצעד.

== מיקומי שיא ==

== נתוני מכירות ותארים ==
{| class="wikitable sortable" style="text-align:center;"
|+
!מקום
!תארים
!מכירות
|-
! (PMB)
|20x20 פיקסליםזהב
|20,000
|-
!
|—
|4,611
|-
!
|—
|9,000
|-
! colspan="3" |סטרימינג
|-
! (RIAJ)
|20x20 פיקסליםזהב
|50,000,000*
|-
| colspan="3" | <small>נתוני מכירות + סטרימינג המבוססים על התואר בלבד.</small>
<nowiki>*</nowiki> <small>נתוני סטרימינג בלבד המבוססים על התואר בלבד.</small>
|}

== קישורים חיצוניים ==

קטגוריה:שירי BTS
קטגוריה:שירים ביפנית
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי באנג סי-היוק
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי פידוג
פו הדב: דם ודבש 2

"פו הדב: דם ודבש 2" (באנגלית: Winnie-the-Pooh: Blood and Honey 2) הוא סרט סלאשר עצמאי שנכתב על ידי מאט לסלי, ובוים על ידי רייס פרייק-ווטרפילד, שגם הפיק יחד עם סקוט ג'פרי. זהו המשך רציף לסרט "פו הדב: דם ודבש" משנת 2023. הסרט מבוסס ומשמש כעיבוד אימה לספרו של אלן אלכסנדר מילן "פו הדב" משנת 1926. בסרט מככבים סקוט צ'יימברס, ראיין אוליבה, לואיס סנטר וסיימון קאלו.

בעקבות ההצלחה המסחרית של הסרט הראשון, הבמאי פרייק-ווטרפילד הביע עניין בסרט המשך, שאושר בנובמבר 2022. צוות השחקנים ניקולאי ליאון, קרייג דייוויד דאוסט וכריס קורדל לא יחזרו לסרט ההמשך, ואושר צוות שחקנים חדש הכולל את צ'יימברס, אוליבה ומקנזי שיגלמו את כריסטופר רובין, פו הדב וחזרזיר, בהתאמה, בספטמבר 2023.

הסרט יצא לאקרנים ב-18 במרץ 2024 בהממלכה המאוחדת וב-26 במרץ בארצות הברית.

== צוות השחקנים והדמויות ==
* סקוט צ'יימברס - כריסטופר רובין, חבר ילדות של פו הדב.
* סיימון קאלו - קוונדיש
* ראיין אוליבה - פו הדב, חברו הטוב ביותר של כריסטופר רובין.
* פיטר דה-סוזה-פייהוני - פו הדב בצעירותו
* לואיס סנטר - טיגר, חברו של פו הדב.

== הפקה ==
ביוני 2022, הבמאי רייס פרייק-ווטרפילד הביע עניין ביצירת סרט המשך ל"פו הדב: דם ודבש", והצהיר שהוא רוצה "להגביר את זה עוד יותר ולהשתגע עוד יותר ולהיות קיצוני עוד יותר". בספטמבר 2023 נחשפו תמונות טיזר, שמציגים תקציב גבוה יותר מהסרט הקודם, כמו גם את הדמות החדשה ינשוף. רייס פרייק-ווטרפילד אישר כי הסרט יכלול צוות שחקנים חדש ועיצובי דמויות חדשים, ויתרחש בקהילת אשדאון ולא ביער מאה העצים. בנוסף תופיע דמותו של טיגר, שנעדר מהסרט הראשון מאחר שזכויות היוצרים בהופעתו הראשונה היו בתוקף באותה העת.

שון הריסון, שעבדה בעבר על הפקות הסרטים כמו "מלחמת העולם Z", סדרת סרטי "הארי פוטר" וסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", היא מעצבת התלבושות והגור של הסרט, בעוד שפאולה אן בוקר תעבוד על האפקטים המיוחדים. התברר שפרייק-ווטרפילד מתכוון לגרום לפו להניף מסור חשמלי כנשק בסרט.

== הפצה ==
"פו הדב: דם ודבש 2" עלה לאקרנים ב־26 במרץ 2024.

== קישורים חיצוניים ==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:סרטי 2024
קטגוריה:סרטי אימה מ-2024
קטגוריה:סרטי מתח בריטיים
קטגוריה:סרטי סלאשר בריטיים
קטגוריה:סרטים בריטיים מבוססי ספרים
קטגוריה:סרטים עצמאיים
קטגוריה:סרטי פו הדב
קטגוריה:סרטים שצולמו באנגליה
קטגוריה:סרטים על דובים
קטגוריה:סרטים על חזירים
בית הכנסת של הרובע העליון

בית הכנסת של הרובע העליון (באזרית: Yuxarı məhəllə sinaqoqu) הוא בית כנסת שנבנה במאה ה-19 בעיר אוגוז שבאזרבייג'ן.

== היסטוריה ==
בית הכנסת של הרובע העליון, נמצא בחלק העליון של הרובע היהודי בעיר אוגוז. הוא נבנה בשנת 1897 בסיועו ובהדרכתו של הרב ברוך עבור קהילת היהודים ההרריים. באותה העת היה קיים כבר בחלק התחתון של הרובע היהודי בית הכנסת שנבנה בשנת 1849 אשר כונה בית הכנסת של הרובע התחתון.

בית הכנסת של הרובע העליון שוכן בכיכר קטנה במרכז הרובע היהודי. בדומה לבתים אחרים בעיירה הוא נבנה מאבן לא מסותתת ומלבנים. בקיר הדרומי היו במקור שלושה שערים, מתוכם שניים סגורים. החזית הראשית מעותרת בעמודים בסגנון כפרי ובכרכוב קשתי. בחלל הפנימי נמצא אולם תפילה שרוחבו תשע מטרים ואורכו שמונה עשר מטרים. ארון הקודש מעוטר בלבנים.<ref></ref>

בתקופת השלטון הסובייטי בית הכנסת נסגר, ומאוחר יותר שימש כמחסן מלח.

בין השנים 2004 - 2006 בוצע שיקום ושחזור בית הכנסת על ידי היהודים המקומיים. מאז הוא פתוח לקהל המקומי ולתיירים.<ref></ref>
מפת נדידת היהודים מירושלים לאזרבייז'אן

== קהילת יהודי אוגוז==
קהילת יהודי אוגוז שייכת לקהילת יהודי ההרים. אלה יהודים שחיים בהרי הקווקז כבר מהמאה השמינית לספירה. על פי המסורת, יהודי הקווקז הם צאצאים של יהודי ממלכת יהודה שהוגלו לממלכת בבל.
השוואה בין אותיות עבריות, לטיניות וקיריליות
שפתם מכונה בפיהם ג'וּהוּרי והיא ניב של יהודית פרסית בתוספת מילים מעברית, ערבית, אזרית ורוסית. הניב שהיה מדובר באזור אוגוז נחשב לשפה מתה שכן מעריכים כי רק כ-300 איש עדיין מכירים אותו.<ref></ref> עד לתחילת המאה העשרים השפה נכתבה באותיות עבריות. בשנת 1929 הוחלט להשתמש באותיות לטיניות והחל משנת 1938 באלפבית הקירילי.
מפת ישראל ושכנותיה
בין השנים 1930–1933 חיו באוגוז בין 2000 ל-2500 יהודים. חלק עזבו בתקופת מלחמת העולם השנייה והחלק הנותר עזב בשנת 1990 לאחר התפרקות ברית המועצות. מעריכים כי בשנת 2019 חיו באוגוז רק עשרות בודדות של יהודים.<ref></ref>

בשנים בהן הקהילה הייתה גדולה התקיימו בבית הכנסת שיעורים בנושא ההיסטוריה היהודית. לצורך זה חוברו חומרי לימוד שחלקם עדיים מוצגים בבית הכנסת כגון:

- מפה המתארת את מסלול הגעת היהודים מירושלים לאזרבייג'ן דרך איראן ועיראק.

- לוח המציג אותיות עבריות ליד אותיות קיריליות ולטיניות ואת הגייתם.

- מפה המציגה את ישראל ואת שכנותיה.

==ראו גם==
* יהדות אזרבייג'ן
* בית הכנסת של הרובע התחתון

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:יהודי ההרים
קטגוריה:יהדות אזרבייג'ן
קטגוריה:אזרבייג'ן: מבני דת
קטגוריה:אסיה: בתי כנסת
קטגוריה:אירופה: בתי כנסת
דאיניס טורלאיס

דאיניס טורלאיס (בלטבית: Dainis Turlais; נולד ב-24 בנובמבר 1950) הוא איש צבא ופוליטיקאי לטבי. כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בין 1992–1994. לאחר מכן שימש כשר הפנים של לטביה בין 1995–1997. בתפקידו האחרון שימש לזמן קצר כראש עיריית ריגה.

==ביוגרפיה==
טורלאיס נולד במדונה ב-24 בנובמבר 1950. ב-1969 הוא התגייס לצבא האדום, ולמד בבית הספר הצבאי קירוב בלנינגרד עד 1973. לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית פרונזה במוסקבה עד 1985. עם סיום לימודיו הוא נשלח להשתתף במלחמה באפגניסטן. הוא השתתף במלחמה עד סיומה ב-1989. בעקבות התפרקות ברית המועצות ב-1991 הוא חזר למולדתו לטביה והתגייס לצבא לטביה. הוא מונה למפקד המטה המשותף של הצבא (מקביל לרמטכ"ל), והפך בכך למפקד הראשון של הצבא הלטבי מאז 1940. הוא סיים את תפקידו ב-25 באוקטובר 1994 ועזב את הצבא.

לתקופה קצרה הוא שימש כיועצו הצבאי של נשיא לטביה גונטיס אולמניס, אולם לאחר מכן פרש כדי להצטרף לפוליטיקה. בבחירות לסאימה ב-1995, הוא התמודד במחוז הבחירה של וידזמה מטעם המפלגה הדמוקרטית "סאימנייקס". מפלגתו הצליחה להקים ממשלה בראשותו של אנדריס שקלה, וטורלאיס מונה לשר הפנים. ב-10 ביולי 1997 הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר תאונה בפסטיבל שערך משרד הפנים, שבמהלכה נהרגו תשעה ילדים (טרגדיית טאלסו). בבחירות שנערכו ב-1998, ניסה טורלאיס להתמודד שוב לסאימה, אולם לא נבחר. לאחר שהושבעה הממשלה החדשה, הוא מונה ליועצו הצבאי של ראש הממשלה החדש ויליס קרישטופנס.

ב-1999 הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית והצטרף למפלגת "הדרך הלטבית". ב-2001 הוא עזב גם מפלגה זו, ויחד עם מספר אישי ציבור נוספים הקים מפלגה חדשה בשם "מוסו לטביה" שהייתה אמורה להתמודד בבחירות המקומיות באותה שנה. עם זאת, הם לא השיגו מספיק חתימות כדי לרשום את המפלגה כחוק, ונאלצו לפזר אותה. בשנת 2002 הוא הצטרף למפלגת ההרמוניה הלאומית ונבחר מטעמה לפרלמנט. ב-2004 הוא עזב את המפלגה וחבר למפלגה הלטבית הראשונה. הוא מונה למזכיר הפרלמנטרי של משרד הפנים. לקראת הבחירות של 2006, התאחדה המפלגה הלטבית הראשונה עם מפלגת הדרך הלטבית, וטורלאיס הוצב במקום העשירי ברשימה. בבחירות, קיבלה המפלגה רק תשעה מנדטים, ולפיכך טורלאיס לא נכנס לסאימה. עם זאת, הוא תפס בהמשך את מקומו של מנהיג המפלגה איינרס שלסרס שהתפטר.

בבחירות המקומיות של 2009, נבחר טורלאיס למועצת העיר ריגה. ב-2012 הוא הצטרף לתנועה מקומית בשם "כבוד לשרת את ריגה!". ב-30 במאי 2019 הוא נבחר לראשות העיר. כעבור 21 ימים, הוא הודח בהצבעת אי-אמון שיזמה האופוזיציה. זו הכהונה הקצרה ביותר בהיסטוריה של ריגה.

==קישורים חיצוניים==
* [https://cor.europa.eu/en/members/Pages/memberprofile.aspx?MemberId=2027547 דאיניס טורלאיס] באתר האיחוד האירופי
* [https://www.themayor.eu/en/latvia/riga/mayors/dainis-turlais-213 דאיניס טורלאיס] באתר themayor.eu

קטגוריה:גנרלים לטבים
קטגוריה:פוליטיקאים לטבים
קטגוריה:שרי ממשלת לטביה
קטגוריה:ראשי עיריות
קטגוריה:מלחמת אפגניסטן (ברית המועצות): אישים
קטגוריה:אנשי צבא סובייטים
קטגוריה:מקבלי עיטור הכוכב האדום
קטגוריה:ילידי 1950
יוריס דלבינש

יוריס דלבינש (בלטבית: Juris Dalbiņš; נולד ב-1 בינואר 1954) הוא איש צבא ופוליטיקאי לטבי. כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בשנים 1994–1998. לאחר מכן שימש כחבר הסאימה בשנים 1998–2010.

==ביוגרפיה==
דלבינש נולד בדובלה ב-1 בינואר 1954. לאחר סיום לימודיו עבד כמורה באיסליצה (ריטאוסמס ). ב-1992, לאחר התפרקות ברית המועצות והקמתו מחדש של הצבא הלטבי, הוא התגייס לצבא. הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות, וב-25 באוקטובר 1994 מונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). ב-8 ביולי 1998 הוא נאלץ להתפטר לאחר שהשתתף בטקס להנצחת הלגיונרים הלטבים שלחמו עם הוואפן אס אס במלחמת העולם השנייה. מיד עם פרישתו מהצבא, הוא הצטרף למפלגת העם, וב-2 בנובמבר של אותה שנה נבחר לסאימה (הפרלמנט הלטבי). ב-2001 הוא התפטר מתפקידו ונבחר למועצת העיר ריגה. ב-5 בנובמבר 2002 הוא נבחר בשנית לסאימה. ב-7 בנובמבר 2006 הוא נבחר לסאימה בפעם השלישית. ב-2009 הוא ניסה להיבחר לפרלמנט האירופי אולם נכשל. בבחירות לסאימה ה-10 ב-2 באוקטובר 2010 הוא התמודד מטעם מפלגת לטובת לטביה, אולם לא נבחר.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.saeima.lv/arhivs/8_saeima/Deputati/dalbins.htm יוריס דלבינש] באתר הסאימה

קטגוריה:גנרלים לטבים
קטגוריה:פוליטיקאים לטבים
קטגוריה:ילידי 1954
יוריס אייכמניס

יוריס אייכמניס (בלטבית: Juris Eihmanis; נולד ב-15 בספטמבר 1954) הוא קולונל בדימוס בצבא לטביה. שימש לתקופה קצרה כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל), לפני שנאלץ לפרוש בעקבות פרשת שחיתות.

==ביוגרפיה==
אייכמניס נולד בריגה ב-15 בספטמבר 1954. הוא למד הנדסת רדיו במכון הפוליטכני בריגה עד 1984, ולאחר מכן עבד במפעל כימיקלים. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא התגייס לצבא לטביה, ומונה למפקד גדוד. ב-1996 הוא מונה למפקד המשמר הלאומי. ב-8 ביולי 1998 הוא מונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). הוא החזיק בתפקיד פחות מחצי שנה לפני שהתגלה שהשתמש בכספי ציבור לשיפוץ דירתו האישית. ב-10 בדצמבר 1998 הוא נאלץ לפרוש מהתפקיד. הוא עזב את הצבא ונפתח נגדו הליך פלילי. ב-2002 הוא נמצא אשם וחויב לפנות את הדירה ולשלם קנס של 30,000 לטס.

==הערות שוליים==

קטגוריה:אנשי צבא לטבים
קטגוריה:מפקדי צבאות סדירים בעת החדשה: אישים
קטגוריה:ילידי 1954
קריפטו-פשיזם

קריפטו-פשיזם (באנגלית: Crypto-fascism) הוא מונח פוליטי המתאר אדם התומך או מעריץ פשיזם בסתר או ברמיזה בלבד. המונח מרמז כי האדם מבין שעליו לשמור על נטיותיו הפשיסטיות בסתר, אחרת יסתכן בגינוי, רדיפה או התאבדות פוליטית.

== מקור הביטוי ==
המונח "קריפטו-פשיסט" פורסם ברבים בשנת 1963 בספר "המלווה הנאמן" (בגרמנית: Der getreue Korrepetitor) מאת הסוציולוג הגרמני תאודור אדורנו. אדורנו השתמש במונח "קריפטו-פשיזם" במכתב שנכתב לוולטר בנימין עוד ב-1937. עם זאת, בכתביו של אדrונו המונח מתייחס לאדם שמציג נטיות פשיסטיות בלי ידיעתו או מתוך בורות.<ref></ref>

בשנת 1968, בעת עימות טלוויזיוני בוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית האמריקאית ששודר ברשת ABC, מועמד המפלגה הדמוקרטית גור וידאל תיאר את מקבילו הרפובליקני ויליאם פ. באקלי כ"קריפטו-נאצי". בתגובה, ענה באקלי: "תקשיב, חתיכת קוויר, תפסיק לקרוא לי 'קריפטו-נאצי' או שארביץ לך בפרצוף".<ref>"[https://www.youtube.com/watch?v=GsYk316Q23o&list=PLA56mADZ0Yl2ZvULPPNmyAPVtHJhdlKL7&index=5 Gore Vidal vs William Buckley Democratic Convention Debate 3] "</ref><ref></ref> במאמר שפורסם במגזין "Esquire" ב-1969 הבהיר וידאל: "לא התכוונתי להשתמש בביטוי 'קריפטו נאצי', התכוונתי להגיד 'בעל נפש פשיסטית'".<ref>Vidal, Gore, "[https://archive.today/20160220190552/https://geneticmail.com/scott/library/text/vidalesquire69.html A Distasteful Encounter with William F. Buckley Jr.]", originally published in Esquire, September 1969</ref> בדיווחים מאחורים יותר אודות האירוע, דבריו של וידאל עוותו מעט למילה "קריפטו-פשיסט".<ref></ref>

== שימוש מודרני ==
בשנת 1972, מתח זוכה פרס נובל לספרות היינריך בל ביקורת על הסיקור התקשורתי של עיתון "בילד" כלפי כנופיית באדר-מיינהוף. במאמרו, שפורסם בעיתון "דר שפיגל", טען בל כי העיתון מנפח את חשיבותה של הכנופיה, תורם לאווירה אלימה ופרנואידית במדינה, וגוזר את דינם של מעורבים בפרשיות מסוימות לפני שהאשמות כלפיהן הוכחו בבית המשפט. בין השאר, טען בל כי מעשי העיתון "כבר אינם קריפטו-פשיסטיים, אינם כמעט-פשיסטיים, אלא פשיסטיים לחלוטין. דברי הסתה, שקרים וגועל".<ref></ref>

בשנת 2011 טען עיתונאי "הגרדיאן" רוי מודי כי "הקולנוע ההוליוודי המיינסטרימי", ובמיוחד אמן הקומיקס ובמאי הקולנוע פרנק מילר, הם "קריפטו-פשיסטים", כיוון שהם מקדמים נרטיב פוגעני בו "מלחמה נגד אויב חסר רחמים זה טוב, שירות צבאי זה טוב, רצח והרג הופכים אותך לגבר, והקפיטליזם חייב לנצח".<ref>Moody, Roy, "[https://archive.today/20200503232735/https://www.theguardian.com/culture/2011/nov/24/frank-miller-hollywood-fascism Frank Miller and the rise of cryptofascist Hollywood]", The Guardian, November 24, 2011</ref>

מספר עיתונאים קישרו בין תומכי דונלד טראמפ והאלט-רייט לבין קריפטו-פשיזם, בטענה שהם משתמשים בתירוץ של ממים אירוניים והומור קיצוני ולא תקין פוליטית כמסווה לאידאולוגיה פשיסטית אמיתית.<ref></ref><ref></ref>

== ראו גם ==
* פשיזם פקידותי
* נאו-פשיזם
* אקופאשיזם

== הערות שוליים ==

קטגוריה:פשיזם
הטרונקטס

הטרונקטס קנטי (בלועזית: Heteronectes chaneti) הוא דג מאובן שזוהה כסוליתאי (דג שטוח) פרימיטיבי, המתוארך לתחילת האאוקן (השלב הלוטיטאני, בין 47 ל-41 מיליון שנים לפני זמננו) ומאובן שלו נמצא בצרפת.

הטרונקטס נחשב מאובן מעבר. בדג שטוח מודרני טיפוסי, הראש לא סימטרי ושתי העיניים בצד אחד של הראש. בהטרונקטס, המעבר מהראש הסימטרי הטיפוסי של חולייתן אינו שלם. עין אחת ממוקמת בסמוך לחלק העליון של הראש, דומה מאוד לקרוב משפחתו שמאובן שלו נמצא באיטליה, אמפיסטיום. לשאר השלד יש מאפיינים פרימיטיביים במשותף עם קבוצות פרקומורפים (Percomorph) אחרות, שנעדרים מדגים שטוחים חיים.<ref name="Friedman2008">Friedman M (2008). “The evolutionary origin of flatfish asymmetry”, Nature 454(7201): p. 209-212: <www.academia.edu/download/30913977/Friedman_2008.pdf></ref> <ref></ref>

דגים שטוחים מודרניים, שוכני קרקעית, הם עם שתי העיניים באותו צד של הראש. סנט ג'ורג' ג'קסון מיברט (Mivart) טען שקשה לדמיין כיצד הטרונקטס יכול היה להתפתח באופן הדרגתי על ידי ברירה טבעית, כפי שהציע צ'ארלס דרווין. ביולוגים אבולוציוניים רבים הסכימו, והציעו שהאנטומיה המודרנית של הדגים השטוחים נוצרה כתוצאה מקפיצה (Saltation).

לפי תאוריית "שיווי המשקל המקוטע" שפיתחו גולד ואלדריג', מינים נמצאים במשך מיליוני שנים בשיווי משקל עם סביבתם ולכן כמעט ואינם משתנים, בעת אירועי ספציאציה הם עשויים להשתנות ולהתפתח למינים חדשים בקצב מהיר יחסית (אלפי או עשרות אלפי שנים "בלבד"). התאוריה עשויה להסביר את השינוי בהטרונקטס, ואת קצב השינוי האבולוציוני. ועם זאת, התגלית ב-2008 של הטרונקטס ואמפיסטיום נחשבה כמחזקת את סבירות המעבר ההדרגתי.<ref name="Minard2008">Minard A. “Odd Fish Find Contradicts Intelligent-Design Argument”, National Geographic News 9/7/2008</ref> <ref></ref>

פרידמן הציע שהטרונקטס ואמפיסטיום לא נחו לגמרי על קרקעית הים כמו דגים שטוחים מודרניים. במקום זאת, ייתכן שרק החזיקו זנב על קרקעית הים ואת ראשם מעלה, אל המים שמעל, תוך שימוש בעין אחת כדי לצפות בטורפים, בעוד שהשנייה שימשה לחפש טרף בבוץ מתחת.<ref name="Janvier2008">Janvier P (2008), “Squint of the fossil flatfish”, Nature 454(7201): p. 169-170</ref> מממצאי מאובנים קודמים, פרידמן מציין שנראה שכמה משפחות מודרניות של דגים שטוחים התקיימו יחד עם הטרונקטס ואמפיסטיום,<ref name="Friedman2008"></ref> ושיער שהמודרניים בסופו של דבר תפסו את נישות המחיה ואת המשאבים של קרוביהם הפרימיטיביים וכך נכחדו ההטרונקטס והאמפיסטיום הפרימיטיביים.<ref name="Minard2008">Minard A. “Odd Fish Find Contradicts Intelligent-Design Argument”, National Geographic News 9/7/2008</ref>

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:מאובני טקסונים שתוארו ב-2008
קטגוריה:סוליתאים
גיל קיסרי

גיל קיסרי (28 ביוני 1931 – 12 בספטמבר 2023) היה עיתונאי ישראלי.

==ביוגרפיה==
גיל קיסרי נולד ב-1931 בתל אביב, בן לפַני (לבית גולדברג), שנולדה בז'נבה להורים שהיגרו מרוסיה ומפולין, ולעיתונאי אורי קיסרי. סבו מצד אביו היה נתן קייזרמן, אגרונום, בנקאי ופעיל ציבור ביישוב. אחיו הבכור הוא העיתונאי והסופר אדר קיסרי.
מילדות דיבר צרפתית עם סבתו.
למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב ובגיל 16 הצטרף לאצ"ל בעקבות אחיו. כינויו המחתרתי באצ"ל היה עתניאל.
בין השאר השתתף בכיבוש שכונת מנשייה ביפו ב–1948. 
עם הקמת צה"ל הצטרף לפלמ"ח ובשל שליטתו בצרפתית צורף לפלוגה של יוצאי צפון אפריקה, שכמעט ולא דיברו עברית. שירת כקשר בחטיבת הנגב והשתתף בכיבוש באר שבע. בשנת 1950 עבר קורס קצינים בבה"ד 1.
לאחר שהשתחרר מצה"ל למד מדע המדינה בפריז. שם למד, בין השאר, עם ז'אק שיראק, לימים נשיא צרפת.

בשנים 1956–1990 עבד כעיתונאי בעיתון "מעריב". עם האישים שראיין נמנים שארל אזנבור, ז'אק ברל, רומן גארי, גרהם גרין וז'אן-לואי טרנטיניאן. ב-1969 יצא לארבע וחצי שנים לפריז כשליח "מעריב". הוא תיעד את מילוט "ספינות שרבורג", לאחר שראש משלחת משרד הביטחון בפריז, האלוף (מיל') מרדכי לימון, גילה לו את דבר המבצע המתוכנן. 
ב-1972 תיעד את ניסיון ההתנקשות באיש המוסד צדוק אופיר בבריסל.
ב-1974 סיקר בקפריסין את פלישת טורקיה לאי. ב–1977 השתתף במשלחת עיתונאים בינלאומית לברית המועצות, ובמהלך ביקורו פעל שם בשירות "נתיב". בהמשך לכך שירת ב"נתיב" וב"מוסד" בשנים 1980–1983, ובמסווה של עיתונאי צרפתי יצא למשימות במדינות שונות, בהן גרמניה המזרחית ואיראן.

בשנת 2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "דברים שלא סיפרתי".

היה נשוי לעיתונאית האופנה שולה קיסרי. לשניים נולדו שני בנים. בני הזוג הזוג התגרשו בתחילת שנות ה-80.

גיל קיסרי נפטר ב-12 בספטמבר 2023 והובא לקבורה בבית הקברות ירקון. הותיר שני בנים וארבעה נכדים.

==קישורים חיצוניים==

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

==הערות שוליים==

קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:סגל מעריב
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים
קטגוריה:לוחמי האצ"ל
קטגוריה:אנשי המוסד
קטגוריה:אנשי נתיב
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1931
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2023
אייפון 15

אייפון 15 ואייפון 15 פלוס הם סמארטפונים אשר תוכננו, פותחו ושווקו על ידי חברת אפל. הם הדור ה־17 בסדרת מכשירי האייפון, ממשיכים את האייפון 14.

הסמארטפון הוכרז ב־12 בספטמבר 2023 לצד האייפון 15 פרו ואייפון 15 פרו מקס באירוע מיוחד של אפל שנערך באפל פארק שבקופרטינו, קליפורניה.

מכשירי האייפון 15 וה־15 פלוס זמינים לרכישה החל מ־22 בספטמבר 2023.

== היסטוריה ==
בשנת 2021 הנציבות האירופית החלה לבחון הצעה לחייב את השימוש במחבר USB-C בכל מכשירי הטלפון שנמכרים במדינות האיחוד האירופי, כולל מכשירי אייפון.<ref></ref> האנליסט של אפל מינג-צ'י קואו טען שאפל תפסיק להשתמש במחבר לייטנינג הקנייני שלה עד 2023. במקביל, אפל החל לשקול את ההצעה לעבור לשימוש במחבר USB-C בשל הסבירות הגבוהה שההצעה של האיחוד האירופי תתקבל.<ref></ref> ההצעה של האיחוד האירופי התקבלה באוקטובר 2022. אפל אישרה שהיא תעמוד בתקנות האיחוד האירופי עוד באותו החודש.<ref></ref>

== מפרט ==
=== חומרה ===
האייפון 15 וה־15 פלוס מופעלים על ידי מעבד בעל 6 ליבות כאשר 2 מהן פועלות בתדר עבודה של 3.46 ג'יגה הרץ וה-4 הנותרות פועלות בתדר עבודה של 2.02 ג'יגה הרץ. למכשיר, מעבד גרפי בעל 5 ליבות. דגמי המכשיר מגיעים עם שלוש אפשרויות לאחסון פנימי: 128, 256 או ו-512 ג'יגה בייט, וסך זיכרון RAM של 6 ג'יגה בייט.

==== מסך ====
האייפון 15 מגיע עם מסך 6.1 אינץ' (155 מ"מ) מסוג סופר רטינה XDR OLED. רזולוציית המסך היא 2556×1179 פיקסלים, עם צפיפות פיקסלים של 460 PPI. האייפון 15 פלוס מגיע עם מסך 6.7 אינץ' (170 מ"מ) עם אותו סוג מסך, ברזולוציה של 2796×1290 פיקסלים ועם צפיפות פיקסלים של 460 PPI.

==== מצלמה ====

=== תוכנה ===
אייפון 15 ואייפון 15 פלוס מגיעים כשמותקנת עליהם מערכת ההפעלה iOS 17.

== ראו גם ==
* אייפון 14

== קישורים חיצוניים ==

* 
* [https://www.apple.com/iphone-15 אייפון 15], באתר אפל

== הערות שוליים ==

קטגוריה:IOS
קטגוריה:אייפון
קטגוריה:מכשירים שהושקו ב-2023
ריימונדס גראובה

ריימונדס גראובה (בלטבית: Raimonds Graube; נולד ב-28 בפברואר 1957) הוא לוטננט גנרל לטבי בדימוס. כיהן פעמיים כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל), בין 1999–2003, ושוב בין 2010–2016.

==ביוגרפיה==
גראובה נולד בריגה ב-28 בפברואר 1957. ב-1976–1978 שירת שירות חובה בצבא האדום. ב-1991 הוא התגייס למשמר הלאומי הלטבי. ביוני 1998 הוא מונה למפקד המשמר. ב-10 בדצמבר של אותה שנה, בעקבות התפטרותו הפתאומית של יוריס אייכמניס, מונה גראובה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד במשך קדנציה אחת, עד 31 בינואר 2003. לאחר מכן נשלח לבריסל כנציג לטביה בוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי. ב-6 ביולי 2010 הוא חזר ללטביה ונקרא לשמש בקדנציה שנייה כמפקד המטה המשותף. ב-2014 הוארכה הקדנציה שלו בארבע שנים נוספות.

ב-25 באוקטובר 2016 הודיע גראובה כי בכוונתו להתפטר שנתיים לפני סיום הקדנציה השלישית שלו. החלטה זו גררה ספקולציות רבות בלטביה. בתקשורת הלטבית נטען שהיא באה בעקבות אימונים צבאיים שנערכו ליד העיירה סלספילס. תושבי העיירה לא קיבלו מידע על האימונים, ובעיירה התעוררה פאניקה המונית למראה אנשים חמושים וקולות של אש מקלעים. גראובה דחה את הטענה וטען שהחלטתו לפרוש נובעת מרצונו להעביר את השרביט לדור הבא.

גראובה הוא מפקד המטה המשותף היחיד עד כה שכיהן יותר מקדנציה אחת, והיחיד שבא משורות המשמר הלאומי.

נשוי ואב לשניים. מלבד לטבית, הוא מדבר שוטף גם רוסית ואנגלית.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.nato.int/cps/en/natohq/who_is_who_49885.htm ריימונדס גראובה] באתר נאט"ו

==הערות שוליים==

קטגוריה:גנרלים לטבים
קטגוריה:מפקדי צבאות סדירים בעת החדשה: אישים
קטגוריה:ילידי 1957
קטגוריה:לטבים שנולדו במאה ה-20
קשירת קשר לביצוע פשע

במשפט הפלילי, קשירת קשר לביצוע פשע הוא הסכם בין שני אנשים או יותר לבצע פשע. החוק הפלילי במדינות מסוימות או עבור קנוניות מסוימות עשוי לדרוש שלפחות מעשה גלוי אחד ייעשה למען הסכם זה, כדי להוות עבירה. אין הגבלה למספר המשתתפים בקשר, וברוב המדינות, התוכנית עצמה היא הפשע, ולכן אין דרישה שינקטו צעדים כלשהם כדי להוציא את התוכנית לפועל (השווה לניסיון לביצוע עבירה כפי הגדרתו ב לחוק העונשין). למטרות ההסכמה, היסוד העובדתי (actus reus) הוא מתמשך וצדדים עשויים להצטרף לקשר מאוחר יותר ולשאת באחריות משותפת וניתן להאשים בקשר כאשר הקושרים השותפים זוכו או שלא ניתן לאתר אותם. לבסוף, חרטה של צד אחד או יותר אינה משפיעה על האחריות (אלא אם כן, במקרים מסוימים, היא מתרחשת לפני שהצדדים ביצעו מעשים גלויים), אך עשויה להפחית את עונשם. בישראל העבירה הפלילית הזאת תמיד נלווית לעבירה פלילית ראשית עליה מרשיעים, ואיננה עומדת בפני עצמה.

קושר שותף שלא הוגש נגדו כתב אישום, או קושר שלא הוגש נגדו כתב אישום, הוא אדם או ישות שנטען בכתב אישום כי עסק בקנוניה, אך אינו מואשם באותו כתב אישום. התובעים בוחרים לנקוב בשמות של אנשים כקושרים שותפים ללא כתב אישום ממגוון סיבות כולל מתן חסינות, שיקולים פרגמטיים וחששות לגבי ראיות.

==בישראל==
החוק הישראל מתייחס לקשירת קשר בחוק העונשין, פרק י"ד: עבירות הכנה וקשר, וליתר דיוק בסעיף 499 לחוק:
:(א) הקושר קשר עם אדם לעשות פשע או עוון, או לעשות במקום שמחוץ לישראל מעשה שהיה בגדר פשע או עוון אילו נעשה בישראל והוא עבירה גם לפי דיני אותו מקום, דינו –
::(1) אם העבירה היא פשע – מאסר שבע שנים או העונש שנקבע לאותה עבירה, הכל לפי העונש הקל יותר;
::(2) אם העבירה היא עוון – מאסר שנתיים או העונש שנקבע לאותה עבירה, הכל לפי העונש הקל יותר.
:(ב) הקושר קשר יישא באחריות פלילית גם על עבירה שלשמה נקשר הקשר או שנעברה לשם קידום מטרתו, רק אם היה צד לעשייתה.
ובסעיף 500 לחוק:
:הקושר קשר עם חברו לאחת המטרות האלה, דינו – מאסר שנתיים:
::(1) למנוע או להכשיל ביצועו של דין או אכיפתו;
::(2) לגרום נזק לגופו של אדם או לשמו הטוב;
::(3) להביא לירידה בערך נכסו של אדם;
::(4) למנוע או להפריע אדם מהעביר באופן חפשי וכדין נכס שלו בערכו הראוי;
::(5) להזיק לאדם במשלח ידו או במקצועו;
::(6) למנוע או להפריע אדם מעסוק באופן חפשי וכדין במשלח ידו, במקצועו או בעבודתו, ובלבד שהיה במעשה משום עבירה אילו עשאו יחיד;
::(7) להשיג מטרה אסורה;
::(8) להשיג מטרה כשרה באמצעים אסורים.

==קישורים חיצוניים==
*[https://www.criminal-lawyer.co.il/קשירת-קשר-ביצוע-פשע/ קשירת קשר לפשע או עוון] באתר עורך דין פלילי
* 

קטגוריה:משפט פלילי
קטגוריה:חוק העונשין
גאידיס אנדרייס זייבוטס

גאידיס אנדרייס זייבוטס (בלטבית: Gaidis Andrejs Zeibots; נולד ב-26 ביוני 1945) הוא ויצה-אדמירל בדימוס בצי הלטבי. כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בין 2003-2006.

==ביוגרפיה==
זייבוטס נולד באזור הכפר צירגלי ב-26 ביוני 1945. אביו נהרג במלחמת העולם השנייה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך ללימודי מוזיקה. ב-1964 הוא התגייס לצי האדום, ולמד בבית הספר הגבוה למהנדסי רדיו ואלקטרוניקה ימית בלנינגרד. ב-1969 הוא סיים את לימודיו, ובמהלך השנים הבאות שרת על סיפונן של פריגטות שונות כראש שירות הרדיו. ב-1978 הוא החל ללמוד באקדמיה הימית בלנינגרד. ב-1980 הוא סיים את לימודיו ומונה לראש מטה בריגדת ספינות הטילים בבלטייסק. ב-1987 הוא הועבר לשמש כסגן מפקד בסיס הצי בלייפאיה. ב-1988 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצי בגדיניה.

עם התפרקות ברית המועצות, זייבוטס חזר למולדתו לטביה, ומונה למפקד הראשון של הצי הלטבי מאז 1940. ב-1999 הוא הועלה לדרגת ויצה-אדמירל. ב-2000 הוא נשלח לבריסל כנציג לטביה לוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי. ב-31 בינואר 2003 הוא חזר ללטביה ומונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). במאי 2006, בעקבות מחדל שהוביל למותם של שני צנחנים לטבים, הגיש זייבוטס את התפטרותו לנשיאה ואירה ויקה-פרייברגה. ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-6 ביולי של אותה שנה.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.santa.lv/plus/raksts/klubs/viceadmiralis-gaidis-andrejs-zeibots-dzive-bijusi-vairaki-meginajumi-sasiet-man-rokas-51400/ Viceadmirālis Gaidis Andrejs Zeibots: Dzīvē bijuši vairāki mēģinājumi sasiet man rokas]
* [https://www.ljs.lv/2020/12/22/viceadmiralis-gaidis-andrejs-zeibots/ Viceadmirālis Gaidis Andrejs Zeibots un viņa jūrasspēki!]

קטגוריה:אנשי צבא לטבים
קטגוריה:מפקדי צבאות סדירים בעת החדשה: אישים
קטגוריה:ימאי הצי הסובייטי
קטגוריה:ילידי 1945
יוריס מקלקובס

יוריס מקלקובס (בלטבית: Juris Maklakovs; נולד ב-27 באוקטובר 1964) הוא איש צבא ודיפלומט לטבי. כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בין 2006-2010. כיהן כשגריר לטביה בקזחסטן בין 2011-2015, וכשגריר לטביה באזרבייג'ן בין 2015–2019.

==ביוגרפיה==
מקלקובס נולד באזור הכפר ניוקשי שבמחוז לודזאס ב-27 באוקטובר 1964. ב-1982 הוא החל ללמוד בבית הספר לטכנאי תעופה בקלנינגרד, וסיים אותו ב-1985. לאחר מכן הוא התגייס לחיל האוויר הסובייטי. ב-1988 הוא החל ללמוד באקדמיית ז'וקובסקי למהנדסים צבאיים של חיל האוויר במוסקבה. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא חזר למולדתו לטביה והתגייס לחיל האוויר הלטבי. ב-1993 הוא החל ללמד באקדמיה הלאומית להגנה. ב-1995 הוא מונה לראש מחלקת ההנדסה באקדמיה. ב-2001 הוא מונה לרקטור האקדמיה. ב-2004 הוא מונה למפקד חיל האוויר הלטבי וכיהן בתפקיד עד 6 ביולי 2006, אז מונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 6 ביולי 2010.

בינואר 2011 הוא מונה לשגריר לטביה בקזחסטן. ב-2015 הוא עבר לשמש כשגריר לטביה באזרבייג'ן עד 2019.

==קישורים חיצוניים==

* [https://www.nato.int/cps/en/SID-63575E44-62EC9DC1/natolive/who_is_who_50340.htm יוריס מקלקובס] באתר נאט"ו

קטגוריה:גנרלים לטבים
קטגוריה:מפקדי צבאות סדירים בעת החדשה: אישים
קטגוריה:אנשי צבא סובייטים
קטגוריה:שגרירי לטביה
קטגוריה:שגרירים בקזחסטן
קטגוריה:שגרירים באזרבייג'ן
קטגוריה:ילידי 1964
שרה כהן (זמרת)

שרה כהן (אוקטובר 1927 – 1 בספטמבר 2023) הייתה זמרת ישראלית, מחלוצות השירה בציבור בישראל.

==ביוגרפיה==
שרה כהן נולדה ב-1927 בחול המועד סוכות בכפר כולן שבסמוך לצנעא שבתימן. משפחתה עלתה לארץ ישראל כשהייתה בת כחצי שנה בלבד. המשפחה קבעה את משכנה ביפו, ולאחר מכן בכרם התימנים שבדרום-מרכז תל אביב. אביה נרצח כשכהן הייתה בת עשר (במהלך המרד הערבי הגדול), ולכן היא נדרשה לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.

בגיל 16 התחתנה עם שלמה כהן שהיה מבוגר ממנה בשש שנים, לאחר כמה שנות היכרות בתנועת הנוער בית"ר. שלמה היה ידוע גם בכינוי "סולימאן הגדול" (כינוי שהוענק לו על ידי משה דיין), וגם הוא עסק במוזיקה, וזכה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י בהמשך. לאחר הנישואים המשפחה עברה לגור בגבעתיים. לזוג נולדו ארבעה ילדים, הזמרים חופני, פיני, יזהר וורדינה כהן. הזוג החלו להופיע בערבי שירה בציבור, בעת שירותו של שלמה בפלמ"ח, ושניהם היו ממייסדי "חבורת האש" ביחד עם עמנואל זמיר, מנשה הראל ואליהו גמליאל. הזוג הופיע בישראל ובעולם, בעיקר בעברית ולעיתים גם בערבית, אך לא בשפות אחרות. בני הזוג הקליטו יחד שני תקליטים – "30 שנות זמר מסביב למדורה" שיצא ב-1978 ו"זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול" מ-1994.

ב-2009 נפטר שלמה כהן. בדצמבר 2020 עברה כהן אירוע מוחי. בשנה שלאחר מכן הוענק גם לה פרס אמ"י למפעל חיים.

נפטרה ב-1 בספטמבר 2023, פחות מחודשיים אחרי מות בנה חופני.

== הערות שוליים ==

קטגוריה:זמרות ישראליות
קטגוריה:זמרים ישראלים
קטגוריה:שירה בציבור בישראל
קטגוריה:בוגרות בית"ר
קטגוריה:בוגרי בית"ר
קטגוריה:ישראליות ילידות תימן
קטגוריה:ישראלים ילידי תימן
קטגוריה:זמרים ישראלים ממוצא תימני
קטגוריה:משפחת יעקב שלמה כהן
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות נחלת יצחק
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1927
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1927
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2023
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2023
בית הכנסת של הרובע התחתון

בית הכנסת של הרובע התחתון (באזרית: Aşağı məhəllə sinaqoqu) הוא בית כנסת מהמאה ה-19 בעיר אוגוז שבאזרבייג'ן .

== היסטוריה ==
בית הכנסת של הרובע התחתון נבנה בשנת 1849 והיה בית הכנסת הראשון של היהודים ההרריים בעיירה.

זהו מבנה רחב ידיים, שלושה עשר מטרים רוחב ועשרים ושניים מטרים אורך, ובו אולם תפילה במרכזו שורת עמודים המחלקת אותו לשני חלקים שווים ועזרת נשים שנוספה בקומה השנייה במסגרת השיפוץ. לאורך הקיר החיצוני שלוש כניסות. המבנה מוקף חצר הדומה מאוד לחצר של מסגד.<ref></ref>

בתקופת שלטונה של ברית המועצות, כאשר השימוש בו נאסר, שימש מבנה בית הכנסת כמחסן רהיטים וטבאק. בית הכנסת שוחזר על ידי יהודי המקום בין השנים 1992–1994. למרות שחלפו יותר ממאה וחצי, העמודים ששימשו לבניית בית הכנסת המקורי נותרו שלמים.<ref></ref>

בית הכנסת פתוח ומארח את היהודים המקומיים ותיירים רבים.

==ראו גם==
* יהדות אזרבייג'ן
* בית הכנסת של הרובע העליון

==קישורים חיצוניים==

== הערות שוליים ==

קטגוריה:יהודי ההרים
קטגוריה:יהדות אזרבייג'ן
קטגוריה:אזרבייג'ן: מבני דת
קטגוריה:אסיה: בתי כנסת
קטגוריה:אירופה: בתי כנסת