# The Raven; with literary and historical commentary/Hungarian

Other versions: The Raven (Poe) (English), A holló (Hungarian)
HUNGARIAN.
A published translation of The Raven is stated to have appeared in Russian but we have been unable to obtain a copy. Poe's prose works are very popular in Italy and Spain, it is, therefore, probable that his poetic master-piece has been rendered into one or both of those languages although we have not succeeded in tracing such renderings. His writings are admired in Hungary, and in a collection of biographical sketches by Thomas Szana, published at Budapest in 1870, and entitled "Nagy Szellemek," ("Great Men"), was a life of Edgar Poe. For this sketch Endrödy contributed the following translation of The Raven:—
* A HOLLÓ.
* Egyszer néma, rideg éjen ültem elmerülve mélyen
* Álmadozva valamely rég elfelejtett éneken ...
* Bólingattam félálomban,—im egyszerre ajtóm koppan
* Félénk lépés zaja dobban,—dobban halkan, csöndesen,
* "Látogató—gondolám—ki ajtómhoz jött csöndesen,
* Az lesz, egyéb Semmisemi.
* ​Ah! oly jól emlékszem még én:—késö volt, december végén,
* Minden üszök hamvig égvén árnya rezgett rémesen.
* Ugy vártam s késett a hajnal! könyveim—bár nagy halommal—
* Nem birtak a fájdalommal,—értted, elhalt kedevsem!
* Kit Lenorának neveznek az angylok odafen,
* Itt örökre névtelen!
* De az ajtó s ablakoknak függönyei mind susogtak,
* S ismeretlen rémülettel foglalák el kebelem.
* S hogy legyözhessem magamban—a félelmet, váltig mondtam:
* "Látogató csak, ki ott van ajtóm elött csöndesen,
* Valami elkésett utas, vár az ajtón csöndesen;—
* Az lesz, egyéb semmisen!"
* Kinyitám az ajtó szárnyát—és azonnal nyilatán át
* Százados holló csapott be, komoran, nehézkesen,
* A nálkül, hogy meghajolna, sem köszönve, se nem szólva,
* Mintha az ur ö lett volna, csak leszállt negédesen.
* Ajtóm felett egy szobor volt, arra szállt egynesen,
* Rászallt, ráült nesztelen!
* A setét madar mikép ül, nem nézhettem mosoly nélkül,
* Komoly, büszke méltósággal ült nagy ünnepélyesen.
* —Bar ütütt-kopott ruhába,—gondolám—nem vegy te kába,
* Vén botor, nem jösz hiaba, éjlakodból oda-len;
* Szólj! nerved mi, hogyha honn vagy alvilági helyeden?
* Szólt a madár: "Sohasem!"
* ​Csak bámultam e bolondot, hogy oly tiszta hangot mondott,
* Bár szavában, bizonyára, kevés volt az értelem.
* De példatlan ily madar, medár szobádba mit négy fal zár el,
* Ajtódnak folébe szall fel,—s ott ül jó magas helyen,
* S nevét mondja, hogyha kérded, biztos helyén ülve fen;
* És a neve: "Sohasem."
* És a holló ülve helybe, csak az egy szót ismételte,
* Mintha abban volna lelke kifejezve teljesen.
* Azután egyet se szóla,—meg se rezzent szárnya tolla,
* S én súgám (inkább gondolva): "Minden elhagy, istenem!
* Marad-e csak egy barátom? Lehet-e reménylenem?"
* A madár szólt: "Sohasem."
* Megrendültem, hogy talál az én sohajomra a válasz,
* Ámde—ezt sugá a kétely—nem tud ez mást, ugy hiszem.
* Erre tanitá gazdája, kit kitartó sors viszálya
* Addig ülde, addig hánya, mig ezt dallá szüntelen—
* Tört reménye omladékin ezt sohajtá szüntelen:
* "Soha—soha—sohasem!"
* Rám a holló merön nézve, engem is mosolyra készte.
* S oda ültem ellénebe, ö meg szembe állt velem.
* Én magam pamlagra vetve, képzeletröl képzeletre
* Szálla elmém önfeledve, és azon törém fejem:
* Hogy e rémes, vijjogó, vad, kopott hol!ó szüntelen
* Mért kialtja: "Sohasem?"
* ​Ezt találgatám magamban, a holló elött azonban
* Róla egy hangot se mondtam,—s ö csak nézett mereven.
* S kedvesem nevét sohajtván, fejem a vánkosra hajtám,
* Melynek puha bársony habján rezg a mécsfény kétesen;
* Melynek puha bársony habját—érinteni kedvesem
* Ah! nem fogja sohasem!
* S mintha most a szagos légbe'—láthatatlan tömjén égne
* S angyaloknak zengne lépte—szétszórt virág-kelyheken . . .
* 'Ah—rebegtem—tán az isten küld angyalt, hogy megenyhitsen,
* S melyre földön balzsam nincsen, a bú feledve legyen!
* Idd ki a felejtés kelyhét, büd enyhet lei csöppiben! '
* Szólt a holló: "Sohasem!"
* 'Jós—kiáltek—bár ki légy te, angyal, ördög,—madar képbe,
* Vagy vihartól üzetél be pihenni ez enyhelyen!
* Bár elhagyva, nem leverve,—kifáradva a keservbe,
* Most felelj meg nékem erre, könyörgök s követelem:
* Van-e balzsam Gileadban—s én valaha föllelem?'
* Szólt a holló: "Sohasem!"
* 'Jós! kiálték—bár ki légy te, angyal, ördög—madár-képbe,
* Hogyha van hited az égbe,—és egy istent félsz velem:
* Szólj e szivhez keservében,—lesz-e ama boldog éden,
* A hoi egyesitve légyen, kedvesevel,—végtelen,
* Kit Lenorának neveznek az angyalok odafen?'
* Szólt a holló: "Sohasem!"
* ​'Menj tehát, pusztulj azonnal!'—kiálték rá fájda-lommal—
* 'Veszsz örökre semmiségbe, a pokoli éjjelen!
* Ne maradjon itt egyetlen—toll, emlékeztetni engem,
* Hogy folverted néma csendem,—szállj tovabb, szállj hirtelen,
* Vond ki körmödet szivemböl, bár szakadjon véresen! '
* Szólt a holló: "Sohasem!"
* S barna szárnya meg se lendül, mind csak ott ül, mind csak fent ül,
* Akármerre fordulok, csak szemben ül mindig velem,
* Szemei meredt világa, mint kisértet rémes árnya,
* S körülötte a bús lámpa fénye reszket kétesen,
* S lelkem—ah! e néma árnytól, mely körülleng remesen—
* Nem menekszik—sohasem!
* Endrödy.